נשף (תרבות להט"ב)

מרבית משתתפי הנשפים הם צעירים אפרו-אמריקאים ולאטינו-אמריקאים מהקהילה הגאה. במסגרת הנשפים, על המשתתפים להתחרות זה בזה בצעידות מסלול, ריקוד ופוזות, לבקר זה את זה ולתמוך זה בזה במסגרת התחרויות, המחולקות לקטגוריות שונות. החלוקה הקטגורית היא לעיתים על פי מגדר או מעמד חברתי, אך זאת ממקום של סאטירה כלפי הסדר החברתי הקיים, תוך כדי מתן אפשרות לבריחה זוהרת מהמציאות. המשתתפים מתחרים במטרה לזכות בפרסים ובמוניטין בקרב חברי הקהילה.

תרבות הנשפים התרחבה אל מעבר לגבולות האירועים הפורמליים המובהקים, שכן משתתפים רבים בתרבות זו משתייכים לקבוצות יריבות המוכרות כ"בתים" - מסורת ארוכת שנים בקרב קהילות הלהט"ב וקהילות אתניות מסוימות, שבהן קבוצה של חברים הופכים ל-"משפחה" המספקת לחבריה תמיכה סוציאלית, נפשית וחומרית. ה"בתים" מהווים תחליף למשפחות הביולוגיות של המתגוררים בהם, שכן מרביתם צעירים שנדחו מבתיהם בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית.

בתים
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחו ה"בתים" סביב תרבות הנשפים. בית הוא קולקטיב של אנשים, לרוב צעירים הומוסקסואלים או טרנסג'נדרים, אפרו-אמריקנים או לטינו-אמריקנים, המקיימים אורח חיים שיתופי-קומונאלי. הבתים מורכבים לרוב מצעירים שנדחו מבתיהם על ידי משפחותיהם הביולוגיות, לאחר שהתגלתה נטייתם המינית או המגדרית. מטרתם של הבתים היא לספק יחידה משפחתית אלטרנטיבית לצעירים, שמצאו עצמם גרים ברחוב ועובדים בתעשיית המין על מנת לשרוד.

הבתים יכולים להיות בתים ממשיים, קרי, קורת גג בה חברי "המשפחה" חיים יחד, אך ברוב המקרים מדובר ביחידה מטאפורית בלבד. בכל בית קיימים תפקידים: אמא, אבא, דוד, דודה וילדים (לא כולם בהכרח מתקיימים בכל בית). התפקידים לא מחולקים לפי מין או מגדר. תפקיד ה"אמהות" הוא לרוב לספק תמיכה ודאגה למשפחה, ותפקיד ה"אבות" הוא לרוב לתפקד כמדריך, כאחראי על הקניית הערכים בבית ועל העלאת המוניטין שלו. שני ההורים אחראים על גיוס הילדים, על הנחייתם לקראת הנשף ועל סיפוק תמיכה סוציאלית וחומרית לחברי המשפחה. החבר המייסד של הבית יהיה בתפקיד הורה, או אם מדובר בבית וותיק – התפקיד יתקבל על ידי מינוי. הילדים יכולים להיות בכל גיל ובמרבית הפעמים אינם קשורים בקשר דם אחד לשני ולהורים. כדי להקים בית חדש צריך אדם לצבור מוניטין רב בקהילת הנשפים. עליו לזכות בתחרויות ולצבור פרסים – ורק אז יוכל להקים בית חדש ולהנהיג אותו.

בתים שזוכים בגביעים רבים בנשפים וזוכים להכרה ול. בעבר, בכל בית הייתה נציגות לארבעת המגדרים הבאים: מלכות בוצ'ות, מלכות פמיות, בוצ'ות ונשים. בתים מודרניים קרויים לרוב על שם מעצבי אופנה מוכרים ונחשבים, לדוגמה: בית ארמני, בית ורסצ'ה, בית מנאלו-בלאנקו, או על שם המייסדים שלהם. בדרך כלל, חברי הבית מאמצים את שם ביתם כשם המשפחה שלהם. קיימות "רשתות" של בתים הנושאים את אותו השם – ולהם יש בית מרכזי המפקח על פעילותם.

ישנם "בתים" ביותר מ-15 ערים ברחבי ארצות הברית, רובן בצפון. ערים אלו כוללות את ניו יורק, ניוארק, ג'רזי סיטי, פילדלפיה, שיקגו, בולטימור, וושינגטון די. סי., אוקלנד ואזור מפרץ סן פרנסיסקו.

בין הבתים הבולטים: בית אבוני (שנוסד על ידי ריצ'רד ולארי אבוני), בית נינג'ה (שנוסד על ידי וילי נינג'ה), בית אוויאנס (שהוקם על ידי אמא חואן אביאנס), בית אקסטרווגנזה (שנוסד על ידי הקטור אקסטרווגנזה ואנג'י אקסטרווגנזה), בית פרינסס, בית אינפיניטי, בית מזרחי (שנוסד על ידי אנדרה, ג'ק והיידי מזרחי), בית לה-ביג'ה (שנוסד על ידי קריסטל לה-ביג'ה), בית דופרי (שנוסד על ידי פריז דופרי), בית אמזונס (שנוסד על ידי ליומי מלדונדו), בית מוגלר (שנוסד על ידי דייוויד, ראלי וג'וליאן), בית בלנסיאגה (שנוסד על ידי הרולד בלנסיאגה), בית קאן (שנוסד על ידי ג'יימס קאן הגדול), בית לאנווין (שנוסד על ידי קני אוויסו ומיצ'י לקרואה), ובית גרסון (שנוסד על ידי שאנון גרסון).

נשפים
ה"נשף" הוא אירוע בו מתחרים זה בזה בתים ו"סוכנים חופשיים" (אנשים שלא שייכים לבית) עבור פרסים, גביעים, כסף ותהילה. הנשפים יכולים להתרחש באולמות גדולים ומוכרים, או במקומות מחתרתיים וקטנים כמו מגרשי חנייה. הנשפים מתקיימים מספר פעמים בחודש ומהווים עבור הבתים דרך עיקרית לזכות בהכרה והערכה בקהילה. לכל נשף יש נושא ובכל נשף ישנן כמה קטגוריות בהן מתקיימות תחרויות. הנושא והקטגוריות מופצות למשתתפים מספר חודשים מראש, כדי לאפשר להם להתכונן כראוי. לרוב, לכל בית יש את הקטגוריות שבהן הוא מוכר ומוביל ובהן הוא ישאף לנצח שוב, על מנת לשמור על מקומו כמוביל בקטגוריה.

התחרות מתקיימת על מסלול, שמדמה מסלול בתצוגת אופנה. הבתים מתחרים זה בזה בנשפים, והם נשפטים על כישורי הריקוד שלהם (בעיקר - ריקוד Vogue), התלבושות, ההופעה והעמדה. המשתתפים מתלבשים בהתאם לקטגוריה בה הם מתמודדים, ומצופה מהם להיות "אמיתיים" ככל הניתן בהתאם לקטגוריה זו. הנשפים מושפעים מאוד מתרבות וממוזיקת היפ הופ. הנשפים הגדולים ביותר נמשכים עשר שעות, עם עשרות קטגוריות בערב בודד. עם פחות צופים מהצד, כמעט כל הנוכחים באים כדי להתמודד, אך בכל תחרות מלבד המתחרים ישנם שופטים, מנחים ותקליטן. בין הפרסים ישנם גביעים שגובהם 3.7 מטר והזוכה בפרס הגדול ביותר בערב עשוי להרוויח אלף דולר ויותר.
 דירוג: את הדירוג בתחרות מבצעים השופטים. השופטים הם ידוענים או מתחרים וותיקים ובעלי ניסיון בקהילת הנשפים. השופטים מדרגים על הופעה על ידי מתן ניקוד, המתבסס על מספר קריטריונים קבועים לכל קטגוריה, כגון איכות התחפושת, יצירתיות, הופעה ונראות כללית.
 ריקוד: הריקוד הוא חלק הארי והמורכב ביותר של התחרות. הריקוד המזוהה עם תרבות הנשפים נקרא ווגינג, על שם מגזין האפנה "Vogue". הריקוד למעשה מנסה לחקות בצורה מוקצנת את תצוגות האופנה, זאת באמצעות פוזות מוקצנות ותנועות ידיים. לעיתים, הריקודים מהווים פארודיה על הטרוסקסואליות.

 קיימים שלושה סוגים של Voguing 
Old Way – היה נפוץ בתחרויות בין 1960–1980, מדגיש יכולות אקרובטיות ודומה לברייק-דאנס, הדגש בריקוד הוא על פוזות מורכבות.
New Way – מתמקד בגמישות ולהטוטנות.
Vogue Femme – ריקוד שמורכב מתנועות דרמטיות ונשיות מוקצנת ומורכב מחמישה אלמנטים: "הליכת ברווז" ("duckwalk"), "הליכת חתול" ("catwalk" - הליכה כמו דוגמנית מסלול), ידיים, "ריקוד רצפה" ("floorwork") וסיבובים ("spins and dips").

קטגוריות
להלן רשימה של קטגוריות העשויות להיכלל בנשף:
 בוץ' קווין ווג פם/ הופעה בדמות נשית (Butch Queen Vogue Fem/Female Figure Performance) – שימוש בצעדים של "Vogue Femme".ֹ
 בוץ' קווין אמיתית (Butch Queen (BQ) Realness) – המועמדים מתחרים על יכולתם "לעבור" כגברים סיסג'נדרים.
 פאם קווין אמיתית (Femme Queen (FQ) Realness) – המועמדות מתחרות על יכולתן "לעבור" כנשים סיסג'נדריות.
אמיתי עם טוויסט (טוויסטר) (Realness With a Twist - Twister/RWT) – שילוב של הקטגוריה הראשונה והשנייה: היכולת לעבור כהטרוסקסואל, בשילוב עם צעדי Voguing.
 מסלול (Runway) – המועמדים מתחרים על יכולתם לצעוד כדוגמניות ודוגמנים אמתיים, בקטגוריות שונות.
 ביזארי (Bizarre) – תחרות על יצירתיות ותחפושות מוזרות, בנושאים שונים.
 תוויות (Labels) – תחרות בסימן מותג מסוים. המועמדים נבחנים על איכות המותג ואמיתותו (כשכאן המטרה היא אכן ללבוש מותגים אמתיים).
 פנים (BQ/FQ/FF Face) – בחינת המועמדים על תווי הפנים שלהם, העור והאיפור.
 סירנות סקס (BQ/FQ/FF Sex Siren) – המועמדים נבחנים על סקס-אפיל, יכולות פלירטוט ופיתוי.
פרשן מול פרשן (Commentator vs. Commentator) – הזדמנות למנחי הטקס להראות את יכולות הראפ והחריזה שלהם.
 בוץ' קווין בעקבים (Butch Queen up in Pumps) – צעידת מסלול עם עקבים גבוהים.
 הופעת ידיים (Hands Performance) – שימוש בידיים על מנת לספר סיפור.
 וירג'ין ווג (Virgin Vogue) – קטגוריה עבור משתתפים שרוקדים "ווג" פחות משנה.
 ווג למתחילים (Beginner's Vogue) – קטגוריה עבור משתתפים שרוקדים "ווג" פחות משנתיים.
 בתול מסלול (Virgin Runway) – צעידת מסלול עבור משתתפים שצועדים פחות משנה.
מסלול למתחילים (Beginner's Runway) - צעידת מסלול עבור משתתפים שצועדים פחות משנתיים.
 המתלבש הטוב ביותר (Best Dressed) – תחרות על הבגדים המהודרים ביותר.
 קטגוריות אייקוניות (Legendary/Iconic Categories) – קטגוריה בה צועדים רק משתתפים בעלי מוניטין רב בקהילת הנשפים.
 ווג לנשים (Women's Vogue) – נשים בריקוד ווג.
גוף (Body) – קטגוריה בה נבחן מבנה הגוף של המתמודד

היסטוריה
"תרבות הנשפים", "סצנת הנשפים", "נשפי הבתים" או "נשפי הדראג" התפתחה כאלטרנטיבה המתריסה נגד התרבות ההטרו-נורמטיבית והחוקים המבחינים בין מגדרים.

ד"ר ג'ני בימין (Genny Beemyn) מתארת בספרה Trans Bodies, Trans Selves, כי התופעה התחילה בערים הגדולות בארצות הברית במאה ה-19. חברי הקהילה הגאה ניסו ליצור לעצמם עולם תרבותי משל עצמם, ולהשתמש בו על מנת למחות נגד חוקים האוסרים על אזרחים ללבוש בגדים של המין השני. כמו כן, באותן שנים החלו בני נוער רבים להיחשף לזהותם המגדרית, 'לצאת מהארון' ולעזוב את בתיהם לערים הגדולות. הם עשו זאת על מנת להשיג חופש וחירות מגדרית, וכן לפגוש עוד בני נוער אחרים אשר דומים להם ומצויים באותו מצב כמותם. ה'נשפים' סיפקו נקודת מפגש, בה בני ובנות נוער רבים יכלו למצוא בית חלופי לביתם הביולוגי, אשר לא היה מוכן לקבל אותם בשל זהותם.

במאמרו "Spectacles of Colors" (בתרגום מילולי לעברית: "משקפי הצבעים"), מתאר לנגסטון יוז שחי סוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, את החוויה שלו בנשף דראג בשנות ה-20.

בשנת 1930, נשפי דראג ציבוריים הגיעו גם לשיקגו, ניו אורלינס, בולטימור, פילדלפיה, ועוד ערים אמריקניות גדולות. אל האירועים ההמוניים החלו להגיע גם תושבים סקרנים ולא רק משתתפים. לקראת הנשפים, שגדלו והפכו להמוניים, המארגנים היו מקפידים להשיג אישורים מהמשטרה, על מנת שלא יעצרו את המשתתפים והמשתתפות על קרוס-דרסינג (לבוש המין השני).

אף על פי שבתקופה מאוחרת יותר הנשפים הובלו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקנים, הנשף הרשמי הראשון בהמילטון לודג' בהארלם ניו יורק היה מעורב - דבר שהיה מאוד לא נפוץ באותה תקופה, בגלל ההפרדה הגזעית המובהקת. על אף שהיה מעורב, הגזענות הייתה מורגשת למדי מבחינת התנהלות האירוע. המתמודדים השחורים לא קיבלו פרסים בשל היותם שחורים, והשופטים בתחרות היו לבנים בלבד. הגזענות הבוטה הובילה לתכנון נשפים נוספים על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקנים, ויצרה הפרדה גזעית בנשפים. בשנת 1960 האירועים הפכו למופרדים לחלוטין בשכונת הארלם בניו יורק. הבשורה על קיום נשפים הופצה ומשכה כמות משתתפים אשר למספר שעות, יכלו להתחרות על 'מעבר' (Passing) במגדר האמיתי שלהם ואף לנצח ולזכות בפרסים.

במהלך העשורים שעברו הלכו ה'נשפים' והתגבשו לכדי פורמט ה'דראג' המוכר כיום. תרבות ה'נשפים' המודרנית קיימת כבר לפחות חמישה עשורים, בתחילה כתרבות מחתרתית, ולאחר מכן כתרבות גאה מיינסטרימית ששואפת להפיץ את עצמה בכל רחבי העולם. פריצתה של תרבות ה'נשפים לתרבות הפופולרית נעשה בסרטה של ג'ני ליוינגסטון, 'פריז בוערת' Paris Burning) 1991).

במרוצת השנים, בפרט עם התפתחות המדיה החברתית, תרבות הנשפים הגיעה גם למדינות אחרות כמו קנדה, יפן והממלכה המאוחדת.

ארצות הברית
וושינגטון
יש הטוענים כי הנשף הראשון התקיים בוושינגטון די.סי, בערב השנה החדשה בשנת 1885. האירוע תועד בעיתונות המקומית בשל העובדה שאחד המשתתפים נעצר בעודו חוזר לביתו בשעות הבוקר כשהוא לבוש בשמלה ורודה עם תחרה ומערכת הלבשה תחתונה תואמת. צוין בעיתונות כי על אף שהשופט טען במשפט שהוא "מעריך את הופעתו הסטייליסטית - זכר שחור בן 30 נשלח לשלושה חודשים מאסר בכלא בשל לבושו הנשי".

עד שנות ה-60 של המאה ה-20, החוק במדינה אפשר את קיומן של הופעות דראג רק במרחבים פרטיים. סצנת הנשפים בוושינגטון די.סי פעלה באופן סדיר משנת 1986, בזכות לואוול אדוניס-חאן (Lowell Adonis-Khanh) ואריק כריסטיאן - באזאר (Eric Christian-Bazaar), שהיו אושיות גאות מוכרות בקהילה באותה התקופה. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, יותר בתים החלו להופיע בוושינגטון בזכות מאמציהם של טוואיין מייקה מוגלר (Twain Miyake-Mugler), הרולד בלנסיאגה (Harold Balenciaga) ושאנון וויטני גרסון (Shannon and Whitney Garcon), שהיו כמה מאימהות הבתים המפורסמים בוושינגטון.

להלן תיאור מאזור וושינגטון די. סי. רבתי אודות התפתחות תרבות הנשפים ובתי הדראג בשנות ה-60 של המאה ה-20:

סגנונות הריקוד, שמאוחר יותר אפיינו את בתי הדראג, לא פותחו; תחרויות בין בתים היו כרוכות במופעי דראג סטנדרטיים שבהם בדרנים היו עושים ליפסינק או, לעיתים רחוקות, שרים. בניגוד לבתים בניו יורק שנראים בפריז בוערת, חלק מהאימהות של הבתים בוושינגטון די. סי. היו לבנות. עם זאת, מלכות דראג אפרו-אמריקאיות היו חלק בולט בקהילה:

כיום, וושינגטון די.סי ידועה כאחת מהערים הפופולריות להופעות דראג. בשנות ה-90 המאוחרות התקיימו בעיר כ-40 הופעות דראג מדי שבוע. ההופעות עזרו לגייס כספים לטובת הקהילה הגאה, אשר התמודדה באותן שנים עם מחלת האיידס.

 ניו יורק 
את שורשי תרבות הנשפים בניו יורק ניתן למצוא בשנת 1896 בהארלם, באולם "המילטון לודג'". בשנה זו התקיים נשף מסכות ראשון בו השתתפו מלכות דראג. אף על פי שהנשף היה סגור לקהילה מצומצמת, האירוע תפס תאוצה וסביב שנת 1920, נשפים המוניים התקיימו במקומות מרכזיים במנהטן ואליהם הגיעו מעל ל-6,000 משתתפים וצופים. הנשפים באותה התקופה הוכרו בציבור כ"מצעדי פיות". בנשפים הללו נערכה תחרות תחפושות בין מלכות דראג, ולאחר מכן נשף ריקודים, שכלל בעיקר ריקודי זוגות ממגדרים שונים.

בשנות ה-30 נחקק בניו יורק חוק האוסר על קיום אירועים חברתיים של הקהילה הלהט"בית בעיר. פעילות הנשפים לא אושרה ונשפים שנערכו סבלו מפשיטות משטרה ונסגרו. עם זאת, מצאו חברי הקהילה דרכים לערוך נשפים באופן מחתרתי, כמו לקבל אישורים לאירוע על ידי רשימתו כאירוע שקשור לארגונים שכונתיים.

עד שנת 1960 משתתפות הנשפים היו בעיקר מלכות דראג לבנות. בתקופה בה ההפרדה הגזעית הייתה שגרתית והגזענות געתה, משתתפות אפרו-אמריקניות ולטינו-אמריקניות לא התקבלו בברכה באולמות הנשפים. קיימים תיעודים של נשפים מעורבים (חלקם התקיימו ב"המילטון לודג'), אך גם בנשפים אלו, נדרש מהמשתתפות האפרו-אמריקניות להבהיר את פניהן וגם כשעשו כן, לא זכו לאהדת הקהל והשופטים ולא זכו בפרסים.

בשנות ה-60 של המאה ה-20 התקיים בהארלם הנשף המופרד הראשון שנועד לקהילה השחורה. הבית הראשון בניו-יורק הוקם גם הוא בהארלם, בשנת 1972, בשם "לה-בייז'ה" על שם המייסדת שלו, כריסטין לה-בייז'ה. בעקבות הקמת הבית הראשון החלו לקום עוד ועוד בתים, שאוכלסו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקניים, חברי קהילת הנשפים, שנדחו על ידי משפחתם הביולוגית בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית. באותה השנה הוקם "בית קורי", שנתיים לאחר מכן "בית דיור", "בית ווג", "בית דופרי" ועוד.

קהילת הנשפים גדלה והתפשטה מהארלם לברוקלין בשנות השמונים. עם התפתחות הקהילה והתפתחות הבתים השתדרגה גם סצנת הנשפים וכל בית היה אחראי על נושא משלו לנשף. בשנת השמונים, הנשפים הפכו לאירוע חודשי והומצאו הקטגוריות.

בשל היותה של קהילת הנשפים בניו יורק קהילה שרבים מחבריה נשאים של נגיף הֹ-HIV, הוקם בשנת 1990 "בית הלטקס", במטרה לפעול למניעת הפצת המחלה דרך ריקוד ונשפים. מאז, בית הלטקס בניו יורק עורך טקס שנתי באולם הנשפים "רוזלנד" בעיר.

בולטימור
בשנות השלושים של המאה הקודמת, תרבות נשפי הדראג החלו לצוץ במרכזי קהילות אפרו-אמריקאיות בערים מרכזיות בארצות הברית כמו בולטימור, שיקגו וניו יורק. בשנת 1931, העיתון המקומי Baltimore Afro-American דיווח על נשף דראג מקומי. המאמר תיאר "תופעה חדשה בקרב הקהילה הגאה".

 אירופה 
לאחר יציאתו של הסרט פריז בוערת (1991) ופרסומו של הווידאו קליפ של מדונה 'VOUGE', תרבות הנשפים התפשטה הרבה מעבר לערים גדולות בארצות הברית, הבולטות שביניהן הן: סטוקהולם, טלין, סנקט פטרבורג, פריז, רומא, מוסקבה ועוד. ישנם שלושה הבדלים מרכזיים בין תרבות הנשפים באירופה לעומת ארצות הברית: הראשון נוגע למגוון של המשתתפים. לא מדובר בתרבות השייכת רק לנערים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, אלא מגוון מתחרים מרמות סוציו-אקונומיות וגילאים שונים; השני מתבטא בריקוד הנהוג בנשפים. מדובר במעין שילוב בין ריקוד רחוב, ריקוד עכשווי מודרני ובלט. בנוסף לכך, כל בית מבטא את ייחודיותו בעזרת שילוב מוטיבים תרבותיים בהופעתם (למשל, המתחרים ממזרח אירופה ישלבו התעמלות אומנותית ובלט קלאסי בריקוד); והשלישי בא לידי ביטוי בכך שגם סטרייטים מוזמנים להתחרות בנשפים. ייחודיות נוספת בסצנת הנשפים האירופית, היא התנועה במרחב האירופי של המתחרים והבתים אשר נעים בין מדינות וערים על מנת להתחרות. המתחרים משתייכים לבתים שהם לא בהכרח גרים בהם או חיים עימם על בסיס יומיומי. לעומת צמיחתה בארצות הברית של תרבות הנשפים במחתרת, כיום הנשפים האירופיים מאוד נפוצים ומפורסמים דרך הפייסבוק לכלל הציבור.

 ניו זילנד 
הקבוצה הניו זילנדית FAF SWAG היא המארגנת העיקרית של נשפים במדינה. מטרתה המרכזית היא לאפשר תרבות גאה במרחב הניו זילנדי המיינסטרימי, שהרבה ממנו נוצרי קתולי. לפי דעתם, הנשפים הם הרבה מעבר להופעה, מדובר בדרך חיים המאפשרת קיום של מגוון זהויות. הנשפים בניו זילנד התחילו בדרום אוקלנד, ועם הזמן התפשטו גם לערים המרכזיות והפכו זמינים במגוון פלטפורמות - ממועדונים מחתרתיים עד מסעדות משפחתיות. אחת ממטרות הקבוצה FAF SWAG הן להפוך את ה'נשפים' לכלי המדגיש את הנראות של כלל הקהילה הלה"טבפאקית. בעיניהם, הנשפים ינגישו את הקהילה ויצמצמו את התגובות הקשות והאלימות כלפי להט"בפאק במדינה הדתית-קתולית.

 אמריקה הלטינית 
הנשפים הגיעו בשנים האחרונות גם לאמריקה הלטינית, מבוגוטה שבקולומביה ופוארטו ריקו, עד לערים הגדולות, שייבאו את סצנת הנשפים ליבשת.

 מקסיקו 
ההתחלה של סצנת הנשפים באמריקה הלטינית היא במקסיקו סיטי בשנת 2013. כוריאוגרף בשם אנני פאנק (Any Funk) הקים את בית מאצ'וס (House of Machos), שהיה הבית הראשון בקהילת הנשפים באמריקה הלטינית. כתוצאה מכך, התחילו שיעורי ריקוד ווג ברחבי העיר, וחיי הלילה ברובע ההיסטורי של מקסיקו סיטי השתנו כליל. בעקבות כך, התפתחה מקסיקו סיטי גם בהקשר של סצנת מופעי הדראג, שהפכה ליותר פופולרית. הנשף הראשון התקיים בשנת 2015, במועדון שנקרא Hazme El Milagrito Gallery. בסוף 2015 הוקם בית אפוקליפסטיק, אשר קיים מספר נשפי קיקי, על מנת לספק תמיכה וטיפול לקהילה הגאה המקסיקנית, שהוזנחה במובן הזה עד לאותם נשפים. עם הזמן הנשפים שילבו בתוכם פולקלור מקסיקני עם מאפיינים של מופעי דראג.

 ברזיל 
לאחר התפתחות תרבות הנשפים במקסיקו, ששאפה להתחקות אחר התרבות המקבילה בארצות הברית, בברזיל התפתחה תרבות משוחררת ואופיינית יותר לזהות הברזילאית. דוקס באבאלו (Dudx Babaloo), דראג קווין מוכר מסאו - פאולו, מתאר את התפתחות תרבות הנשפים בברזיל: "התחיל כור היתוך ענקי שלא ניתן לשלוט עליו. הנשפים היו הרבה יותר מסתם כיף. זאת הייתה הבנה של הקהילה הגאה בברזיל שהגיע הזמן של כל כולה להתאחד." הבתים בברזיל התפתחו בעיר הגדולה סאו פאולו, והשתמשו בריקוד הווג כדי להצהיר הצהרות פוליטיות. האמהות והאבות של הבתים לימדו את הילדים שלהם לרקוד כאקט מחאתי על היחס של השלטון והחברה בכללותה אליהם. ויטור אינסיו (Vitor Inácio), האבא של בית קאזול (House of Cazul), מסביר:" ריקוד הווג הומצא מלכתחילה מרצון של מיעוטים שונים לפעול, לעשות משהו. וזה משהו שכגבר גאה, שחור ועני אני יכול להתחבר אליו. ווג לימד אותי להתנגד למה שקורה מסביבי, ולא לקבל את המציאות הקשה כמו שהיא". בקהילת הנשפים הברזילאית יש רצון לפיתוח זהות אותנטית לנשפים המקומיים. לפי קהילת הנשפים הברזילאית, כלל האזרחים הבריזלאים חונכו במשך שנים על ידי הקולוניאליזם - להתנתק מהזהות המקומית ולאהוב רק את מה שמיובא מהמערב. לפיכך, הבתים השונים משתמשים בנשפים על מנת להחזיר את הברזילאיות לברזיל: הם משלבים בנשפים סגנונות מוזיקה מקומיים, ריקודים ברזילאיים כמו 'קאנדומבלה' ו'אומבאנדה' שנדחקו הצידה עם השנים בגלל איסוריה של הכנסייה הקתולית, ו'בומבה-מאו-גוי' ו'בוי-בומבה', אשר נחשבים סגנונות ריקוד המוניים ווולגריים.

לאחר שתרבות הנשפים תפסה תאוצה בסאו פאולו היא הגיעה גם לריו דה ז'ניירו, שם גדלה באופן משמעותי. בשנת 2016 התקיימו מספר נשפים עצומים בעיר. הנשפים מאורגנים על ידי הקהילה הפרושה ברחבי ברזיל בעזרת הפייסבוק וקבוצות וואטסאפ.

 צ'ילה 
בשל הפופולריות האינטרנטית של התרבות הקווירית ברחבי העולם, הנשפים הגיעו גם לצ'ילה בשנת 2017. מאטי קלר (Mati Keller), המייסד של הבית הראשון בקהילת הנשפים בצ'ילה, זכה בפרס המסלול כשהתחרה ב-Bello Horizonte Voguing Fever בשנת 2016. קלר למד ריקוד ופגש את הרקדן המפורסם אנג'ל סאג'ה (Angel Ceja) בשנת 2013, שבזכותו למד את הריקוד המקורי ויצר את סגנון הווג החדש - ווג פם, אשר מאופיין בתנועות נשיות חדות ומוגזמות. הווג פם מוכר היום ברחבי העולם, ורקדני ווג רבים משתמשים בו

 ישראל 
תרבות הבולרום וסגנון הווג הגיעו לישראל בשנת 2018, חלוצי התרבות היו: אדווה שני, מאיה חסין, ליאלה ביבס ושרון בר לב. מהר מאוד התפתחו הנשפים הראשונים בארץ בחסות קבוצה שנקראה tlvballroom שחבריה היו: ירדן לוטוס, אדווה שני, מאיה חסין, חנא ואריאן.

בישראל ישנם מספר אנשים המשתייכים לבתים בינלאומיים: יש ייצוג של הבתים Revlon, Basquiat ו-Elle.

כיום בישראל הנשפים הפכו לתדירים יותר ומתקיימים נשפים לפעמים גם כמספר פעמים בחודש.

 תרבות הנשפים העכשווית (קהילת הקיקי - Kiki Scene) 
המילה "קיקי" לקוחה מתרבות הנשפים ההיסטורית, ומשמעותה קול צחקוק (כמו חי חי), פירושה הוא לעשות כיף או בילוי נוח וכיפי. את ראשית תרבות הנשפים העכשווית, "קיקי", ניתן לתארך לשנת 2005, בניו יורק. ארגוני בריאות גאים שונים כמו GMHS ו־HMI, ניסו לטפל בקורבנות הרבים של מחלת האיידס, ולפיכך ארגנו נשפים מפוארים שבהם סופקו בדיקות איידס בחינם, טיפול מניעתי נגד המחלה, וקידום מין בטוח בקרב חברי הקהילה הגאה.

בתי הקיקי מארחים את הנשפים ועודדו השתתפות של הקהילה הלה"טבפאקית הצעירה. עיקר הפעילים בסצנת הקיקי הם בני נוער וצעירים בגילאים 13–25. רבים מבני הנוער הללו מתמודדים עם מציאות אכזרית של חוסר קבלה, התעללות, HIV, זנות, מגורים ברחוב ואלימות משטרתית. בנשפים ובאירועים משוחחים על נושאים אלו ומסופקת תמיכה נפשית למשתתפים. קהילת הקיקי מספקת מרחב מוגן ומעצים, דרך להשתייכות ולביטוי עצמי, ומציאות אלטרנטיבית בה מריעים לבני הנוער שנדחו מבתי המוצא שלהם ורואים אותם כפי שהם באמת ב'קהילת הנשפים'. כמו בתרבות הנשפים המקורית, הילדים והנערים מוצאים הורים גאים חלופיים המהווים מעין מנטורים בשבילם. הקהילה של תרבות הקיקי מספקת לילדים ולנערים מקום פיזי למגורים, תמיכה כלכלית במידת הצורך, וטיפולים פסיכולוגיים לילדים שמצאו את עצמם ללא בית ברחוב.

מגפת האיידס

"קהילת הנשפים" מכילה את פלח האוכלוסייה בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לחלות במחלת האיידס. התפשטות מחלת האיידס בארצות הברית הייתה גבוהה ומהירה במיוחד בקרב קהילות השוליים, במצב סוציו-אקונומי נמוך, אשר לעיתים קרובות הודרו מהשיח הציבורי ומטיפול הרשויות. חלק מאותם אוכלוסיות, היו הומואים ושחורים. לפי ההערכות בארצות הברית, גברים בין הגילאים 13–29 אשר מקיימים יחסי מין עם גברים אחרים הם כ-61% מהחולים במחלה. מתוך אותו פלח אוכלוסייה, גברים שחורים צעירים בסיכון הגבוה ביותר, ובשנת 2009 היוו כ-48% מהחולים במחלה. בשל הריכוז המשמעותי של אותו פלח אוכלוסייה בסיכון למחלה בנשפים, ארגוני בריאות רבים מספקים שירותים בריאותיים דרך אותם נשפים, ואף מארגנים אותם בעצמם על מנת לספק חינוך מיני, בדיקות איידס בחינם, ושיח על מין בטוח. הנשף המפורסם ביותר נקרא 'נשף הלטקס' ומתקיים מדי שנה בניו יורק על ידי ארגון GMHC, ומקדם בעזרתו מין בטוח בקרב גברים הומואים.

מעבר לקיום הנשפים, מתקיימים פרויקטים בריאותיים רבים תוך שימוש בפלטפורמות של נשפים קיימים. 'פרויקט ווג' (ProjectVOGUE) הוא בין הפרויקטים המוכרים שנעשו בארצות הברית במטרה למנוע את התפשטות מחלת האיידס, שגבתה קורבנות רבים בקרב קהילת הנשפים. הפרויקט היה שיתוף פעולה בין מספר אוניברסיטאות מחקר: אוניברסיטת רוצ'סטר (University of Rochester School of Medicine and Dentistry) אוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל (Florida International University), וארגוני הבריאות: המרכז לבריאות ממחלת הסרטן על שם פרד האצ'ינסון (the Fred Hutchinson Cancer Research Center) ומוקה, המרכז לבריאות גברים צבעוניים (MOCHA). מטרתו של הפרויקט לספק למשתתפים בנשפים כלים טיפוליים כמו חיסונים ניסיוניים למחלת האיידס, וכלים נפשיים - חינוכיים כמו שיעורי חינוך מיני, וטיפולים פסיכולוגיים בשל טראומות האובדן הרבות שהקהילה חוותה ועודנה חווה. בשביל למשוך את המשתתפים להגיע למפגשים לאחר הנשפים, ניתנת לכל אחד מהם מתנת הגעה בשווי 25$ ושוברי נסיעה בחינם. כמו כן, מארגני 'פרויקט ווג', כמו פרויקטים אחרים, השתמשו במבנה המשפחתי של 'קהילת הנשפים', ופנו ל-15 אמהות ואבות מפורסמים בקהילת הנשפים בבקשה להשתתף במפגשים ולהדריך את ילדיהם ואת שאר הקהילה. 'פרויקט ווג' הצליח להקטין את אחוזי החולים במחלה בקרב המשתתפים, וכן עזר לקהילה להתמודד עם טראומת האובדן של חברי קהילה רבים שנפטרו בשל מחלת האיידס.

זו רק אחת מהשותפויות הרבות שהתגבשו ברחבי ארצות הברית בין ענף הבריאות לבין קהילת הנשפים לעידוד מניעת HIV. בסך הכל, מגפת האיידס לקחה, וממשיכה לקחת את חייהם של משתתפים רבים בנשפים, אך טראומה זו גרמה לקהילה להתהדק כשהחברים הספידו, התאבלו וחגגו יחד את חייהם של חבריהם.

השפעות תרבותיות
ממוזער|תמונת הסרט "פריז בוערת", 1990
תרבות הנשפים בניו יורק הותירה חותם מרכזי על התרבות הפופולרית בכלל והתרבות הגאה בפרט, משנת 1980 עד היום.

ריקוד
ההשפעה הבולטת ביותר של תרבות הנשפים על המיינסטרים היא ה-Vogue, סגנון ריקוד שמקורו באולמות נשפים של הארלם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הריקוד הפך למוכר בשנות ה-80, בזכות רקדני הווג שצעדו על מסלולי תצוגות האופנה: בתחילה אצל המעצב טיירי מוגלר בפריז, ולאחר מכן בנשף של DIFFA, ארגון שנאבק בהתפשטות מחלת האיידס ותומכיו השתייכו לתחומי עיצוב למיניהן. כמו כן, ההשפעה המוכרת ביותר של סגנון הריקוד היא על הקליפ של מדונה לשירה VOUGE, אשר הופץ בשנת 1990 והוביל לחשיפה עולמית של סגנון הריקוד המחתרתי. הקליפ מציג את מדונה רוקדת לצד שניים מרקדני הווג המוכרים והבולטים באותה תקופה – לואי וחוזה אקסטרווגנזה. חוזה הוא גם זה שיצר את הכוריאוגרפיה לקליפ המפורסם.

יש הרבה אגדות המספרות כיצד הומצא הריקוד, אך על פי הדיג'יי דייוויד דה פינו, הסגנון התחיל במועדון ניו יורקי שנקרא Footsteps: "כל מיני בחורים שחורים זרקו 'שייד' אחד על השני. לאחד מהם, פאריס דופרי, היה גיליון של 'ווג' בתיק, ובזמן שרקד הוא שלף אותו, פתח אותו בעמוד שבו הופיעה דוגמנית וחיקה את התנוחה שלה לפי הקצב. אחר כך הוא דפדף קדימה, עצר בתנוחה חדשה וכן הלאה. בתוך כמה רגעים, זה הפך לקרב תנוחות בין הנוכחים. הרעיון הבסיסי היה ליצור תנוחות נשגבות יותר, ועד מהרה זה החל להופיע בנשפים. תחילה הם כינו את זה 'פוזינג' ואז זה נקרא 'ווגינג', על שם המגזין כמובן".

תחרות הנשפים התקיימה על בסיס הבתים השונים בקטגוריות שונות, ואחת מהן הייתה ריקוד הווגינג. הכירואוגרף ווילי נינג'ה (Willi Ninja), מוכר כ'סנדק הווג', שהיה הראשון לפתח באופן מקצועי את סגנון הריקוד, ומוזכר רבות בסרט 'פריז בוערת' (1991). על פי הספר Voguing and the House Ballroom Scene of New York City 1989-92, שנכתב על ידי שנטל רגנאל, סגנון הריקוד הוכתר בשנות ה-90 ל'דוגמנות לצלילי המוזיקה', וחושף את השוני שעברה העיר ניו יורק דרך הריקוד - מעיר המורכבת מטלאים שהיוותה מקור לטרנדים בתחומי אמנות, אופנה ומוזיקה, לעיר הזמינה לעשירים בלבד כיום. עם הזמן, מריקוד שהכיל רק פוזות של דוגמניות, הפך לריקוד המושפע מאמנות אפריקנית, סרטי קונג פו, ותנועות המסבות את תשומת הלב של הקהל למלתחת או לאיפור המתחרות.

בקרב הקהילה הגאה, ריקוד הווג נתפס לא רק ככוריאוגרפיה של הנפות ידיים חדות באוויר ומתיחת חלקי הגוף בצורה מורכבת, אלא כתופעה תרבותית-חברתית ואמצעי ביטוי של נערים שחורים שסבלו מדיכוי חברתי קשה. לא במקרה הריקוד זכה לתהודת שיא בשנות ה-80, אז היה לו תפקיד אקוטי. הקהילה הגאה גוועה לאיטה עקב משבר האיידס ומערכות הבריאות בארצות הברית התעלמו מהתפשטות נגיף ה-HIV, שעלה למאות אלפים בחייהם. הסיטואציה הבלתי נתפסת הובילה להידרדרות דרמטית בצב הרוח בקרב הקהילה הגאה, מה שהתבטא בין היתר בהידרדרות בתרבות הבילוי הקהילתית. על הרקע הזה, ווגינג, ריקוד חד ומקוטע, נע בין תנוחה לתנוחה, היווה קריאה לעזרה או מלחמה. הוא מסמל את היכולת של הקהילה הגאה להפסיק לקפוא במקומם נוכח המצב הנורא ולעשות משהו. הנשפים גרמו לקהילה הגאה להחיות את התרבות הגאה בניו יורק ולמחות על התעלמותו של הממשל ממצבם.

שפה
מונחי שפת תרבות הנשפים נטמעו בתרבות הגאה והפופולרית לאורך השנים, ומופצים בעזרת הטלוויזיה, קולנוע, עיתונות ואינטרנט. בשנת 2009, יצאה לאור הסדרה המרוץ לדראג של רו פול, שהטמיעה הרבה מסלנג הנשפים ברמה הבינלאומית.

רוב הסלנג העברי שהושפע מתרבות הנשפים 'מעובר' מאנגלית. המילים המוכרות ביותר:
 'לעבור (Passing) - המקור של המילה היא בתחרויות הנשפים, ומשמעותה היא 'לעבור' כאישה בתור טרנסית. השתמשו במילה על מנת להסביר את הניצחון של בתים שונים בנשפים, ככל שטרנסית 'יותר עוברת כאישה', כך יש לה יותר סיכוי לנצח בנשף. יש הרבה קונוטציה שלילית במילה, בשל הפגיעה שהיא מסמלת אם מישהי 'לא עוברת' חברתית.
 מאמא דראג - אשר נובעת מהמבנה המשפחתי של תרבות הנשפים. כיום בקהילה הגאה, כשיש לדראג קווין מעריצים או מתלמדים ששואבים ממנה השראה, הם מכנים אותה מאמא דראג.
 קטגוריות - מבוססות על אינסוף נושאים, כישורים וטכניקות. חלק מהקטגוריות פתוחות לכל המתחרים, וחלק שמורות רק למנוסים ביותר, החדשים בנשפים, או למגדר מסוים.
 פם קווין - אישה טרנסית. בנשפים מדובר בקטגוריות הפתוחות לנשים בלבד.
 בוץ' קווין - גבר הומו, אשר מתחרה בקטגוריות השמורות לגברים סיסג'נדרים בלבד.
 ילדים אגדתיים - הילדים בבתים המתחרים בנשפים.
 רילנס (מהמילה Realness, אמת או ריאליות באנגלית) - היכולת של טרנס להשתלב בקבוצה שהיא לא קבוצת הייחוס שלו. לדוגמה, בקטגוריית רילנס בנשפים, המטרה היא להצליח 'לעבור' כאיש עסקים או כאשת החברה הגבוהה.
 ורג'ן (מהמילה virgin, בתול באנגלית) - משתתף בנשף בפעם הראשונה.
 ווג פם - סגנון ריקוד הווג עם טוויסט של נשיות. התנועות יהיו יותר רכות ונעימות.
 וולקינג (מהמילה walking, הליכה באנגלית) - לצעוד בקטגוריה מסוימת בזמן הנשף.
 שייד (מהמילה Shade, צל באנגלית) - להטיל צל על מתחרה אחר, כלומר, לזכות במלוא תשומת הלב בשל הופעה מרשימה בנשף.
 רידינג (מהמילה Reading, קריאה באנגלית) - חשיפת הפגמים של מישהו.

 מוזיקה 
השפעה משמעותית נוספת של הנשפים, אשר תרמה לעולם המוזיקה הגאה הפופולרית. אלמנט מרכזי בנשפים הוא המוזיקה, המאופיינת בדרך כלל בקצב מהיר, המלווה בראפ של פרשנים או של מנחים. מילות השיר מסוגננות לא פחות מהמקצבים, ולעיתים קרובות מהללות את המלכות ואת הנשיות באמצעות שפה וולגרית ושימוש במילים כמו "cunt" או "pussy". מבחינה היסטורית, המוזיקה שהושמעה בנשפים הייתה כל מה שנחשב לפופולרי בקהילה הלהט"בית האפרו-אמריקאית באותה תקופה, לרבות דיסקו, קלאב, האוס ואפילו ראפ ו-R&B. מוזיקת האוס, המוזיקה העיקרית של הנשפים, היא תמיד מוזיקה קצבית, שיש לה מקורות אפרו-אמריקאים שבאים לידי ביטוי בקצב. באופן כללי, תרבות הנשפים היוותה כר פורה לסגנונות חדשים של מוזיקת האוס ושל מוזיקה אלקטרונית וגם של ז'אנרים מוזיקליים אחרים. התרבות השפיעה גם על גל אמני היפ הופ קווירים כגון Zebra Katz, House of Ladosha ו-Le1f.

כיום, מוזיקאים ומוזיקאיות רבות כמו Eliss D וקווין אוויאנס, דיג'יים ומפיקים שונים מושפעים מסגנון המוזיקה של הנשפים. בשל ההתעניינות הגוברת בתחום, גם מוזיקאים ומוזיקאיות פופולריים ברחבי העולם מתאימים את סגנון המוזיקה שלהם לרקדני הווג. למשל, בסינגל של אריאנה גרנדה "The Light is Coming" ישנם ביטים שנוצרו במיוחד לרקדני ווג.

אופנה
אופנת הנשפים השתנתה עם השנים. בתחילתה שאבה השראה מנערות השעשועים בלאס וגאס, ולכן תלבושות הנשפים היו מורכבות מנוצות, חרוזים ואבני חן מנצנצות. לאחר מכן, ההשראה נבעה מכוכבות מסך הכסף, ובשנות ה-80, המוזה הייתה דוגמניות על. עם השינויים במקורות ההשראה גם הלבוש עצמו השתנה. בנשפים המוקדמים המהות הייתה יצירתיות והמשתתפים נהגו להגות ולתפור את התלבושות בעצמם. אולם, לאחר מכן, ילדי הנשפים התחילו לשלב בגדי מעצבים של אופנה עילית. את חלקם הם גנבו מחנויות יוקרה, בשל הרצון לזכות ביותר ניקוד. חברי הבתים (Houses) הציגו בתחרויות הנשפים סגנונות אופנתיים אשר התחקו אחר בתי האופנה העילית. מלבוש קיט, אופנת רנסאנס, לבוש רחוב ועוד המשפיעים על אופנת דראג עד היום.

 קולנוע וטלוויזיה 
רוב הבתים הניו יורקים שהשתתפו בנשפים של שנות ה-80 מוזכרים בסרט הדוקומנטרי הידוע 'פריז בוערת', שהתפרסם בשנת 1991. שמו של הסרט הוא על בסיס נשף מפורסם משנת 1986. הסרט סיפק מבט פנימי על תרבות הנשפים ואנשיה, בשילוב תיעוד מתוך הנשפים עצמם וסצנות שנלקחו מחייהם האישיים של הגיבורים. סרט נוסף אך פחות מוכר הוא 'דה קווין', שצולם כבר בסוף שנות ה-60. הסרט מתעד תחרות יופי של מלכות דראג אמריקניות, שבחבר השופטים ישבו אנדי וורהול ולארי ריברס.

בשנת 2016, הסרט 'קיקי', שבוים על ידי הבמאית השוודית-אמריקנית שרה יורדנו, סיפק תמונת מצב מודרנית של תרבות הנשפים בארצות הברית. הסרט עוסק בתת-קבוצה בסצנת הבולרום המכונה קיקי.

בשנת 2017, כחלק מסדרה דוקומנטרית על הזהות התרבותית בניו זילנד, חברת התקשורת VICE MEDIA הפיקה פרק על תרבות הנשפים בניו זילנד בהפקת הארגון FAFSWAG, שם הפרק היה: "FAFSWAG: Auckland's Underground Vogue Scene".
ממוזער|323x323 פיקסלים|שחקני "פוזה" במצעד הגאווה בלוס אנג'לס
בשנת 2018, חברת ההפקות האמריקאית VICELAND, הפיקה את הסדרה My House, אשר עוקבת אחרי שישה אנשים המעורבים בתרבות הנשפים בניו יורק.

באביב 2018, סדרת הטלוויזיה POSE הושקה בניו יורק, ועלילתה עוסקת בתרבות הנשפים של שנות ה-80 בניו יורק. יוצרי הסדרה הם סטיבן קאנל, בראד פאלצ'וק וראיין מרפי. לסדרה שתי עונות, ובשנת 2020 צפויה לצאת עונה שלישית.

ב-18 באפריל 2019, הודיעו על יציאתו לאקרנים של הסרט "Port Authority", בבימויה של דניאל לסוביץ'. הסרט עוסק בסיפור אהבה בין טרנסג'נדרית שחורה המעורבת בתרבות הנשפים, לבין גבר סיסג'נדר מהמידווסט בארצות הברית. הפרימיירה של הסרט תוצג בפסטיבל הסרטים קאן 2019. הסרט הופק על ידי מרטין סקורסזה וחברת ההפקות RT, והשחקנית הראשית בסרט תהיה לניה בלום - דוגמנית ושחקנית טרנסג'נדרית מפורסמת. זאת תהיה הפעם הראשונה בהיסטוריית הפסטיבל שאישה טרנסית שחורה משחקת בתפקיד ראשי באחד הסרטים הפותחים של הפסטיבל. מעבר לכך, כמעט כל ניצב ושחקן בסרט אשר משחקים תפקיד בסצנות הנשפים הם משתתפים אקטיביים בתרבות הנשפים בניו יורק היום. גם לניה בלום ידועה כאחת המתחרות המוכרות ביותר בנשפים הניו-יורקים. היא האמא של בית Miyake-Mugler, וידועה בקהילת הנשפים כ"נסיכה הפולינזית" שרכשה לעצמה שם בינלאומי כשצעדה בקטגוריית ה'פנים'. אחת ממטרות הסרט היא להפיק סרט על קהילת הנשפים בשיתופה של הקהילה האמיתית ומנקודת מבטה וכמו כן, להעניק להם שכר תמורת כך.

לקריאה נוספת
 Weems, M. (2008). A History of Festive Homosexuality: 1700–1969 CE. In The Fierce Tribe: Masculine Identity and Performance in the Circuit (pp. 81–100). Logan, Utah: University Press of Colorado. doi:10.2307/j.ctt4cgq6k.14

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:דראג
קטגוריה:טרנסג'נדר
קטגוריה:ניו יורק: תרבות
קטגוריה:תרבות להט"ב