פסק דין ס.א.ס נגד צרפת

ס.א.ס. נ' צרפת הוא פסק דין של בית הדין האירופי לזכויות אדם מ-2014, שבו נקבע כי האיסור הצרפתי על כיסוי פנים במקומות ציבוריים לא הפר את האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) בנוגע לזכות לפרטיות, חופש הדת או כל זכות אחרת. ההחלטה התקבלה ברוב של חמישה עשר שופטים מול שניים.

 החקיקה הצרפתית 
ביוני 2009 החל הפרלמנט הצרפתי לחקור את הנוהג של לבישת בורקה על ידי מוסלמיות בצרפת. לפי תוצאות המחקר, שהסתיים בינואר 2010, היו בתקופה זאת כ-1,900 נשים בצרפת אשר לבשו בורקה דרך קבע. על פי המחקר, כמעט שלא היו נשים שלבשו את הבורקה בצרפת בשנת 2000. מחברי המחקר טענו שלבישת הרעלה השלמה מנוגדת לערכים של הרפובליקה הצרפתית - חירות, שוויון ואחווה (Liberté, égalité, fraternité). כלומר, לבישת הבורקה מובנת כסימן של הכנעה המנוגדת לערכים של חירות ושוויון מגדרי. כמו כן, לבישת הבורקה היא מכשול להתקשרויות חברתיות יומיומיות, ולכן היא פוגעת בערך האחווה. בנוסף, המחקר טען שלבישת הרעלה השלמה מנוגדת לעיקרון הצרפתי של "חיים משותפים" (le vie ensemble). המחקר גם הגיש הצעות להתנגדות ללבישת הבורקה, אך לא המליץ לאסור על כך לחלוטין.

בינואר 2010 הכריזה הוועדה המייעצת הלאומית בנושא זכויות האדם (CNCDH) על התנגדותה לאיסור לבישת הרעלה השלמה, בטענה שעקרונות החילוניות (Laïcitéׂ) אינם סיבה מספקת לאיסור מוחלט שכזה. בנוסף טענה הוועדה שאיסור מוחלט על לבישת הבורקה עלול לגרום להכפשת מוסלמים ולהקשות על חיי היומיום של נשים מוסלמיות אשר לובשות אותה.

ב-29 בינואר 2010 חייב ראש הממשלה דאז, פרנסואה פיון, את מועצת המדינה לבדוק את ההשלכות המשפטיות של איסור לבישת הרעלה השלמה בפרט, וכיסוי פנים במקומות ציבוריים ככלל. מועצת המדינה הציגה את מחקרה במרץ 2010, בו המליצה לא לחוקק חוק במטרה לאסור על לבישת רעלות דתיות. בנוסף, מועצת המדינה טענה שעל איסור כיסוי הפנים במקומות ציבוריים להיות מוגבל לצורכי זיהוי על רקע ביטחוני. מנגד, הממשלה החליטה שלא די באיסור חלקי או מוגבל על לבישת רעלה שלמה והציעה במאי 2010 חוק אשר "אוסר על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים". הצעת חוק זו רלוונטית לכל סוגי כיסוי הפנים במקומות ציבוריים, ולא רק על לבישת הרעלה השלמה. החוק אומץ באספה הלאומית ביולי 2010 ובסנאט הצרפתי בספטמבר 2010. בית המשפט החוקתי בחן את החוק והחליט שאינו נוגד את החוקה הצרפתית, והחוק אומץ סופית ב-11 באוקטובר 2010. (Loi n° 2010-1192 du 11 Octobre 2010 interdisant la dissimulation du visage dans l'espace public).

החוק אוסר על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים באופן כללי, אך הציבור הבין אותו כחוק המיועד לאיסור על לבישת בורקה או ניקאב, פרטי לבוש מפיסת בד אחת המכסים את כלל חלקי הגוף של הלובש. לרוב, נשים מוסלמיות ממדינות איסלאמיות מסוימות נוהגות ללבוש בורקה או ניקאב.

הוראות החוק העיקריות:

 התביעה בבית הדין האירופי 
ב-11 באפריל 2011, אישה צרפתייה, אשר הציגה את שמה בתור ס.א.ס. (S.A.S), אשר לבשה רעלה שלמה באופן יומיומי, ביקשה להגיש תביעה נגד צרפת בבית הדין האירופי לזכויות אדם. ס.א.ס טענה שהחוק האוסר על לבישת הבורקה במקומות ציבוריים הפר מספר זכויות אדם על פי האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR). ס.א.ס טענה שהחוק סותר את סעיפים 3 (איסור על יחס לא אנושי או משפיל), 8 (הזכות לפרטיות), 9 (חופש הדת), 10 (חופש הביטוי), 11 (חופש ההתאגדות) וסעיף 14 (איסור הפליה) של האמנה האירופית לזכויות אדם.

טענותיה המקדמיות של ממשלת צרפת היו שס.א.ס. לא תוכל להיחשב כ'קורבן' כמשמעותו בסעיף 34 של האמנה האירופית לזכויות אדם, אשר לפיו כל אדם הטוען כי הוא קורבן להפרה של האמנה, הוא בעל זכות עמידה להגיש בקשה לבית הדין. זאת ועוד, פרקליטי הממשלה העלו את השאלה עד כמה מהותית הייתה חבישת הרעלה השלמה לפולחנה הדתי של ס.א.ס, בהתחשב בכך שהיא חבשה את הרעלה הנידונה רק בחלק מהאירועים בהם השתתפה. הפרקליטים הוסיפו, במאמר מוסגר, כי ס.א.ס. מעולם לא נעצרה על ידי המשטרה הצרפתית. בתגובה לטענות אלו, ס.א.ס. טענה שהיא קורבן, ושכמוסלמית אדוקה חבישת רעלה מלאה חשובה ומהותית לה.

לגופו של עניין טענה ממשלת צרפת שביחס לסעיפים 8 ו-9, הסייג בפסקה 2 של סעיף 9 מתיר הגבלות על חופש הדת אם ההגבלות "נחקקות כדין ונחוצות בחברה דמוקרטית למטרת ביטחון הציבור, הגנה על הסדר הציבורי, בריאות או ערכי הציבור, או להגנה על הזכויות של אחרים". ממשלת צרפת ביססה את החוק האוסר על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים על שלושה עמודי תווך: "כבוד ושוויון על רקע מגדרי", "כבוד האדם" וגם "כבוד לדרישות הבסיסיות לחיים בחברה".

במרץ 2013, במקרה שונה אשר עסק בערעור על החלטה לחייב אישה לעבור "קורס אזרחות" בעקבות לבישת רעלה שלמה, בית המשפט הצרפתי לערעורים החליט שהחוק לא עבר את האמנה האירופית לזכויות אדם ולא קיבל את הערעור.

הדיון בתביעה של ס.א.ס נערך בלשכה הגדולה של בית הדין האירופי לזכויות אדם בתאריך 27 בנובמבר 2013. נכחו בדיון נציגים מהממשלה הצרפתית, התובעת ונציג מהממשלה הבלגית. בלגיה חקקה איסורים דומים העוסקים בכיסוי הפנים במקומות ציבוריים ביולי 2011. בדצמבר 2012, בית משפט בבלגיה קיבל החלטה שהחוק אינו מפר זכויות אדם.

מסמכי עמדה ותגובות שונות הוגשו על ידי הארגונים אמנסטי אינטרנשיונל (Amnesty International), ליברטי (Liberty), אופן סוסייאטי ג'אסטיס אינישיאטיב (Open Society Justice Initiative), ארטיקל 19 (ARTICLE 19) ומחלקת זכויות האדם של אוניברסיטת גנט שבבלגיה בנוסף לממשלה הבלגית.

 פסק הדין 

בית הדין האירופי לזכויות אדם דחה את עמדת צרפת שהאיסור מקובל על רקע שוויון מגדרי או על בסיס הגנה על כבוד האדם, אבל קיבל את טענתה שהאיסור נחוץ מסיבות "חיים משותפים והרמוניים של החברה" המעוגנים בחוק. בית הדין ציין שיש למדינות חופש פעולה גדול במקרים אלו.בית הדין קבע כי בעוד שההגנה מכוח סעיף 9 על חופש דת מחייבת רמה מסוימת של רצינות ולכידות משפטית, מדינה לא יכולה לקבוע אילו מנהגים דתיים חשובים ואילו אינם חשובים לאדם דתי כלשהו. כמו כן, בית הדין הדגיש כי על מנת להגן על ביטוי מסוים של דת אין הכרח שיהיה מוגדר כחובה דתית. בית הדין המשיך וקבע שאדם יכול להיחשב כקורבן במקרה בו הוא צריך לשנות את התנהגותו כדי להימנע מסכנת העמדה לדין, או לחלופין אם הוא שייך לקבוצה מסוימת המושפעת באופן ישיר, בכוח או בפועל, מהחוק ומגורמי האכיפה. אי לכך ובהתאם להגדרה זו, בית הדין קבע שיש לקבל טענתה של ס.א.ס. בדבר היותה קורבן.

בעוד שבית הדין מצא שטענת ס.א.ס הייתה לגיטימית אפילו לא הייתה תלויה סנקציה כלשהי כנגדה מצד הרשויות הצרפתיות, הוא דחה את טענת ממשלת צרפת כי יש לדחות את התיק עקב אי מיצוי של סעדים פנים מדינתיים. בית הדין ציין כי היפוך ההחלטה על ידי הערכאה הגבוהה יותר, אשרר את הרעיון שהחוק לא מפר את האמנה האירופית לזכויות אדם במקרה אחר בשנת 2013. הטענות של ס.א.ס לפיהן החוק שחוקק מפר את האיסור על עינויים או על טיפול משפיל לפי סעיף 3 של האמנה; ומפר את הזכות להתאגדות לפי סעיף 11, נדחו על ידי בית הדין שכן טענות אלו לא קבילות בהתאם סעיף 35 לאמנה. לבסוף, דבריה של ס.א.ס. בדבר פגיעה בפרטיות לפי סעיף 8, פגיעה בחופש דת לפי סעיף 9 ופגיעה בחופש הביטוי שלה לפי סעיף 10 הוכרזו קבילים על ידי בית הדין.

 סעיפי האמנה הרלוונטיים 

בית הדין האירופי לזכויות אדם התייחס לתלונות ביחס לסעיף 8 בנוגע לזכות לפרטיות וביחס לסעיף 9 הנוגע בזכות לחופש הדת. הוא מצא כי האיסור להסתיר פנים באופן מלא מהווה הפרה של שתי הזכויות, אך הדגש העיקרי של בית הדין היה על סעיף 9 בעקבות הפגיעה בחופש הדת.

לאחר שבית הדין קבע שהחוק פוגע בזכויות הוא ניגש לבחון אם ההפרה יכולה להיות לגיטימית בהתבסס על החלק השני של סעיף 9 המציין כי הזכות לחופש הדת יכולה להיות מוגבל על ידי מחוקקי המדינה: "הגבלות מסוג זה, אשר מעוגנות בחוק, נחוצות בחברה דמוקרטית בשל החובה לדאוג לביטחון הציבור, שלום הציבור, בריאות או מוסר הציבור, או בשם ההגנה על זכויותיהם של אחרים".

בית הדין לא קיבל את טענת ממשלת צרפת כי האיסור על כיסוי פנים מלא נחוץ לשם ביטחון הציבור שכן לדעת בית הדין הממשלה יכלה להגן על ביטחון הציבור בעזרת הגבלות מתונות יותר אשר בית הדין כבר יישם בעבר, כמו החובה לגלות פנים למטרות זיהוי בנסיבות מסוימות.

ממשלת צרפת טענה כי האיסור נועד לטובת "הגנה על זכויותיהם ובחירותיהם של הכלל" בהסתמכות על הפסקה השנייה בסעיפים 8 ו-9. היא טענה כי זהו הכרח על מנת "להבטיח את הגנה מינימלית על ערכי הבסיס של חברה דמוקרטית פלורליסטית". ממשלת צרפת ציינה שהערכים הבסיסיים שעומדים על הפרק הם שוויון מגדרי, חירות וכבוד לדרישות הנורמטיביות הבסיסיות של החברה הצרפתית.

בית הדין טען כי "כבוד לשוויון מגדרי" והזכות "לכבוד האדם" אינם חוסים תחת "ההגנה על זכויות וחירות הציבור". ביחס לטענה על פגיעה בשוויון מגדרי קבע בית הדין כי קיים פרדוקס בהגנה על נשים דרך הגבלתן במעשה ייחודי לנשים כמו במקרה זה, לבישת רעלה.

לעומת זאת בית הדין מצא כי הגנה על דרישות הנורמאטיביות המינימליות בחברה יכולה, בנסיבות מסוימות, להיחשב כהגנה על זכויותיהם ובחירותיהם של אחרים, וכתב: "בית הדין מתחשב בעמדת הממשלה לפיו לפנים גלויות יש תפקיד חשוב באינטראקציה חברתית. על כן אנו מקבלים את העובדה כי הסתרת הפנים מהווה הפרה של זכותם של אנשים לחיות במרחב אנושי משותף אשר נוח יותר לכולם. עם זאת קיים פוטנציאל בשימוש לא ראויה במושג 'חיים משותפים' (le vivre ensemble) ויש להיזהר שהרעיון לא יכשיר החלטות פוגעניות בלתי זהירות. על ההחלטות בנושא זה צריכות להתקבל בזהירות רבה".

ביחס לדיון על מידתיות האיסור, בית הדין הדגיש כי לאיסור יש השלכות קשות על נשים שרוצות ללבוש רעלה מלאה, מכיוון שהאיסור מגביל את חירות הפרט להביע את אמונתו, וייתכן שנשים אשר נפגעות יבדלו עצמם מהחברה כדי להקפיד על לבישת הרעלה השלמה. בית הדין גם ציין את המתח העצום שיצר האיסור וכתגובה לכך גורמים רבים ששואפים להגן על זכויות אדם הביעו את התנגדותם ואת חששותיהם לכך שבחוק ישנן מטרות אסלאמופוביות.

מנגד, בית הדין הדגיש את טענת הממשלה הצרפתית שאיסור לבישת רעלה מלאה אינו עולה בקנה אחד עם אורח החיים הצרפתי. בית הדין כתב, "מנקודת מבט זו, המדינה מבקשת להגן על עקרון האינטראקציה הבסיסית בין פרטים שלשיטתו חיוניים לביטוי לא רק של פלורליזם אלא גם של סובלנות ופתיחות שבלעדיו החברה הדמוקרטית לא מתקיימת".

בעוד שהמדינות היחידות אשר חקקו איסורים על לבישת רעלה מלאה על הפנים היו צרפת ובלגיה, בית הדין מצא שנערכו מספר דיונים במדינות אירופאיות רבות בנוגע לחוקים שאוסרים על לבישת רעלה המלאה אף שלא היה קונצנזוס* אם איסורים כאלו מותרים או לאו.

בית הדין גם הכיר בכך שהאיסור לא היה מיועד אך ורק כלפי לבוש מוסלמי, אלא היה מוכוון לכל פריט לבוש אשר מכסה את הפנים. ובנוסף, בית הדין נתן משקל לכך שהעונש על העבירה הייתה קנס כספי מינימלי ולא עונש מחמיר.

לבסוף קבע בית הדין כי יש לאפשר למדינות דמוקרטיות מרחב גדול של חופש החלטה ביחס לסוגיות אשר הדעות השונות בהן יכולות להתפרש כלגיטימיות. הוא הוסיף כי הגיע למסקנה כי ניתן לראות באיסור הרעלה "כמידתי ביחס למטרה של חיים משותפים בריאים" וניתן לראותה כהגבלה הנדרשת בחברה דמוקרטית בריאה ועל כך הוא קבע כי במקרה דנן לא קיים הפרה של סעיפים 8 ו-9 לאמנה.

 דעת המיעוט 

דעת המיעוט חלקה עם דעת הרוב וגרסה כי ההחלטה "מקריבה זכויות אינדיבידואליות קונקרטיות המובטחות ומוגנות על ידי האמנה לטובת עקרונות מופשטים". דעת המיעוט גרסה שהמניע האמיתי לאיסור כיסוי הפנים היה מבוסס על הסמליות שמתלווה לעיתים למעטה הפנים המלא כמייצג ערכים של כפיפות נשית, כליאה עצמית או מאפיינים שליליים אחרים – סמליות שלפי דעת המיעוט, ספק אם נכונה. דעת המיעוט גרסה שגם אם לבוש זה מסמל ערכים שליליים או פוגעניים כלפי המדינה או אזרחיה, אין למדינה כל זכות לאסור לבוש סמלי כלשהו. כמו כן, דעת המיעוט הדגישה שהזכות לתקשר עם אדם אחר אין היא זכות אדם לעניין זה. זאת ועוד, דעת המיעוט הוסיפה ואמרה כי בעוד שהפנים האנושיות ממלאות חלק חשוב ברוב האינטראקציות החברתיות, אין הכרח שיהיו חשופות תמיד כדי לתקשר. כמשל, המיעוט הדגים באמצעות סיטואציות חברתיות כמו גלישת סקי או חגיגות הקרנבל וטען, שבלבוש רעלה מלאה, כמו גם בסיטואציות הנ"ל, ניתן לנהל מערכות חברתיות ולתפקד היטב מבלי לראות זה את זה.

בניגוד לעמדת רוב, המיעוט מצא כי נוצר קונצנזוס רחב במדינות אירופה השולל את האיסור על רעלות מלאות. בנוסף, עמדת המיעוט הדגישה שמוסדות וארגונים המקדמים זכויות אדם היו רבים באירופה, והם ככלל התנגדו לאיסור. המיעוט מצא כי גם אם יש לראות ב"חיים משותפים" מטרה לגיטימית כמשמעותם בפסקה 2 לסעיפים 8 ו-9, האיסור הנידון עדיין לא היה פרופורציונלי. מכיוון שמעט מאוד נשים לובשות רעלה עם מעטה עם פנים מלא, ניתן להניח שרוב האנשים לעולם לא יפגשו, או לעיתים רחוקות יפגשו אישה עם הרעלה אפילו ללא האיסור. עבור המעטות הלובשות את הרעלה המלאה, התוצאות הישירות לאיסור היו משמעותיות מכיוון שהם יצטרכו לבחור בין להיות מוגבלות לחופש תנועה בביתם בלבד, לבין הפרת אמונתן הדתית או הפרקטיקה התרבותית שלהם. המיעוט קבע כי גם אם הקנס היה קטן, נשים שהשתמשו ברעלות היו מסתכנות ולא מצייתות לחוק – דבר שהיה מביא לקנסות מרובים על נשים אלו. דעת המיעוט ציינה שהיה צריך להתייחס לאפשרות של קנסות מצטברים, והיה מקום לשקול את המהלך הזה כמשפיע על נשים אלו – דבר שלא נעשה.

בסיכום כתב המיעוט, נכתב: "אנו מוצאים כי ההפללה של חבישת רעלה מלאה היא מדיניות שאינה מידתית למטרת ההגנה על רעיון "החיים המשותפים". מסקנתו של כתב המיעוט היא אם כן שהאיסור הפר את סעיפים 8 ו-9 לאמנה."

 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 


קטגוריה:2014 בצרפת
קטגוריה:נשים בצרפת
ס.א.ס נגד צרפת
קטגוריה:צרפת: אסלאם