ורמיה (עיתון)

ורמיה (ברוסית: Время; מילולית: "זמן") היה יומון ישראלי בשפה הרוסית. ראה אור בין השנים 1991–2004. בין הכותבים והעורכים הבולטים בו נמנו אדוארד קוזנצוב, רומן ברונפמן, מרינה סולודקין, נטשה מוזגוביה, זאב בן אריה, ויקטור טופלר ואלכסנדר אטרמן.

 היסטוריה 
עם תחילת גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, היה במדינת ישראל עיתון רוסי יחיד, "נאשה סטראנה" שהשתייך ל (שהייתה אז בשליטת מפלגת העבודה הישראלית). בשנת 1989 ראה אור השבועון "נובוסטי נדלי" וב-1990 נוסד היומון הפרטי קצר הימים "סְפּוּטְנִיק". איל העיתונות רוברט מקסוול, שהחל לפעול אז בישראל ורכש את "מעריב", זיהה את הפוטנציאל הגדול של העולים החדשים ופעל להקמת עיתון יומי חדש בשפה הרוסית. את העיתון ביקש להשיק באוקטובר 1990, אך קשיים בעסקיו האחרים הביאו לעיכובים בהקמתו, בנוסף ביקש להפיץ את העיתון באופן נרחב גם בברית המועצות, אך לא קיבל אישור; ותחילה ייצאו לאור מספר מהדורות ניסיוניות, שצורפו ל"מעריב" כשירות לקוראי הרוסית בעת מלחמת המפרץ.

בין חברי צוות ההקמה של העיתון נמנו: נתן שרנסקי ששימש יושב ראש צוות המערכת; אדוארד קוזנצוב, העורך הראשון של העיתון; איש משרד החוץ אברהם בן-יעקב, ששימש כמרכז המערכת הראשון של העיתון; ואנה איסאקובה ששימה כעורכת המגזין.

הגיליון הראשון של "ורמיה" יצאה לאור ב-29 במרץ 1991, בטקס ההשקה שנערך ערב לפני תחילת הפצתו נכחו: נשיא המדינה חיים הרצוג, ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס ויו"ר מפלגת העבודה שמעון פרס. עקב השליטה המשותפת של מקסוול ב"מעריב" וב"ורמיה" שכנה מערכת העיתון בבית מעריב וחלק מהמאמרים והכתבות היו חומרים מתורגמים מ"מעריב". עורך "מעריב" דב יודקובסקי חנך את אנשי העיתון, אשר ברובם היו אנשי ספרות חסרי רקע בעיתונות. מקסוול השווה את שכרם של עיתונאי "ורמיה" למשכורתם של עיתונאים ישראלים כותבי-עברית, בניגוד לרוב הכותבים בעיתוני עולים חדשים בישראל, שמשכורתם הייתה נמוכה יותר. החוזקה העיקרית וחשיבותו המקורית של העיתון לא הייתה בצד העיתונאי, שנסמך ברובו על "מעריב", אלא בסוללה מכובדת של פרשנים ובעלי טורים (בהם נטשה מוזגוביה, דוד מרקיש, ירמיהו ברנובר, מאיה קגנסקיה ועוד). עם הקמתו הופץ העיתון בכ-40 אלף עותקים; והוא הופץ ברוסיה בכמה מאות עותקים באמצעות ארגונים יהודיים. בינואר 1992 הציע העיתון "⁩פראבדה" להפיץ אותו ברוסיה בכ-10 אלף עותקים.

עם מותו של מקסוול בנובמבר 1991 הועבר "ורמיה", כמו עיתון-האב שלו, "מעריב", לשליטת עופר נמרודי, שהסתכסך עד מהרה עם צמרת "ורמיה" בשל דרישתו לקצץ בשכרם. ביולי 1992 עברו מיטב העיתונאים ב"ורמיה", כולל העורך הראשי אליעזר דנילוביץ לקבוצת "ידיעות אחרונות" והקימו את העיתון המתחרה "וסטי", שהצטיין באותו עיצוב גרפי ואותו גופן כמו "ורמיה" ואף בשם דומה.

נמרודי המשיך להוציא את "ורמיה" עם שארית צוותו ועם עיתונאים שהביא מ"נובוסטי נדלי". ב-1993 מכר את העיתון לאלי עזור, שהחזיק גם בעיתון "נובוסטי נדלי" ורכש אחר כך גם את "נאשה סטרנה" מידי החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה; והם היו לחלק מקבוצה של כתבי עת בשפה הרוסית שהחזיק בשם קבוצת "נובוסטי". "נאשה סטרנה" נסגר מיד לאחר הרכישה והעיתון "ורמיה" הפך לשבועון פנאי ותרבות ונסגר ב-2004.

בפברואר 2007 הפסיד "ורמיה" ואלי עזור לעיתון מעריב בבוררות עסקית וחויב לשלם לו 2.6 מיליון ש"ח. זאת בעקבות הפרת הסכם הרכישה של העיתון, לפיו התחייב לשלם למעריב תמלוגים חודשיים בשיעור 3% ממחזור המכירות של כל עיתוני קבוצת "נובוסטי" ומעריב התחייב להעמיד לרשות "נובוסטי" זכות להשתמש בארכיון ובחומר המערכת של מעריב. בינואר 2000 חדלו קבוצת "נובוסטי" ועזור מלשלם את התמלוגים החודשיים, וחדלו להעביר את הדו"חות החודשיים על מחזור המכירות ללא כל הצדקה. העיתון סירב לקבל את פסק הבוררות ופנה לבית המשפט המחוזי בבקשה לבטלו. במרץ 2009 בית המשפט דחה את הבקשה לביטול פסק הבורר ואישר אותו.

 קישורים חיצוניים 


הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: עיתונים ברוסית
קטגוריה:מעריב