יחזקאל אינגסטר

יחזקאל בן אליאש אינגסטר (בפולנית: Ezekiel Ingster; 11 בנובמבר 1911 – 8 ביולי 1952) היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה הנאצית. היה ניצול השואה והקאפו היהודי היחיד שנידון למוות במדינת ישראל על פשעים שביצע במלחמת העולם השנייה והשואה, על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. בערעור לבית המשפט העליון, זוכה חלקית וגזר דינו הומתק לשנתיים מאסר.

 קורות חייו 
ממוזער|כתבה בעיתון מקומי על יחזקאל אינגסטר|טקסט=|גבול
יחזקאל אינגסטר נולד לאליהו ואלטה בבנדין שבפולין ב-11 בנובמבר 1911.

 מלחמת העולם השנייה 
ב-20 במרס 1941 נחטף בידי הגרמנים והועבר למחנה הריכוז והעבודה גרוס-רוזן מהעיר מסלוביץ בשלזיה תחתית שהיה בפיקוחו של ה. שם עורר תשומת לב בזכות עבודתו המסורה והנקיה, ובתחילת 1942 קיבל פקודה להיות מפקח על קבוצת עובדים, קאפו. אינגסטר היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך). במחנה פאולבריק היה קאפו ראשי ותחתיו היו שבעה קאפוס. משם, הועבר למחנה אנברג, שם הועבר מתפקידו בידי זקן המחנה גולקמן, בשל התלונות עליו. ביוני 1943 הועבר אינגסטר להיות אחראי על 78 אסירים במחנה גריידיץ. בהמשך היה אסיר בברגן-בלזן.

 לאחר המלחמה 
לאחר השחרור מברגן-בלזן, גילה אינגסטר כי אשתו נספתה באושוויץ, לא ידוע מה קרה לילדיו. הוא שהה בבוכנוואלד ובשנת 1945 התחתן שוב בגרמניה. רגלו השמאלית נקטעה בשנת 1948 בשל מחלת בירגר, הוא עלה ארצה ב-20 באוגוסט 1949 ובשל נכותו קיבל שותפות בקולנוע במושב משמר השבעה. הוא נידון למוות בשנת 1952 לאחר שהואשם בפשעים נגד האנושות ובהתעללות בעצירים יהודים, אך בית המשפט העליון קיבל חלקית את ערעורו, זיכה אותו מפשעים נגד האנושות והמיר את עונשו למאסר של שנתיים. אשתו התגרשה ממנו לאחר מאסרו. אינגסטר, אשר היה חולה, ביקש חנינה מנשיא המדינה ונדחה, אולם שוחרר על פי החלטת שר המשטרה (בכור-שלום שטרית), ומת זמן קצר לאחר שחרורו.

 המשפט 
משפטו התנהל כמעט במקביל לזה של יעקב הוניגמן, קאפו במחנות גריידיץ ופאולבריק, ובאופן טבעי חלק מן העדים הופיעו בשני המשפטים.

 אישומים 
כתב האישום נגד אינגסטר הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב בספטמבר 1951 בפני הרכב שמנה את פנחס אבישר, ישראל לוין ויוסף מיכאל לם. שני הסעיפים הראשונים היו בגין עבירות שהעונש בגינן היה מוות. הראשון היה פשע מלחמה בשל פגיעה בבני אוכלוסייה אזרחית במחנות גריידיץ ופאולבריק, אשר גרמה חבלות חמורות, פצעים, כאב וסבל לעצורים רבים בשני המחנות ובמיוחד לניצולי השואה שהעידו נגדו, ביניהם, יעקב שווייצר, דוד לבקוביץ', שמואל ויטלזון, יהודה הולצמן, אבא מושנגברג ויצחק פשכודניק. הסעיף השני היה פשע נגד האנושות. לפי כתב האישום, . שלושת האישומים הנותרים התייחסו לגרימת חבלה חמורה לחמשת האסירים שהוזכרו בסעיף הראשון.

סנגורו של אינגסטר טען, כי לא ניתן לייחס לו פשע כלפי האנושות לפי האישום הראשון, שכן כוונת החוק היא לרצח של אוכלוסייה נרחבת בידי "הפושעים הנאצים המובהקים". הוא גם ביקש  ולהימנע מהאשמתו בסעיפים החמורים ביותר. מטלון לא נענה לבקשה אך קבע, כי יש ראיות נגד אינגסטר באשמת פשע כלפי האנושות בנוגע לרצח שמונה אסירים ובנוגע להתעללות באסירי פאולבריק, וכן באשמת גרימת חבלה חמורה לשוויצר, לבקוביץ, הולצמן, ויטלזון, מושנברג ופשכודניק. הוא החליט למחוק רק את האישומים הנוגעים להריגת עציר ששמו אינו ידוע במחנה גריידיץ.

פסק הדין וגזר הדין, אשר פורסמו בינואר 1952, קבע עונש מיתה על אינגסטר. שני שופטים, אבישר ולוין היו בעדו, אך השלישי, לם, התנגד ואף רצה לזכותו מאשמת פשע נגד האנושות. כל השופטים הצטרפו בסוף גזר דינם בקריאה אל נשיא המדינה, והמליצו לו להמתיק את עונשו של הנאשם בהתחשב בנסיבות המקלות.

 עדויות 
 עדויות נגדו 
יעקב שוויצר העיד, כי בהיותו בגריידיץ קיבל מאשתו חבילות בגדים, אותם היה מחליף במזון. שוויצר, שעבד תחת פיקוחו של הקאפו לנצר, החביא את החפצים בבית החרושת. יום אחד, בקיץ 1943 קרא לו אינגסטר, הכה אותו קשות ובעט בו; שתיים משיניו נפלו, פניו כוסו בדם והוא נלקח לחדר החולים. הרופא ד"ר ליטבק שאל מי עולל זאת, וכאשר נענה שהיה זה אינגסטר – אמר הרופא 'שיש לו "כתב יד" מפורסם'. לאחר שלושה ימים חזר שוויצר לעבודה ואז גילה שהבגדים המוסתרים נעלמו.

הוא שאל את לנצר היכן הם, ונענה שאם ידבר יותר מדי – ידווח הקאפו לשומרים על המסחר שניהל; ואילו בתשובה לשאלה מדוע אינגסטר הכה אותו, אמר לנצר שאין זה מעניינו. אלא שאחרי שלושה חודשים גילה שוויצר את מעילו אצל חייט המחנה, שלדבריו לנצר מסר לו את המעיל לתיקון. 'כך הבינותי את סיבת המכות שקיבלתי מאינגסטר: כנראה כדי לסלקני מבית החרושת לזמן מה על מנת לקחת את חפצי, שהרי הם עבדו תוך שיתוף פעולה'. שוויצר הצביע על שיניו התותבות ואמר: "הנה התוצאות מקרבתי לאינגסטר".

דוד לבקוביץ' העיד, שספג מכות כאשר נודע לאינגסטר שקנה לחמניות מפולני בעת העבודה. מעצמת המכה, העיד, הוא נפל והתעלף משום ש'אנו היינו חלושים ותשושי כוח'. לבקוביץ ציין, כי הוא עצמו היה מנהל עבודה יומיים אך התפטר (כלשונו), משום שלא רצה להרביץ לחבריו או להלשין עליהם – ולא קרה לו כלום.

, הוסיף. . ב-1948 ראה לבקוביץ את אינגסטר במחנה הפליטים ברגן-בלזן. .

שמואל ויטלזון תיאר את אינגסטר כמי שהיה אובר-קאפו: ממונה על כ-300 אסירים ועל שישה-שבעה קאפוס אחרים. פעם, בסתיו 1944 במחנה פאולבריק, ניגש אליו אינגסטר בזמן המסדר והכה אותו ובעט בו במשך 15 דקות, ללא סיבה. 'באותו היום לא עבדתי, הקאפו שלי החביא אותי ולא יכולתי להתנועע שלושה שבועות', העיד. המכות גרמו לנפילת שלוש משיניו, ומאוחר יותר עקר לו הרופא שיניים נוספות שנפגעו.

יהודה הולצמן העיד כי איבד שתיים משיניו במכות שהנחית עליו אינגסטר ביום שבו הגיע לגריידיץ, באוגוסט 1943, וגם ספג בעיטות כאשר שאל מדוע הוא מכה אותו. , הוסיף הולצמן. הוא גם העיד על רצח שמונה אסירים בגריידיץ באותה שנה:

אבא מושנברג סיפר גם הוא על אותו מקרה של יהודה הולצמן:

מושנברג גם סיפר שלא פעם היה קורה שקאפו היה מוסיף מספר מלקות על המספר שקבע השומר הגרמני על עבירות שונות של העצורים, כדי לזכות בשבחים מצד הגרמנים, שלמעשה התכוונו לגרום לכך שהיהודים ירצחו את אחיהם. לדבריו, הגרמנים מצאו טיפוסים אפלים, אנשי העולם התחתון, קצבים ואחרים, שהכו יהודים אחרים ללא נקיפות מצפון, ואינגסטר היה אחר מהם. הוא המשיך:

יצחק פשכודניק אפיין את אינגסטר בצורה חד-משמעית: . גם הוא סיפר על מכות בעת ההשכמה, במסדר, בעמידה לאוכל, עם סיבה, בלי סיבה, מכות עד זוב דם, בלי נוכחות של גרמנים.

 עדות אינגסטר 
אינגסטר עלה על דוכן העדים ב-9 בדצמבר 1951. הוא הכחיש שהפיל את שיניו של יהודה הולצמן, אמר שכלל אינו זוכר אותו והוסיף שמעולם לא שבר שיניו של אף אחד. ולא הייתה לו חוצפה כזאת. לו יש בסך הכל שש שיניים בפה, השאר נפלו. הן התנועעו מאליהן ונפלו כיוון שלא קיבל מזון מספיק במחנה. לדבריו, הוא, ויתר הקאפוס ספגו עשר מלקות לאחר שנמלטו שני אסירים הולנדים, אף על פי שלא היה לו כל קשר אליהם; כאשר אמר זאת למפקד המחנה, ספג מכות בראשו שהותירו סימן במצחו. בנוסף אמר שלא היה לו כל קשר לרצח שמונת האסירים. הוא שמע שיחה אודותיהם בין זקן היהודים צייגוט, גיסו הקאפו לנצר והקאפו רוזנצווייג, שבה אמר צייגוט שהוא מחכה להוראות ממפקד המחנה. אינגסטר אמר, בניגוד ליתר העדויות, כי באותו ערב הלכו האסירים לישון כרגיל בשעה תשע ורק למחרת בבוקר, נודע לו מפי הקאפו אויגליק שבאותו לילה בחצות נורו האנשים.

אמר גם שלא היה לו כל מקל גומי. חגורה הייתה לו, חגורת עור של מכנסיים. הוא טען שכל העדים שהעידו על מקל גומי נדברו בניהם. כל הסיפור שהיה מרביץ באנשים על ימין ועל שמאל בעת הקימה הוא לא נכון. הוא היה עובר מחדר לחדר ושורק, ואחר כך יורד לחצר ולא עולה עוד. קרה והוא היה מכה כגון במקרה שהיה פורץ סכסוך בין אנשים ואחד מאשים חברו שגנב ממנו הלחם. סכסוך כזה היה מביא לפעמים לידי מכות בניהם והיה מתערב ומפריד בניהם, על ידי סטירת לחי לזה ולזה.

 עדות להגנתו 
צבי שלימר התייצב להעיד לטובת של אינגסטר ותחילה סיפר כיצד התנהג הוא עצמו כקאפו בגריידיץ. לדבריו, גם הוא – כמו אינגסטר – נאלץ לטפל במקרה שבו נתפסו קונים מזון מפועלים גרמניים. הפתרון שלו היה זהה: הוא סטר להם ובכך סיים את הפרשה ומנע את הצורך למסור דיווח למפקדי המחנה, שהיה עלול להביא למלקות ואפילו לגירוש לאושוויץ. שלימר שמע במחנה על רצח שמונת האסירים, והעיד, בניגוד לדברי אינגסטר, שבאותו ערב נשלחו האסירים לחדריהם כבר בשעה שבע: .

שלימר ראה את אינגסטר מכה אסירים, למשל כאשר מישהו ניסה לקבל מנת מזון כפולה. דבריו בחקירה הנגדית לא עזרו לאינגסטר: ; בחקירה החוזרת בידי רוזנברג אמר, כי אינגסטר מעולם לא התנדב להלקות.

 הערעור ולאחריו 
ממוזער|כתב השחרור של יחזקאל אינגסטר בהוראת שר המשטרה|טקסט=|גבולאינגסטר ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת עונשו. בדיון בערעור ישבו נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, והשופטים יצחק אולשן ושניאור זלמן חשין. אחרי הגשת הערעור החליף אינגסטר את סניגורו, ובדיון באפריל 1952 הופיע מטעמו עו"ד אשר לויצקי, אשר מיקד את הטיעון בעל-פה בהרשעה בפשע כלפי האנושות.

בית המשפט קיבל את הערעור וביטל את ההרשעה של אינגסטר בעבירה של פשע כלפי האנושות, בהתאם לסעיף 1(א)(2) של החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, וכך ביטלו את גזר הדין של מוות. גזר הדין של בית המשפט העליון קבע שנתיים מאסר לאינגסטר.

אינגסטר קיבל חנינה משר המשטרה בסוף יוני 1952 ונפטר ממחלתו ביולי באותה שנה. הוא קבור בבית העלמין קריית שאול.

 קישורים חיצוניים 

 יום בהיסטוריה – הקאפו שנידון למוות.
 1950 – החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950: מבט על ה'עוזרים
 עשיית דין בעוזריהם, יום שישי ו' בטבת תשע"ו 15.12.18 | הארץ


 הערות שוליים 

קטגוריה:עשיית דין בנאצים ובעוזריהם
קטגוריה:קאפו
קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:נידונים למוות בישראל
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1911
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1952