היפרסומניה אידיופתית

היפרסומניה אידיופָּתית (באנגלית: Idiopathic hypersomnia) היא הפרעה נוירולוגית, המאופיינת בעיקר ב. הלוקים במחלה מאובחנים בדרך כלל בשלב מאוחר של חייהם, מה שמוביל לחוסר הכרה ולזלזול מהסובבים ולמודעות ציבורית נמוכה. המחלה היא כרונית, וחסרת תרופה, אך ישנם מספר טיפולים שנעשה בהם שימוש, בעיקר תרופות לנרקולפסיה שמאושרות על ידי ה-FDA.

בספרות המקצועית ניתן למצוא מגוון כינויים למחלה, כגון "primary hypersomnia", "central hypersomnia", "hypersomnia of brain origin", "IHS" ועוד.

התפתחות המחלה
בדרך כלל, הסימפטומים של היפרסומניה אידיופתית מתחילים בגיל ההתבגרות, אך הם יכולים להתחיל בגיל מאוחר יותר. לאחר הופעתה, ההיפרסומניה מחמירה לעיתים קרובות לאורך מספר שנים, אך היא לעיתים נותרת יציבה. הפוגה ספונטנית נצפתה רק אצל 10–15% מהמטופלים.

תסמינים
לאנשים הסובלים מהיפרסומניה אידיופתית יש פרקים חוזרים ונשנים של ישנוניות יתר ביום. השינה שלהם היא בדרך כלל עמוקה, עם קושי משמעותי להתעורר. אף על פי שהם קיבלו שעות שינה רבות יותר מכפי שגוף אנושי צריך, גם כשהם מצליחים להתעורר הם עלולים לסבול מאינרציה של שינה (חוסר התמצאות משמעותי לאחר ההתעוררות). בדרך כלל התנומות הן בשעות היום, ארוכות מאוד (עד מספר שעות) והן גם אינן מרעננות, בניגוד לתנומות הקצרות והמרעננות המועילות ללוקים בנרקולפסיה.

מחקרים מצאו מספר תופעות לוואי נוספות למחלה, כמו דפיקות לב, בעיות עיכול, קושי לוויסות טמפרטורת הגוף, ומספר בעיות קוגניטיביות, במיוחד בעיות זיכרון וריכוז, חרדה ודיכאון. כמו כן נצפו לעיתים תסמינים של מחלת רנו, עלפונות, סחרחורות, כאבי ראש והפרעה בזקפה. עם זאת, כל התופעות האלו יכולות להיות תופעות לוואי של גורמים נוספים, ולא הוכח בצורה חד משמעית כי הן תופעת לוואי של היפרסומניה אידיופתית.

טיפול
נכון ל-2019, אין תרופה להיפרסומניה אידיופתית. כמו כן, מכיוון שמנגנון המחלה הבסיסי עדיין לא מובן לחלוטין, בדרך כלל מאמצי הטיפול מתמקדים בעיקר בהקלת הסימפטומים. אף על פי שישנן מספר תרופות שאושרו על ידי ה-FDA לשימוש בנרקולפסיה, אין תרופות שאושרו על ידי ה-FDA להיפרסומניה אידיופתית. לפיכך, התרופות המקדמות התעוררות המשמשות לחולי נרקולפסיה משמשות בדרך כלל מחוץ לסל התרופות כדי לסייע ללוקים בהיפרסומניה אידיופתית. חלק מהתרופות הממריצות הן מתילפנידאט, סלג'ילין, דסוקסין ועוד. עם זאת, ממריצים אקטיביים יותר, כמו מזינדול, אינם מאושרים לשימוש בארצות הברית. הממריצים עלולים לגרום למפרע לבעיה נוספת, נדודי שינה.

כמו כן יש שימוש בתרופות וטיפולים רגילים במעבדות שינה. קפאין, עם זאת, אינו ממריץ מספיק ללוקים בהיפרסומניה ובנרקולפסיה.

הערות שוליים

קטגוריה:הפרעות שינה
קטגוריה:תסמונות התנהגותיות הקשורות להפרעות פיזיולוגיות ולגורמים גופניים
קטגוריה:הפרעות ארעיות והתקפי פתע