תקשורת פוליטית (תחום מחקר במדעי החברה)

תקשורת פוליטית היא תחום מחקר אקדמי, השייך למדעי החברה, ועוסק במשולש היחסים הדינמי וההדדי שבין שחקנים פוליטיים, אמצעי תקשורת המונים והציבור. שחקנים פוליטיים הם כל מי שפועלים לשינוי החלוקה של משאבים חברתיים במחסור (כוח, זכויות, תקציבים, חקיקה, תקנות וכו') כדוגמת חברי כנסת, התארגנות ציבורית של יחידים וקבוצות, וארגונים חוץ-פרלמנטריים.

אמצעי תקשורת ההמונים אינם יכולים לסקר באופן שווה וביסודיות את כל השחקנים הפוליטיים הפועלים בנושאים שעל סדר היום. שגרת העבודה העיתונאית - מיון, ניסוח, הדגשה וטשטוש, פרשנות, חיבור להקשר רחב, קביעת בולטות וכדומה - משפיעה בדרכים מגוונות על אמון הציבור ותפישת המציאות בדעת הקהל גם כשערוץ התקשורת הוא ישות כלכלית ביסודו וללא מטרות פוליטיות כשלעצמן בין אם מוצהרות ובין אם חבויות.

השאיפה של חוקרי תקשורת פוליטית היא לבחון שאלות כגון מי מצליחים לזכות בסיקור תקשורתי ובזכות מה, מי מצליחים לספר את הסיפור מנקודת המבט שלהם ומדוע, מי מושפעים מאופן הסיקור ומה משפיע עליהם. הבטים נוספים כוללים למשל כיצד אנשים בוחרים מקורות מידע בנושאים פוליטיים, את מאפייני ההשפעה של מידע זה ומהן התוצאות הפוליטיות-חברתיות שניתן לייחס להשפעה זו.

 אתגרים מחקריים בחקר תקשורת פוליטית 
האתגר המתודולוגי של מחקר התקשורת הפוליטית הוא תיאור והוכחה של קשרים בין שחקנים פוליטיים, התקשורת והציבור. כל קודקוד במשולש היחסים הזה הוא עולם מורכב ומרובד, ולכל קודקוד השפעה על שני הקודקודים האחרים. מטבעם של מדעי החברה, לכל המרכיבים מגוון של הגדרות והנחות יסוד גם בהתאם לתחום המחקר (תקשורת המונים, מדע המדינה, אינטרנט וחברה, כלכלה פוליטית, יחסים בינלאומיים, פסיכולוגיה פוליטית, לימודי מגדר, ואחרים) וגם בהתאם לאסכולות ותאוריות שונות בתוך כל תחום. רשתות חברתיות מקוונות כמו פייסבוק וטוויטר לדוגמה, לא תחשבנה אמצעי תקשורת המונים על פי כל ההגדרות, אף על פי שהמונים חשופים אליהם. אתגר מחקרי נוסף במחקרים כמותניים בכלל ובמתודולוגיה ניסויית בפרט טמון בתרגום מרכיבי משולש היחסים למשתנים מדידים לטובת בחינה סטטיסטית של קשרים והרכבת מודל של שרשרת תהליכים. אף על פי שלא ניתן לכלול את כל המורכבות הזאת בפרויקט מחקר אחד והמסקנות שניתן להסיק ממחקרי תקשורת פוליטית מוגבלות לתנאים הספציפיים של כל מחקר - ככל שגדל מאגר המחקרים ניתן להרחיב את ההכללות לגבי התופעות הנחקרות כפי שקורה בתחומי מחקר רבים.

 עידן הטכנולוגיה הדיגיטלית בחקר תקשורת פוליטית 
למורכבות הטרום-דיגיטלית בחקר תקשורת פוליטית התווסף עולם שלם של מכשירים המחוברים באופן אלחוטי לרשת האינטרנט, תוכנות, אפליקציות ורשתות חברתיות ששינו לחלוטין את הדרכים שבהן מידע מיוצר, משודר ומופץ. במקביל פותחו כלי מחקר דיגיטליים ומחשבים בעלי כוח חישוב רב המאפשרים לחוקרים לנתח כמויות מידע גדולות ולבחון תאוריות שלא ניתן היה לבדוק בלעדיהם.

עם הופעתם של הפיתוחים הדיגיטליים בעשור הראשון של המאה ה-21, נחלקו התחזיות לגבי הפוטנציאל הגלום בהם לשנות מן היסוד את יחסי הכוחות המסורתיים בזירה התקשורת הפוליטית לשלוש אסכולות כלליות. הסייבר-אופטימסטיים, בקצה אחד של הסקאלה, ציפו שהטכנולוגיה תשנה באופן מהותי את מאזן הכוח לטובת השחקנים שבעבר היה להם פחות כוח מובנה הודות לעלות הנמוכה של גיוס קהילות פעולה שיתופיות בקנה מידה גדול שיקדמו צדק חברתי-כלכלי-פוליטי ללא צורך בניהול מרכזי. בקצה השני, התריעו הסייבר-פסימיסטים  שהטכנולוגיה הדיגיטלית תשמש למעקב, פיקוח, מישטור, צנזורה, הפצה של פרופגנדה ודיכוי של כל סימן קטן ביותר של התנגדות ועימות. ואילו הסייבר-סקפטים התמקמו באמצע עם עמדה לפיה זירה פוליטית השתתפותית זולה וקלה היא אכן מקפצה יעילה למטרות מסוימות כמו שיתוף, בניית קהילה, גיוס תרומות, עצומות, וארגון הפגנות אבל הפוטנציאל הגלום בה מוגבל עקב עומס של מסרים, העדר יכולת להגיע לקונצנזוס מבעד לשיטפון הביטויים האישיים, ונטיה של אנשים לצאת ידי חובה על גבי מקלדת במקום להקריב מעצמם ולהתחייב לפעילות שטח.Gladwell, M. (2010). Small change: Why the revolution will not be tweeted. The New Yorker. Retrieved from http://www.newyorker.com/reporting/2010/10/04/101004fa_fact_gladwell

על פניו נראה שהטכנולוגיה הדיגיטלית אכן הפילה את המחסומים שהפרידו בעבר בין הציבור לבין פוליטיקאים ובין הציבור לבין תקשורת ההמונים. אזרחים יכולים לתקשר ישירות דרך הרשתות עם ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת, ומוסדות המדינה וכשהמסר ויזואלי או ויראלי הוא יתפוס את תשומת הלב של טלוויזיה, רדיו, ועיתונות. מה גם שחיבור לאינטרנט הוא כל שנדרש לשידור חי ישירות מזירת התרחשות ללא התערבות בזמן אמת של גופים רשמיים או עיתונאיים. במציאות שכזו קל לאמץ את התחושה שהטכנולוגיה איזנה את יחסי הכוחות הטרום-דיגיטליים במשולש היחסים שחקנים פוליטיים, תקשורת, ציבור אבל הממצאים המחקריים נוטים להיות מסויגים יותר ונחרצים פחות.

על אף השפע הדיגיטלי, קשה להשפיע על סדר פוליטי-תקשורתי-חברתי קיים אפילו בדמוקרטיות ליברליות והצלחה בכך נשארה תלויה במגוון משתנים ישירים ועקיפים. עבור חוקרי תקשורת פוליטית מדובר בפאזל מרתק וחשוב לפירוק והרכבה.

 ראו גם 
 אקטיביזם תקשורתי
 מסגור (תקשורת)
 דובר (מקצוע)

 לקריאה נוספת 
 גלילי-צוקר, א. (2008). פוליטיקה תקשורתית בת זמננו: אזרחות מקוונת. רמות הוצאה לאור.
 Wolfsfeld, G. (2011). Making sense of media and politics: Five principles in political communication. New York: Routledge.
 Chadwick, A. (2013). The hybrid media system. Oxford, England: Oxford University Press.
 McNair, B. (2007). An introduction to political communication (4th ed.). London & New York: Routledge.
 (Kaid, L.L.E (Ed.). (2004). Handbook of of Political Communication Research. New Jersey: Lawrence Erlbaum Associates (PDF Download

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:תקשורת המונים
קטגוריה:פוליטיקה
קטגוריה:תחומים במדעי החברה