אברהם גפנר

אברהם גפנר (בפולנית: Abraham Gepner   28 ביוני 1872 - 3 במאי 1943) היה איש עסקים ופוליטיקאי פולני יהודי, מראשי קהילת ורשה בשנותיה האחרונות, מעוטר פעמיים על ידי ממשלת פולין בצלב ההצטיינות (זהב). מראשי הקהילה בגטו ורשה, תמך בתנועות המחתרתיות ועזר בהזנת הילדים בגטו. נרצח על ידי הנאצים.

 קורות חיים 
 ראשית חייו 
נולד בוורשה למשפחה דלת אמצעים. בגיל 12 התייתם מאביו ונאלץ לעבוד לפרנסת אמו ואחיו. גפנר הועסק כנער שליח בבית מסחר L. Prywes למוצרי מתכת, מחלוצי הענף, ובמקביל השלים את התחנכותו בשיעורי ערב. גפנר התקדם בעבודתו וקודם עד לתפקיד מנהל בכיר בבית המסחר.

 בית מסחר א. גפנר 
גפנר עזב את בית המסחר והקים חברה למסחר משלו, שהתמחתה במוצרי מתכת לא ברזלית וסגסוגות. גפנר התגלה כאיש עסקים לא רגיל, בעל ידע מקצועי רחב, חזון, עם חוש טוב לעסקים וליחסי אנוש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוחרמו כל חומרי הגלם, אמצעי הייצור והתוצרים המוגמרים שהיו ברשותו על ידי הצבא הרוסי, ובכך למעשה הקיץ הקץ על החברה. עם הכיבוש הגרמני של ורשה, הוצע לגפנר לעמוד בראש הגוף המנהלי שהקימו הגרמנים לצורך עיקול מתכות שהיו ברשות פולנים לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני. על אף הפוטנציאל העסקי הברור של ההצעה הנדיבה, והסיכון הרב שבדחייתה, סירב גפנר בכל תוקף ובאומץ רב לקבל על עצמו תפקיד זה, מתוך ראיית הכיבוש הגרמני בכלל והתפקיד בפרט כבלתי מוסריים. גפנר אכן שילם מחיר כבד והיה מטרה להתנכלויות של השלטונות הגרמניים בכל תקופת הכיבוש.

 בין המלחמות 
עם עצמאות פולין ב-1918, החל גפנר לקומם את הריסות החברה. הצלחתו העסקית של גפנר הפכה את החברה ליצרן המתכות המוביל בפולין עם מוניטין בין לאומיים. בשנת 1938 הוציאה החברה מדריך אנציקלופדי בשם "מתכות לא ברזליות וסגסוגות" שהופץ בחינם ליצרנים, סוחרים ובעלי מלאכה בתחום. היה זה מדריך ברמה גבוהה וראשון מסוגו.

החל מ-1916 מילא תפקידים בכירים באיגוד הסוחרים היהודים בפולין, ובשנת 1935, לאחר פטירתו של וצלב וישליצקי  התמנה ליושב-ראש האיגוד במקומו, תפקיד בו כיהן עד לכיבוש פולין ב-1939. גפנר היה גם חבר מועצת עיריית ורשה.

 במלחמת העולם השנייה 

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא מאוריצי מייזל, ראש מוסדות הקהילה היהודית, לברית המועצות והקשר עמו נותק. מוסדות הקהילה שהיו אחראים על תפעול בתי החולים, בתי היתומים, בית הקברות היהודי בעיר ועוד חדלו למעשה לתפקד. מספר קבוצות פוליטיות וארגוני הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים הקימו במהירות גוף שימלא את החלל הריק שנוצר, ולראשותו מונה גפנר. ישיבות המועצה שנערכו במהלך הימים הראשונים של המלחמה נערכו במשרדיו. הגוף שהוקם ניסה לתת מענה לטיפול בהרוגים, הפצועים וההרס הרב שגרמו הפצצות הגרמנים על העיר.

לאחר כיבוש ורשה, ב-4 בנובמבר 1939, נעצר גפנר על ידי הגסטפו, יחד עם שמואל זיגלבוים ונכבדי קהילה אחרים, כבן ערובה להבטחת שיתוף הפעולה של הקהילה היהודית עם הכיבוש הגרמני. מיד לאחר שחרור בני הערובה התארגנה המועצה מחדש ובראשה הועמד אדם צ'רניקוב. גפנר שימש כאחד מחברי ההנהלה.

מיד לאחר כניסתם לוורשה החרימו הגרמנים את כל נכסיו של גפנר - מבנים, מכונות ומלאי המתכות, ובכך הביאו את הקץ על החברה שבבעלותו. הייתה זו הפעם השנייה בה ראה את מפעל חייו נחרב.

גפנר נעצר בשנית, יחד עם שאר חברי מועצת היהודים, מיד עם הקמת הגטו, כבני ערובה לקיום הצו שעל היהודים לעבור תוך 3 ימים לאזור שיהפוך לגטו. לאחר הקמת הגטו שוחררו חברי המועצה ומונו על ידי הגרמנים לשמש כיודנרט. גפנר מונה לעמוד בראש האגף הלוגיסטי של היודנרט, שהופקד על אספקת מזון, תרופות, בגדים, פחם ומצרכים חיוניים אחרים לגטו, תחום הפעולה והאחריות הרגיש ביותר בתנאי הגטו והקריטי ביותר לקיומו. באחריותו היה הטיפול באספקה לגטו, מרכישת המצרכים, עיבודם במידת הצורך ועד לחלוקתם לתושבי הגטו.

מראשית כהונתו נתקל גפנר בבעיות בלתי פתירות בעליל: מאיוש סגל הגוף שבראשו עמד באנשים מקצועיים וישרים, בעלי ניסיון במנהל קהילתי, דרך התמודדות עם אובדן תדיר של אנשים אלו. מחסור עז בכל משאב חיוני, התמודדות עם מחירי המצרכים שנקבעו בצורה מלאכותית על ידי שלטונות הכיבוש הגרמנים - לעיתים תומחרו מצרכים פי 20 ממחירם בגרמניה, ההתנכלות של השלטונות הגרמנים ודרכם להסית כנגד היהודים את הפולנים ולהסית יהודים אלה כנגד אלה (שירות הסדר היהודי היה מהאמצעים המפורסמים לכך שנקטו הגרמנים) לשם ערעור היחסים הפנימיים בתוך הקהילה. גפנר גייס מאות אנשי הגטו והגוף שבראשו עמד, למעט מקרים בודדים של חוסר אתיקה פעל במקצועיות גבוהה. הצלחתו של הגוף בניהולו אפשרה את המשך החיים בגטו. אחד מעובדיו של גפנר תיאר את תפקודו במהלך המלחמה: 

על אף שהבין היטב מה כוונת הגרמנים, השקיע את כל שיכל על מנת להציל את יהודי הגטו, לא פעם תוך סיכון אישי עצום ותוך ניצול הונו האישי על מנת להגדיל את אספקת המזון, לא פעם ללא ידיעת היודנרט. דאגתו העיקרית הייתה נתונה לילדים וליתומים. באוגוסט 1942, לאחר שילדי כל בתי היתומים שבגטו נשלחו למותם בטרבלינקה, יסד גפנר בית יתומים אליו אסף ילדים נטושים ששוטטו ברחובות הגטו.

גפנר סירב לשתף פעולה עם הסלקציות ולהכין רשימות שיפטרו את אנשיו מהן. כך הלך והצטמצם הסגל שעמד לרשותו, ובחודשים האחרונים לקיום הגטו פעל גפנר בגפו.

בשלב מוקדם למדי יצר קשר עם המחתרת הפוליטית היהודית בוורשה, תמך בתנועות החלוציות ועקב אחרי פעילותן. הוא צידד בתנועות הנוער, תמך כספית ובאספקה בהן, בארגון היהודי הלוחם ובהכנות למרד. גפנר גם הציע לאנשי "החלוץ" סיוע כספי להקמת תחנת רדיו חשאית שנועדה לשדר לעולם מידע באשר למתרחש בגטו.

 מותו 
מתוקף קשריו הנרחבים, כבר עם תחילת המלחמה קיבל גפנר הצעות רבות למלט את נפשו אך לכולן סירב. הוא ראה בבריחה בגידה באחריותו לקהילה, אך ילדיו ונכדיו מולטו בעוד מועד והוא נשאר בורשה עם אשתו בלבד. הוא אמר: "מקומי עם בני עמי. עמם חייתי ועם אחי אמות".
עם פרוץ המרד לא רצה גפנר לרדת לבונקר אלא רצה להילחם ולעזור עד כמה שיכל למרד. ישראל גוטמן מעיד על השיחה עמו ביומנו: 
לאחר הפצרות ירד בלי רצון עם אשתו לבונקר אספקה שבבית ברחוב פראנצ'ישקאנסקה 30, שבו התקבצו עובדי הארגון. ב-3 במאי 1943 הוציאו הגרמנים את גפנר עם רבים אחרים מהבונקר ורצחו אותו ואת משפחתו.

 אישיותו 

פילוסופיית החיים של גפנר הושתתה בעיקרה על סיוע הדדי ואמון. בכסף ראה גפנר אמצעי בלבד. נאמן לפילוסופיה זו, חי חיי צניעות, עבד לצד עובדיו כאחד מהם. גפנר קבע לעצמו נוהג של מתן 'מעשר' שנתי מכול עסקיו לצורכי צדקה וסעד. על פי עדויות, בסיום ימי עבודתו חיכה לו תור של אנשים שהגיעו אליו עם בעיות או בקשות לסיוע פיננסי, בקשות שתמיד זכו להתייחסות.

גפנר היה פטריוט פולני נלהב, ובנדבנותו תמך רבות גם במוסדות לא סקטוריאליים כבית החינוך לעיוורים בלסקי , מפעלי חינוך מקצועיים, בתי-יתומים ורבים אחרים. הוא ניסה לשלב את היהודים בחיי המדינה - משימה לא פשוטה על רקע התקופה. עם זאת, בזמן החרם הכלכלי האנטי-יהודי שהכריזו הלאומנים הפולנים ב-1912 התקרב לקהילה היהודית ופנה גם לפעילות בקרב היהודים. על הישגיו העסקיים ונדבנותו זכה פעמיים בעיטור ההצטיינות. אלנברג הרטגלס כתב עליו: "מר אברהם גפנר, נשיא התאחדות הסוחרים ואישיות מפורסמת בקרב יהודי פולין... התבלט ביושרו, בלב יהודי חם ובגישתו החפה מגינונים לענייני הציבור"

בגטו, היה המוטו של גפנר "ילדינו יחיו". עמנואל רינגלבלום כינה אותו "ידיד האמת של הילדים". ישראל גוטמן כתב עליו כי "אני נזכר כי זקן זה עמד בין פרנסי עיריית ורשה, כמדומני יהודי יחידי, שעה שראש העיר מסר שהנאצים שכבשו זה עתה את הבירה, תובעים בני ערובה. כולם שתקו, ורק הסוחר היהודי הזקן, שהיו לו סיבות רבות לחשוש מפני הכובשים, קם והכריז: “אני מתנדב להיות בן ערובה”. בבחרותו התחיל כנער שליח בחברה מסחרית גדולה בוורשה. 
לימים ביצר את מעמדו כתעשיין וסוחר מצליח וגם צבר הון רב. בערוב ימיו פנה לעסקי ציבור. מעודו לא היה ציוני, אך תמיד נשא את יהדותו בזקיפות קומה. בגטו השכיל לראות ולהבין שכל חייו, השזורים הצלחות וכיבושים, יסודם בטעות. לא נשבר, לא ברח, אף-כי רבות היו האפשרויות המזומנות לו, ובעוז רוחו בירך את עיקשותם של הצעירים ומרדנותם. שמו היה ערובה לטוהר כפיים והוכחה שגם בגטו לא חדלה דמות של עסקן ציבור מסור וחסר פניות."

 הנצחה 
250px|ממוזער|מרכז|מצבת זיכרון לגפנר ואשתו סטפניה שהוצבה בבית הקברות היהודי בוורשה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:יהודים בשואה: פולין
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים פולנים
קטגוריה:נדבנים יהודים פולנים
קטגוריה:פוליטיקאים יהודים פולנים
קטגוריה:פולנים שנולדו ב-1872
קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-1943