התקנה לשינוי שם

ממוזער|דרכון שהונפק על ידי השלטון הנאצי עבור הסופר היהודי יליד-גרמניה לאו ארמן בנובמבר 1939 ובו הוסף השם "ישראל" לפני שמו של ארמן
התקנה הגרמנית לשינוי שם (גרמניה הנאצית, 1938) (כינויו המקוצר בגרמנית: Namensänderungsverordnung, ובשמו המלא: Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über Änderung Familiennamen und Vornamen, כלומר "התקנה השנייה ליישום הוראות החוק לגבי שינוי שמות משפחה ושמות פרטיים") הייתה תקנה להסדרת שינוי שמות של יהודים בגרמניה הנאצית, שפורסמה ב-17 אוגוסט 1938 ונכנסה לתוקף ב־1 בינואר 1939. שר הפנים של הרייך חייב את היהודים בגרמניה לשאת שם פרטי שיעיד על היותם יהודים. על פי התקנה, יהודים בעלי אזרחות גרמנית או יהודים חסרי אזרחות בגרמניה יכלו לשאת רק שם פרטי שהתאים להנחיות שניתנו בתקנת שר הפנים. ההנחיה פירטה רשימה של 91 שמות לנשים ו-185 שמות לגברים שהורשו ליהודים (ראו: שמות פרטיים מותרים ליהודים ברייך השלישי). יהודים שלא היה להם שם פרטי בהתאם לתקנה נדרשו להיקרא ישראל או שרה בהתאם. הגזירה בוטלה עם נפילת הרייך השלישי.

 רקע 
כבר בשנת 1934, וילהלם פריק, שר הפנים של הרייך, הביע דאגה מכך שיהודים עשויים לנסות להסתיר את זהותם היהודית על ידי שינוי שמם. ביולי 1935 הגיש הצעה להיטלר שיהודים יהיו רשאים לשנות את שמם רק אם השם החדש הוא יהודי. בתוך כך, פרנץ גורטנר, שר המשפטים, דרש שאותם יהודים שאבות אבותיהם נאלצו לאמץ שם משפחה גרמני בראשית המאה ה-19, יחויבו להחזיר את שם משפחתם היהודי המקורי. בסתיו 1936, מרטין בורמן, אחד ממנהיגי המפלגה הנאצית, הציע להטיל על היהודים חובת הוספת המילה Jude (יהודי) כתוספת. בסופו של דבר, ההצעות הללו לא יושמו.

החוק לשינוי שמות משפחה ושמות פרטיים נכנס לתוקף למעשה ב־5 בינואר 1938, ואפשר לשלטונות לבטל שינויי שם שאושר לפני 30 בינואר 1933 הרשויות יכלו לבטל שינויי שם אלה עד 31 בדצמבר 1940 באופן רטרואקטיבי. אותו החוק הסמיך את שר הפנים להוציא תקנה על שמות משפחה עבור היהודים. וילהלם פריק, שר הפנים, הוציא לאחר מכן שתי תקנות לביצוע לחוק. הראשון מינה את הרשויות האחראיות לבחינת הבקשות לשינוי שם ביחידות המנהליות השונות ברחבי הרייך וקבע גם תשלום עבור הליך שינוי השם. התקנה השנייה קבעה והסדירה את שמות היהודים.

 תוכן התקנה 
התקנה לשינוי שם קבעה כי ניתן היה להעניק ליהודים רק שם פרטי שהתאים להנחיה שניתנה על ידי שר הפנים. ההנחיה פירטה רשימה של 91 שמות לנשים ו-185 שמות לגברים שהיו מורשים ליהודים. את השמות הללו לא היה ניתן לתת לאזרחים "בעלי דם גרמני". יהודים ששמם הפרטי לא הופיע ברשימה שהוציא שר הפנים נדרשו לשנות או להוסיף לשמותיהם הפרטיים את השם ישראל או שרה (על פי המין) עד 31 בינואר 1939. (הותרו הבדלי כתיב קלים מהשמות שברשימה). התקנה ליישום חייבה את היהודים שהיו להם יותר משם פרטי אחד להשתמש לפחות באחד מהשמות היהודיים שברשימה הרשמית. מי שלא קיים בשוגג את התקנה יכול היה להיענש במאסר של עד חודש או בקנס; אם לא קיים בזדון, כלומר בכוונה, תקופת המאסר הוגדלה לחצי שנה.

 תוקף התקנה 
התקנה התייחסה ליהודים בעלי אזרחות גרמנית וחסרי אזרחות גרמנית או חסרי אזרחות בכלל ששהו בתחומי הרייך השלישי. שמותיהם של יהודים זרים שהתגוררו במדינה לא הוסדר, אך באופן עקרוני, התקנה חלה גם על היהודים בעלי האזרחות הגרמנית שחיו מחוץ לגרמניה. תוקף התקנה לא הורחבה תחילה לאוסטריה, שסופחה לגרמניה זמן קצר לפני כן ולא לחבל הסודטים, אך לאחר מכן התקנה הורחבה גם לשטחים אלה ב־24 בינואר 1939. הגזירה בוטלה בפועל כאשר בעלות הברית כבשו את שטח גרמניה. הביטול הרשמי נעשה במסגרת צו מס' 1 של מועצת הפיקוח של בעלות הברית מ־20 בספטמבר 1945, אשר המועצה ביטלה את כל החקיקה הנאציונל-סוציאליסטית.

 קישורים חיצוניים 
 פירוט באתר ויקיטקסט 
 על התקנה לשינוי שם בכתב העת "בשביל הזיכרון", גיליון 45, באתר יד ושם, עמ' 6

 הערות שוליים 

קטגוריה:1938 בגרמניה
קטגוריה:גרמניה: אנטישמיות
קטגוריה:גרמניה הנאצית: חוק ומשפט
קטגוריה:טרמינולוגיה של תקופת השואה
קטגוריה:שם פרטי