נמל עזה

נמל עזה היה נמל בשכונת א-רימאל בעיר עזה, ושימש כנמל הבית של סירות דיג פלסטיניות וכבסיס משטרת החופים הפלסטינית, שהיא חלק מכוחות הביטחון הלאומיים הפלסטינים. במסגרת הסכמי אוסלו מוגבלת פעילותה של המשטרה הימית הפלסטינית ל-6 מיילים ימיים מהחוף. מאז 2007 בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה במהלך עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה נמצא נמל עזה תחת סגר שהוטל על ידי מדינת ישראל כחלק מהסגר על רצועת עזה, והפעילויות בנמל הוגבלו לדיג בקנה מידה קטן. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 שימש גם כנמל ליבוא סחורות למדינת ישראל.

במהלך מלחמת חרבות ברזל אזור הנמל נפגע באופן משמעותי, בשורה של תקיפות שערך צה"ל.

היסטוריה
בעת העתיקה

בעת העתיקה היה במקום יישוב ונמל בשם מיומה, אשר שימש את הוואסלים של עזה.

הנמל היה ממוקם על חוף הים התיכון (פיניקיה) דרומית לעזה העתיקה. היישוב הוקם בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, שקרא לה בתחילה מג'ומה אולם החליף את שמה לאחר מכן לקונסטנטיוס על שם בנו, קונסטנטיוס השני, הפריד את המערכת השלטונית מעזה, מהשלטון ונתן לה זכויות יתר רבות. הוא לקח בחשבון שהיא חייבת להיות תלויה בעזה, שהייתה מלאה בטקסים פגאניים. בשנת 361, עם הפיכתו של יוליאנוס הכופר לקיסר רומא, פנו תושבי עזה לערכאות כנגד תושבי קונסטנטיוס. יוליאנוס העדיף את תושבי עזה והורה כי קונסטנטיוס תהיה נספח של העיר עזה, אף על פי שהיא נמצאת במרחק 20 סטדיה, ומאז היא נקראה המחוז הימי של עזה.

נמל עזה היה נקודה חשובה מדרך הבשמים ונתיבי המסחר של השבטים הנבטים, והגיעה לשיאה בזמן הממלכה הנבטית. אתרי דרך הבשמים בנגב היו בשליטת ממלכת הנבטים עד סיפוח ממלכתם לאימפריה הרומית בתחילת המאה ה-2, והעברת בירת הנבטים צפונה למזרח ירדן. לאחר מכן הייתה הדרך בשליטת הרומאים וחיילים רומאים איישו מצדים ומחנות לאורכה. עם שקיעת האימפריה הרומית החלו הערים לאורך הדרך לשקוע וננטשו לחלוטין לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7.

בתקופת עזה הביזנטית, בראשית המאה הרביעית הקים הנזיר הילריון מנזר בקרבת נמל עזה. היה זה המנזר הראשון שהוקם בארץ ישראל.

בתקופה הממלוכית בארץ ישראל היה נמל עזה הנמל העיקרי של הממלוכים. עזה הייתה בירת ארץ-ישראל במשך רוב התקופה וריכזה סחר בהיקף עצום, חלק ניכר מכלכלת האימפריה הממלוכית נסמכה על המכס שגבתה ממסחר זה.

בעת החדשה
הנמל היה בשימוש במהלך המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 החלו השלטונות העות'מאניים להסדיר את הפעילות הימית בעזה ולגבות מכסים, לאחר שהיצוא מהנמל, בעיקר של חיטה, תמרים והדרים, גדל בצורה משמעותית. ב-1905 נשלחה ועדת פקידים לברר את העלות של הקמת נמל חדש. ענף יצוא חשוב באותה עת היה גידול וייצוא שעורה לתעשיית הבירה באירופה.

במקום לא פעל מזח מסודר, אלא סירות קטנות שהעבירו את הסחורה לספינות גדולות שעגנו מול החוף. הדייגים היו משתמשים בסירות הדייג שלהם גם כדי להעביר סחורות לספינות שעגנו מול החוף.

ב-1915, במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, הופגז הנמל מהים על ידי ספינת מלחמה אנגלית ונגרם נזק לנמל.

היקף השימוש בנמל עזה היה בירידה בשנות ה-30. בשמונת החודשים הראשונים של 1939 פרקו בנמל עזה 821 טונות של סחורה (0.12% מהפריקה בנמלי ארץ ישראל) ולא הייתה כל טעינה. בשנים 1935–1937 עיריית עזה סללה כביש מהעיר לחוף, בהשתתפות מימון של ממשלת המנדט.

במהלך מלחמת העצמאות תקף חיל הים הישראלי אוניות מצריות שעגנו בנמל עזה.

במהלך שנות ה-50 שימש הנמל את סירות הדייגים שדגו במימי הרצועה וגם לקשר עם לבנון| וסוריה.

ב-1956, בתקופת מלחמת סיני היה בנמל מזח עגינה קטן במצב גרוע שעומקו בצד החיצוני היה 2.4 מטר. לצידו היה בית מכס. אוניות עם סחורה עגנו במרחק של כמיל מהחוף והסחורה הועברה בסירות קטנות אל המזח, בה בוצעה הפריקה בידיים. אונייה אמריקאית פינתה דרך הנמל את עובדי אונר"א מרצועת עזה. מנהל נמל יפו ביקר בנמל עזה והציע שתחודש תנועת הספינות בין הנמלים.

ב-1959 סגרו שלטונות הרפובליקה הערבית המאוחדת את הנמל, כדי למנוע הברחות של שטרות כסף מלבנון, בעת שניסו להנהיג מטבע חדש במדינה.

התוכניות להקמת נמל חדש
 ניסיונות שונים 
בשנת 1934, החלו להופיע פרסומים על כוונה להקים נמל בעזה. נטען שיוקם מזח חדש בנמל במקביל לסלילת כביש חדש בין אילת לעזה. בשנת 1935 פורסם שהממשלה הבריטית תשפץ את הנמל. בשנת 1937 התקיימה פגישה של נכבדי עזה לדון בהקמת הנמל ובמאי 1938 בעת ביקור של המזכיר הראשי הוא נתבקש לספר את הנמל. בשנת 1940 החליטו לשכות המסחר הערביות לבקש מהממשלה לייסד נמל בעזה ולהקים חברה לפיתוח הנמל. הדרישות להקמת נמל חדש הושמעו לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, במקביל לפרסום תוכניות של הבריטים להקמת נמל מתקפל בעזה כתחליף לאחיזתה באזור תעלת סואץ. בשנים 1949–1950 חתר עבדאללה מלך ירדן להשיג שליטה בנמל עזה כמוצא של ממלכת ירדן לים התיכון. בשנת 1955 פורסם שבכוונת מצרים להקים נמל גדול בעזה. בתחילת 1957, בעת שהייתה תחת שליטה ישראלית, דובר על הרחבת המזח בהשקעה של 25,000 לירות. בשנת 1960 הודיע נשיא הרפובליקה הערבית המאוחדת גמאל עבד אל נאצר על תוכנית להקמת נמל חדש ומודרני בעזה, כחלק מתוכנית כוללת לפיתוח הרצועה.

 זיכרון עזה 
ממוזער|250x250 פיקסלים|הקמת נמל אשדוד, 1964 – הנמל הוקם על רקע כישלון "זיכרון עזה" (1956–1957)
במהלך המשא ומתן להקמת העיר אשדוד בסוף 1956 במטרה לתת מענה לצורכי תעשייה ארציים, שנערך בין היזמים הפרטיים, עובד בן עמי ופיליפ קלוצניק ("חברת אשדוד"), לשר האוצר, לוי אשכול, התקבלה פשרה בין הצדדים שזכתה לשם "זיכרון עזה", על רקע הצעת סיעת מפ"ם. זהו היה זיכרון דברים שקבע כי אם לא תקים הממשלה את הנמל בעזה בתוך שנתיים, היא תתחייב להקימו באשדוד. "זיכרון עזה" נחתם ב-4 בדצמבר 1956 על ידי אשכול. לימים, עזה נפסלה למטרת הקמת נמל עמוק מים, וב-4 באוגוסט 1957, הצדדים חתמו על חוזה שהחליף את זיכרון הדברים, ובו הוחלט להעניק לבן עמי וקלוצניק את הזיכיון על שטח העיר, והממשלה התחייבה מצידה להקים את הנמל באשדוד.

 לאחר 1967 
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הנמל הופעל על ידי הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה והותר לפרדסני עזה לשווק פרי הדר לאירופה דרך הנמל, בהתאם למדיניות שהנהיג שר הביטחון, משה דיין שדגלה בשמירה על המשך חיים אזרחיים תקינים בשטחים שנכבשו, תוך מתן אפשרות לתושביהם לשפר את מצבם הכלכלי. עם זאת רוב הפרי מעזה החל להיות מיוצא דרך נמל אשדוד, ורק 7 ספינות משא פקדו את הנמל ב-1967. גם יבוא סחורות דרך הנמל כמעט פסק לחלוטין מאחר שהחל סחר במשאיות דרך נמלי ישראל ועם ירדן.

באוקטובר 1970 הודיע שר התחבורה, שמעון פרס (שהיה אחראי גם על פיתוח הכלכלי בשטחים), על הקמת מזח חדש ומודרני שישמש בעיקר ליצוא פרי הדר. התוכנית בוטלה כעבור חודש בגלל עלותה הגבוהה. אך במרץ 1971, בעת שבנמלי חיפה ואשדוד נוצרה צפיפות רבה של אוניות, שבעקבותיה קבעו תאגידי הספנות הבין-לאומיים היטלי צפיפות על מטענים המיועדים לישראל, הועלתה הצעה להתגבר על הצפיפות ולהפנות אוניות, בעיקר אוניות עם מטעני מלט וסוכר בשקים, מנמלי חיפה ואשדוד לנמל עזה. עד מהרה התברר כי אין קשיים בפריקת המטענים בנמל עזה, והתפוקה בפריקת מלט אף גבוהה מאשדוד, והוחל בהפניית מספר גדול יותר של אוניות אל הנמל, בעיקר עם מטעני מלט. בסוף 1971 הושלמה הקמתו של מזח חדש באורך 146 מטר ומנופים שהחליפו חלק מהצורך בעבודת סבלים ידנית בנמל. עם זאת מנהל רשות הספנות והנמלים נפתלי וידרא התנגד לפיתוח הנמל, בטענה שאין צורך בנמל שלישי בישראל לחופי הים התיכון, אך אחר כך, בדצמבר 1974, עבר הנמל לאחריות רשות הנמלים.

בתחילת 1973 כבר הורגשה צפיפות בנמל שמספר אוניות עגנו בו במקביל, וביוני 1973 הופעל בנמל מזח שני ובו תשתית לאספקת דלק ומים לאוניות.  בטקס חנוכת המזח אמר שר התחבורה, שמעון פרס: 

בספטמבר 1973, הוכרז על תוכנית לסלילת שלוחה של מסילת רכבת לנמל, מתחנת הרכבת עזה. בינואר 1974 עגנה בנמל לראשונה אונייה בבעלות ישראלית, ובמרץ 1974, לראשונה מאז מלחמת ששת הימים נפרק מטען אורז שהגיע ממצרים עבור אונר"א. ביוני 1974 הוחל בתכנון שובר גלים באורך 2.5 ק"מ שיאפשר את הגדלת כושר התפוקה בנמל פי שלושה ל-700 אלף טון בשנה. באפריל 1974 נפרקה האונייה המאה מאז הנמל החל לשמש כנמל יבוא גם לישראל. תפעול הנמל באותן שנים נעשה על ידי צוות של 4 עובדים ישראלים – 22 עובדים מקומיים, וכ-300 סוורים שעבדו בקבלנות. הכנסות הנמל כיסו את הוצאות התפעול ועלות הקמת המזחים החדשים. אך בסוף 1975, מאחר שהנמל לא יכול לשמש לפריקת אוניות מודרניות, דוגמת אוניית מכולות, הפעילות בה נפסקה. ב-1976 התפטר מנהל הנמל. ראש עיריית עזה רשאד א-שווא פנה לשר הביטחון, שמעון פרס, וביקש שיאפשרו לעיריית עזה לקנות את הנמל, על פי התוכנית הנמל היה אמור לשמש להעברת סחורות לירדן, אך התוכנית לא יצאה לפועל, ומאז הנמל משמש רק כנמל דייג.

 לאחר הסכם וואי 
במסגרת הסכם וואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הרשות יאסר ערפאת, ושנועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, הסכימה מדינת ישראל לבניית נמל מודרני חדש בעזה שיאפשר יצוא סחורות ופיתוח כלכלי של הרצועה. הסכם וואי שעליו חתם נתניהו כלל את הפסקה:  כדי להבטיח שלא יהיו עיכובים סוכם כי ועדה משותפת תפעל במטרה להגיע בתוך 60 ימים "להסכמה אשר תאפשר את התחלת הבנייה של הנמל". על פי התכנון המקורי היה הנמל אמור לשמש גם סוחרים מישראל ולהוות תחרות לנמלי אשדוד וחיפה.

הסכם לבניית הנמל נחתם עם חברה הולנדית בספטמבר 1999, בעלות של 80 מיליון דולר, הממומנים בחלוקה שווה על ידי צרפת, הולנד ומהלוואה של הבנק האירופי לפיתוח. העבודות להקמת השלב הראשון של הנמל, החלו ביולי 2000, ואמורות היו להסתיים במחצית שנת 2002. שלב זה כלל הקמת שני רציפים, אחד באורך 200 מטר להעברת סחורות, והשני באורך 150 מטר למכוניות. כן נבנה שובר גלים, באורך 730 מטרים. בשלב הראשון אמור היה הנמל החדש לקלוט אוניות בתכולה של 15–30 אלף טון. בעקבות עיכובים שיצר הסגר על רצועת עזה, בנייה הנמל מעולם לא הושלמה. בינואר 2002 פשטו לוחמי שייטת 13 העל הנמל פוצצו את מפקדת המשטרה הימית הפלסטינית ומחסנים שלה. בנוסף, פוצצו ספינת משמר וספינת משא.

מאז ההשתלטות של החמאס על עזה, פועל בנמל הכוח הימי של החמאס ובמקום נמצאת המפקדה שלו. באוקטובר 2007 חוסלו שלושה אנשי חמאס, ושלושה נפצעו, מפגיעת טיל שנורה מספינת חיל הים אל בניין המפקדה.

בקיץ 2016 הוקם בנמל "מגדלור", פסל גדול ממדים, על ידי האמן שריף סרחאן. בסיס המגדלור הורכב מהריסות מגדלי א-נדא שנהרסו בהפצצה של צה"ל.

 השפעת ההסגר הימי של ישראל על הפעילות בנמל 
ביוני 2007 השתלט החמאס על רצועת עזה. מאז נתונה הרצועה על ידי מדינת ישראל בהסגר והיא שולטת במימיה הטריטוריאליים. סחר החוץ של עזה מתנהל כמעט אך ורק עם ישראל או דרך נמליה. מאז ישראל אינה מאפשרת לפלסטינים להקים נמל ימי מודרני בעזה על פי הסכם וואי. מדינת ישראל שולטת בחופי רצועת עזה ומתייחסת אל המרחב הימי מולה כמים הטריטוריאליים של ישראל. רוחבו של המרחב הימי הזה הוא 12 מייל ימי, והוא קרוי בהסכמים הבין-לאומיים שטח L, שטח הכלוא בין אזור החיץ הימי של הגבול הישראלי-מצרי מדרום לאזור החיץ של הגבול הישראלי-פלסטיני מצפון לגבול המשתנה מעת לעת ממערב. על פי הסכמי אוסלו, הגבול המערבי, המרחק המותר בדיג לדייגי עזה, אמור היה להיות 20 מייל ימי, אולם ההיבט הזה של ההסכם מעולם לא יושם, ומייד לאחר חתימתו הוגבלו הדייגים העזתים לשטח של 12 מייל ימי. במהלך האינתיפאדה השנייה צומצם השטח ל-10 מייל ימי, שצומצמו לאחר יישום תוכנית ההתנתקות ל-6 מייל ולאחר עליית חמאס לשלטון ל-3 מייל.

כתוצאה מהגבלת המרחב הימי המותר בדייג על ידי צה"ל, סובלים דייגי הרצועה מחוסר יציבות כלכלית. מרחק ההפלגה המותר מכתיב לא רק את שטח הדיג המוקצה לדייגי הרצועה אלא גם את סוגי הדגים שניתן לדוג, בהתחשב בעונות הנדידה, ההטלה והבקיעה של מגוון הדגה בדרומו של מזרח הים התיכון. על מנת להגיע לעומק של מעל 100 מטר יש להרחיק בין 6.5 ל-13.5 מייל ימי מהחוף, באזורים שונים של הרצועה. כתוצאה מכך צנח מספר הדייגים הפעילים בעזה מ-10,000 איש בשנת 2000 לכ-3,500 ב-2015.

המצוקה בעזה מביאה את הדייגים העזתים לקחת סיכונים כדי לחזור עם שלל שקשה להשיג בתחום הדיג המותר. תקריות בין צה"ל לדייגים מתרחשות כמעט על בסיס יומיומי ורובן נגמרות בירי אזהרה, אבל כ-20 דייגים נהרגו מירי צה"ל מאז 2007. ב-2016, לפי נתוני מדור הדיג במשרד החקלאות של הרשות הפלסטינית, עצר צה"ל 113 דייגים ו-46 סירות דיג הוחרמו. בינואר 2019 הגישו ארגוני זכויות אדם (גישה, עדאלה ומרכז אל-מיזאן לזכויות האדם) עתירה לבג"ץ, ובה טענו: "תפיסת הסירות והחזקתן בידי ישראל, במשך חודשים ושנים, נעשית בחוסר סמכות ובניגוד להוראות הדין הבינלאומי. על ישראל לחדול מהפרקטיקה הענישתית, האלימה והלא חוקית שהיא מפעילה נגד דייגי עזה לאורך שנים ופוגעת כך קשות ביכולתם להתפרנס ובכלל כלכלת הרצועה". ביולי 2019 הסכים צה"ל להחזיר 65 סירות אך ללא המנועים ורשתות הדייג.
במלחמת חרבות ברזל
ב-12 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, שפרצה לאחר טבח שבעה באוקטובר, כבשה חטיבה 188 את הנמל וסביבתו בסיוע לוחמי שייטת 13. כל המבנים בנמל נהרסו, כולל: שוק הדגים, מחסנים ומסגד הדייגים. בדצמבר 2023, הציעה קפריסין להעביר סיוע הומניטרי לתושבי עזה דרך הים. ההצעה כללה העברת סיוע בינלאומי לנמל לרנקה שבקפריסין, שם יבדקו גורמים ישראליים את הסחורות, ומשם הן יועברו לעזה. במסגרת זו נבחנו כמה חלופות להשטת הסיוע מלרנקה, כולל העברתו לנמל עזה. לבסוף הוחלט על הקמת המזח האמריקאי בעזה מדרום לעיר עזה, בסיוע ארצות הברית, עקב ההרס הרב בסביבת נמל עזה והקשיים בגישה אליו ואבטחת האזור.

קישורים חיצוניים












 דותן הלוי, סוגרים את הים, גרסת עזה, הפורום לחשיבה אזורית, 11 במרץ 2015



הערות שוליים

קטגוריה:רצועת עזה: כלכלה
עזה
עזה
קטגוריה:רצועת עזה: תחבורה
קטגוריה:א-רימאל: מבנים
קטגוריה:מבנים שנהרסו במלחמת חרבות ברזל