חברת הנפט הלאומית האיראנית

חברת הנפט הלאומית האיראנית (בפרסית: شرکت ملّی نفت ایران, באנגלית: National Iranian Oil Company או NIOC) היא תאגיד בבעלות ממשלתית בניהולו של משרד הנפט של איראן, האחראי להפקה ולהפצה של נפט וגז טבעי של איראן. מטה החברה נמצא בטהראן. החברה הוקמה בשנת 1948 והוגדרה מחדש במסגרת הסכם הקונסורציום משנת 1954. החברה מדורגת כחברת הנפט השנייה בגודלה בעולם, לאחר עראמקו שנמצאת בבעלות סעודית.

החברה אחראית באופן בלעדי לחיפוש, קידוח, ייצור, הפצה וייצוא של נפט גולמי, כמו גם חיפוש, מיצוי ומכירות של גז טבעי וגז טבעי נוזלי. חברת הנפט האיראנית מייצאת את עודפי הייצור לפי שיקולים מסחריים במסגרת המכסות שנקבעו על ידי אופ"ק. בתחילת 2015 עתודות הפחמימנים הנוזלים הניתנים לשחזור של החברה עמדו על  (10% מכלל העולם). כושר הייצור הנוכחי של חברת הנפט האיראנית כולל מעל  נפט גולמי ומעל 750 מיליון קוב מעוקב גז ליום.

 היסטוריה 
 רקע: 1901 - 1951 
ממוזער|השאה פותח את מתקני חברת הנפט הימי של איראן בשנת 1970
במאי 1901 קיבל ויליאם נוקס ד'ארסי זיכיון מהשאה לחיפוש נפט. במאי 1908 התגלה נפט, והיה זה הממצא המשמעותי הראשון במזרח התיכון.

בשנת 1935 ביקש רזא שאה מהקהילה הבינלאומית להתייחס לפרס כאל "איראן", ובעקבות זאת שונה השם של חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC) לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC). לאחר מלחמת העולם השנייה, התעצמה התנועה הלאומית באיראן, במיוחד סביב משאבי הטבע האיראניים המנוצלים על ידי החברות הזרות מבלי לפצות כראוי את משלמי המיסים האיראניים. חברת הנפט האנגלו-איראנית והממשלה הפרו-איראנית המערבית בראשות ראש הממשלה חאג'עלי רזמארא, התנגדו בתחילה ללחץ לאומני לשנות את תנאי הזיכיון של חברת הנפט לטובת איראן. במרץ 1951 נרצח רזמארא; ומוחמד מוסאדק, לאומני, נבחר לראש הממשלה החדש על ידי המג'ליס של איראן.

 חברת הנפט האיראנית: 1951–1979 
ממוזער|152x152 פיקסלים| סמל חברת הנפט משנות החמישים ועד שנות השבעים
באפריל 1951 הלאים המג'ליס את תעשיית הנפט האיראנית בהצבעה פה אחד, והוקמה חברת הנפט הלאומית האיראנית. חברת הנפט האנגלו-איראנית משכה את הנהלתה מאיראן וארגנה אמברגו יעיל ברחבי העולם של נפט איראני. הממשלה הבריטית, שהחזיקה בבעלות על החברה האנגלו-איראנית, ערערה על ההלאמה בבית הדין הבינלאומי בהאג, אולם תלונתה נדחתה.

באביב 1953 אישר נשיא ארצות הברית הנכנס דווייט אייזנהאואר לסוכנות הביון המרכזית (CIA), לארגן הפיכה נגד ממשלת מוסאדק. באוגוסט 1953 העלתה ההפיכה לשלטון את הגנרל הפרו-מערבי פזל-אללה זאהדי כראש הממשלה החדש, יחד עם שובו לאיראן של השאה מוחמד רזא פהלווי מגלותו הקצרה באיטליה.

בשנת 1954 הפכה חברת הנפט האנגלו-איראנית לחברת בריטיש פטרוליום. בלחץ של ארצות הברית, החברה קיבלה בהכרעה את החברות בקונסורציום של חברות, שנוסד באוקטובר 1954, כדי להחזיר את הנפט האיראני לשוק הבינלאומי. היא התאגדה בלונדון כחברת החזקות "Iranian Oil Participants" (IOP). החברים המייסדים של IOP כללו את בריטיש פטרוליום (40%), גאלף (לימים שברון, 8%), של (14%) ו-Compagnie Française des Pétroles (לימים Total SA, 6%). ארבע השותפות לארמקו - Standard Oil מקליפורניה (SoCal, לימים שברון), Standard Oil מניו ג'רזי (לימים אקסון, אחר כך ExxonMobil), Standard Oil מניו יורק (לימים מוביל, אחר כך ExxonMobil), ו-Texaco (לימים שברון) - כל אחת החזיקה ב-8% בחברת ההחזקות.

כל חברי IOP הכירו בבעלות של חברת הנפט הלאומית האיראנית בנפט ובמתקנים באיראן, והתפקיד של IOP היה להפעיל ולנהל אותם. תאגיד IOP הסכים לחלוק רווחים על בסיס 50-50 עם איראן, "אך לא לפתוח את ספריה בפני מבקרי איראן או לאפשר לאיראנים להיכנס למועצת המנהלים".

באיראן IOP המשיכה לפעול עד המהפכה האיסלאמית בשנת 1979. המשטר החדש של איתוללה חומייני החרים את כל נכסי החברה באיראן. על פי אתר האינטרנט של החברה: ניצחון המהפכה האיסלאמית ביטל את הסכם הקונסורציום משנת 1954 ואת כל התקנות הנוגעות לו. נטילת השלטון באיראן על ידי הרפובליקה האיסלאמית החדשה הובילה לנסיגת עובדים זרים מתעשיית הנפט של איראן, ואיראנים השתלטו על מלוא ענייניה.

 מאגרי הנפט של חברת הנפט הלאומית האיראנית 
ממוזער|308x308 פיקסלים| שדות נפט וגז איראניים, תשתיות
ממוזער|300x300 פיקסלים| ייצור נפט איראני, צריכה מקומית ויצוא
על פי נתוני אופ"ק, עתודות הפחמימנים הנוזלים של חברת הנפט האיראנית בסוף 2006 היו .

בראשית 2001 עתודות הנפט נאמדו בכ-, אולם בשנת 2002 התוצאה של המחקר שיזמה חברת הנפט הראה עתודות ענק, והוסיף כ- לרזרבות הנפט האיראניות.

לאחר 2003 גילתה איראן כמה תגליות משמעותיות שהובילו לתוספת של  נפט לעתודות.

הרוב המכריע של מאגרי הנפט הגולמי של איראן ממוקמים בשדות ענקיים על חוף הים בדרום מערב ח'וזסטן, בסמוך לגבול עיראק. בסך הכל, יש לאיראן 40 שדות מייצרים - 27 ביבשה ו-13 מחוץ לחוף. הנפט הגולמי של איראן הוא בדרך כלל בינוני בגופרית ובטווח ה-API של 28–35 °.

+ שדות הנפט הגדולים של חברת הנפט הלאומית האיראנית; דירוג שם שדה היווצרות שמן במקום (מיליארד חביות) עתודות להחלפה (מיליארד חביות) הפקה אלפי חביות ביום 1 שדה אהוואז אסמארי ובנגסטן 65.5 25.5 945 2 שדה גצ'סאראן אסמארי ובנגסטן 52.9 16.2 480 3 שדה מארון אסמארי 46.7 21.9 520 4 שדה נפט אזאדגן בנגסטאן וח'מיי 33.2 5.4 70 5 שדה אע'ג'ארי אסמארי ובנגסטן 30.2 17.4 300 6 שדה נפט רג ספיד אסמארי ובנגסטן 16.5 4.49 180 7 שדה נפט אבתימור בנגסטן 15.2 2.6 60 8 שדה נפט סורושה אסמארי ובנגסטן 14.2 9.1 46 9 שדה נפט כרנג' אסמארי ובנגסטן 11.2 5.7 230 10 שדה נפט ביבי חכימה אסמארי ובנגסטן 7.59 5.6 120

 עתודות נפט אסטרטגיות 
ממוזער| איראן - תשתית נפט
איראן החלה בשנת 2006 בתוכנית לייצר עתודת נפט אסטרטגית עולמית עם הקמת 15 מכלי אחסון נפט גולמי בהספק מתוכנן של . נכון לשנת 2012 איראן מסוגלת לאגור נפט גולמי במפרץ הפרסי למשך 10–12 יום. הנתון אמור להגיע ל-30–40 יום לאחר סיום בניית מתקני האחסון החדשים.

 עתודות גז 
חברת הנפט הלאומית האיראנית מחזיקה בערך  של מאגרי גז טבעי מוכחים. היא נהנית מעתודות גז השניות בגודלן בעולם אחרי רוסיה.
+ שדות גז הגדולים של חברת הנפט האיראנית שם השדה גז במקום Tcf Tcf רזרבה בר השבה דרום פארס 500 322 צפון פארס 60 47 שדה גז קיש 60 45 שדה גז גולשאן 55 25 - 45 שדה הגז טבנאק 21,2 שדה הגז של קנגן 20,1 שדה הגז של ח'נגירן 16,8 שדה נאר גז 13 שדה גז Aghar 11,6 שדה פרסי 11 - 22

 שותפות בשדות גז זרים 
 איראן מחזיקה ב-50% משדה הגז הימי של ראם בים הצפוני, במיזם משותף עם BP בשווי מיליון דולר ליום במחירי השוק של 15 ביוני 2010.
 איראן מקיימת שותפות נוספת במיזם משותף של 10% עם BP וחברות נפט זרות אחרות בשדה הגז האזרביג'אני שאה דניז, המייצר 8 מיליארד מ"ק גז לשנה. הישות האיראנית עמה שותפה BP במיזמים אלה היא Naftiran Intertrade, השווייצרית, חברת בת של חברת הנפט הלאומית האיראנית. שאה דניז אינו כפוף לסנקציות של ארצות הברית.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:חברות איראניות
קטגוריה:חברות נפט
קטגוריה:חברות גז טבעי