מיתוסים סינים של בריאה

מיתוסים סינים של בריאה הם נרטיבים סימבוליים על מקורות היקום, האדמה והחיים. בכל הנוגע למיתולוגיה הסינית, המונח "מיתוס קוסמוגוני" או "מיתוס מוצא" מדויק יותר מ"מיתוס בריאה", מכיוון שמעט מאוד סיפורים כוללים אלוהות של בורא עולם או רצון אלוהי. מיתוסים סינים של בריאה שונים באופן מהותי ממסורות מונותאיסטיות בעלות גרסה מורשית אחת, כגון מיתוס הבריאה היהודי-נוצרי של בראשית: בספרות הסינית העתיקה ישנם מיתוסים מקוריים רבים ומנוגדים. על פי המסורת, העולם נוצר בראש השנה הסיני ובעלי החיים, האנשים, ואלוהויות רבות נוצרו במהלך 15 ימיו.

חלק מהמיתוסים הקוסמוגוניים הסיניים מציגים נושאים המוכרים במיתולוגיה ההשוואתית. לדוגמה, בריאה מכאוס (מיתוס  הסיני הדומה לפואמה מתרבות הוואי העתיקה ), גוויות מפורקות של ישות קדמונית (  במיתולוגיה הסינית הדומה לאגדת תיאמת אלת הים במיתולוגיה המסופוטמית ואם הדור הראשון של האלים באפוס אנומה אליש), זוג אחים שהם בוראי העולם (פֿוּ שִׂי ו-נוּ'וָה הסיניים מקבילים לאיזאנגי ו-איזאנמי היפניים או לרמוס ורומולוס שהיו מייסדי רומא במיתולוגיה הרומית), וקוסמולוגיה דואליסטית (יין-יאנג הסיני המקבילים לאהורא מזדא האל הבורא והרוח העליונה ולרוח הרעה אהרימן בדת הזורואסטריות). לעומת זאת, נושאים מיתיים אחרים הם סיניים באופן ייחודי. בעוד שהמיתולוגיות של מסופוטמיה, מצרים ויוון הציגו את המים קדומים בתור היסוד היחיד שהיה קיים "בהתחלה", היסוד הבסיסי בקוסמולוגיה הסינית הוא צ'י ("אנרגיית החיים", נשימה, "כוח חיים") המגלם אנרגיה קוסמית השולטת בחומר, בזמן ובמרחב. אנרגיה זו, על פי הנרטיבים המיתיים הסיניים, עברה טרנספורמציה ברגע הבריאה, כך שהערפילים מתמיינים לאלמנטים כפולים של זכר ונקבה, יין-יאנג, חומר קשה וחומר רך, ואלמנטים בינאריים אחרים.

מיתוסים קוסמוגוניים
300px|ממוזער|שמאל|תרשים טאואיסטי ליצירת "דברים רבים" מהאחדות המקורית דרך יין-יאנג ו-טריגרם
דאו דה ג'ינג

הדאו דה ג'ינג, "ספר הדרך והסגולה" (באופן מסורתי חיבורו מתוארך למאה ה-6 לפנה"ס, אם כי יש חוקרים המאחרים את תאריך חיבורו עד למאה ה-4 לפנה"ס), מציע סיפור קוסמוגוניה סינית פחות מיתית ויש בו כמה מהרמיזות המוקדמות ביותר לסיפור בריאה.

דאואיסטים מאוחרים פירשו את הרצף בתור הדאו (טאו, "דרך"), חוסר צורה (ווּגִ'י, "אין סוף"), יחידות (טָאיְגִ'י, "העילאי הגדול") וזוגיות (יין ויאנג או שמיים וארץ).

השירים של צ'וּ
הפרק "שאלות שמימיות"  בחיבור הקלאסי הסיני "השירים של צ'וּ" , שנכתב סביב המאה הרביעית לפני הספירה, מתחיל בשאלות קטכיסטיות לגבי מיתוסים של בריאה. חוקרת התרבות אנה בירל מחשיבה אותו "המסמך החשוב ביותר במיתוגרפיה הסינית" מכיוון שהוא בבירור מתעד מיתוסים קודמים עתיקים.

בירל מתארת את נרטיב הבריאה של "שאלות שמימיות" כתמונת עולם חיה. לא מוזכרת שם שום סיבה ראשית, שום יוצר ראשון. מתוך "המרחב חסר הצורה" מופיע באופן ספונטני המרכיב הראשוני של אד ערפילי ככוח יצירתי, שמתגבש מעצמו כסדרה של כוחות זוגיים המתנגדים זה לזה - תחומים עליונים ותחתונים, חושך ואור, יין ויאנג. כוחות שהתמורות המסתוריות בהם גורמות לסדרי היקום.

הדָאויְוֵּ'אן
הספר דָאויְוֵּ'אן (道原, "מקורות הטאו"), הוא אחד מכתבי היד של ארבע הקלאסיקות של הקיסר הצהוב שהתגלו בשנת 1973 בין כתבי המשי של מָאוָאנְגְדְווֵי בקבר שתוארך ל-168 לפני הספירה. בדומה לשירי צ'ו לעיל, גם טקסט זה מתוארך למאה הרביעית לפני הספירה ומקורו באותה מדינת צ'ו הדרומית. במיתוס הקוסמוגוני המופיע בדאו-יו'אן הדאואיסטי מתוארת היווצרות היקום ובני האדם מתוך אד ערפילי חסר צורה. בירל מציינת את הדמיון המדהים בין המושג "הכל היה אחד" המופיע בו כתיאור האחדות שקדמה לבריאה, לבין המושג הקוסמולוגי המודרני של סינגולריות כבידתית.

.

חְווָאיְ נָאן דְזְה
החְווָאיְ נָאן דְזְה (), טקסט אקלקטי משנת 139 לפנה"ס שנערך בניהולו של הנסיך ליו אן , מכיל שני מיתוסים קוסמוגוניים המפתחים את התפיסה הדואליסטית של יין ויאנג:

חוקרת התרבות אנה בירל מציעה שהדואליות המופשטת של היין-יאנג בין שני הרוחות או האלים הקדומים, עשויה להיות "שריד של פרדיגמה מיתולוגית ותיקה בהרבה שעברה רציונליזציה ודוללה", בדומה למיתוס הבריאה האכדי אנומה אליש המתחיל בסיפור על שתי ישויות קדמוניות, שתיהן גופי מים: אפסו - המים המתוקים ובת זוגו, המפלצת תיאמת - המים המלוחים.

מיתוסים בריאתניים
בניגוד למיתוסים הקוסמוגוניים הסיניים על העולם ועל בני האדם שנוצרו באופן ספונטני ללא יוצר (למשל, מ"אנרגיה חיונית מעודנת " בחְווָאיְ נָאן דְזְה), קיימים גם שני מיתוסים שמקורם מאוחר יותר ובהם מעורבת אלוהות. בראשון הנקבה נו'וה עיצבה אנשים מלס ובוץ (במיתוסים מוקדמים) או מהולדה עם אחיה / בעלה פו שי (בגרסאות מאוחרות יותר), ובשני בני האדם הם במקור חרקים טפילים על גווייתו של הדמות הזכרית פָּאנְגוּ ().

האלה נו'וה
הסינים הקדומים האמינו באדמה מרובעת ובשמים עגולים הנתמכים על ידי שמונה עמודי ענק. האלה נו'וה תיקנה את עמודי השמים, ויצרה את בני אדם. השיר "שאלות השמיים" מתוך השירים של צ'ו מן המאה הרביעית לפני הספירה הוא הטקסט העתיק ביותר ששרד המתייחס לנו'וה:

בחְווָאיְ נָאן דְזְה מתועד מיתוס של נו'וה המאוחר מ"שאלות השמיים" במאתיים שנה:

פאנגו 
אחד ממיתוסי הבריאה הפופולריים ביותר במיתולוגיה הסינית מתאר את פָּאנְגוּ (盤古, "עתיקה מפותלת") האדם הראשון והאלוהי כאחד, מפריד לשמיים וארץ את התוהו - ה"חונדון" (混沌, "כאוס קדמוני") הדומה לביצה. עם זאת, אף אחת מהקלאסיקות הסיניות העתיקות לא מזכירה את מיתוס פאנגו, והוא תועד לראשונה ב"רשומות לוח השנה של השלושה והחמישה" (三五歴記) המיוחס לדאואיסט שׂוּ' גֶ'נְג בן בתקופת שלוש הממלכות במאה ה-3. לפיכך, במיתולוגיה הסינית הקלאסית, מיתוס האלה נו'וה מקדים את מיתוס פנגו בשש מאות שנים.

.

ראו גם
 בריאת העולם
 קלאסיקות סיניות
 מיתולוגיה סינית
לקריאה נוספת
 דן דאור, המיתולוגיה הסינית - פרק א': סיפור הבריאה, (תל אביב: ספרי תל אביב, 2000) <עריכה - קטיה בנוביץ'>
קישורים חיצוניים
 סיפור בריאה במיתולוגיה הסינית, באתר סיפורי בריאה

הערות שוליים

קטגוריה:מיתולוגיה סינית