מרדכי פרס

מרדכי פְּרָס (נולד ב-15 בפברואר 1931) הוא פרופסור לרפואה, מומחה לרפואה פנימית ולראומטולוגיה, לשעבר מנהל מחלקה פנימית ו' בבית החולים שיבא. מחשובי חוקרי מחלת קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF).

 ביוגרפיה 
מרדכי פרס נולד בעיר ברנוביץ' (אז בפולין, היום בלארוס), לד"ר שלום פרס, רופא ילדים, ולד"ר חיה פרס, רופאת שיניים. בשנת 1934 עלה עם הוריו ואחותו ורדה לארץ ישראל. המשפחה השתקעה בתל אביב. למד בבית הספר הכרמל ומשם עבר לגימנסיה הרצליה. עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, הפסיק מרדכי פרס בן ה-17 את לימודיו, ויחד עם חבריו ילידי שנתון 1931 התגייס לנח"ל, עבר טירונות במחנה 80 ויצא להכשרה ברמת דוד. עם שוך הקרבות ב-1949, חזר לספסל הלימודים למשך 6 חודשים על מנת להשלים את לימודיו התיכוניים. משם חזר לצה"ל ובמסגרת גרעין נח"ל היה ממקימי קיבוץ תל קציר.

בתום שירותו הצבאי החל ללמוד רפואה בצרפת. בתום שנת הלימודים הראשונה, חזר לישראל והמשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בשנת 1957. עם גמר הבחינות, התייצב ד"ר פרס בבית החולים תל השומר בפני מנהלו, פרופסור חיים שיבא לראיון עבודה. ד"ר פרס שאף להיות מנתח לב, אך פרופסור שיבא קיבלו כמתמחה במחלקה הפנימית, בהדרכתם של מנהל האגף לרפואה פנימית, פרופסור הרי הלר, ופרופסור עזרה זוהר, מנהל המחלקה הפנימית, שפעלה בביתן 39א'.

בשנת 1965, לאחר גמר התמחות של כחמש שנים במחלקה הפנימית בתל השומר, נשלח מרדכי פרס על ידי הפרופסורים זהר והלר להתמחות בראומטולוגיה בבית החולים בלוויו (Bellevue) בניו יורק והפך לאחד מהרופאים הישראליים הראשונים שהתמחו בתחום זה. במהלך ההשתלמות חקר ד"ר פרס את מחלת העמילואידוזיס, ששיעור הארעותה בקרב חולי FMF הגיע ל-30% וגרמה לכשל כלייתי בקרב רוב החולים במחלה. הוא הצליח לבודד את העמילואיד, חלבון הגורם לתהליך זה

עם שובו לישראל בשנת 1968, חזר לבית החולים שיבא, בו הקים וניהל את המרפאה הראומטולוגית. בשנת 1969 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1973 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת תל אביב על הישגיו בתחום התורשה והתסמינים הקליניים של מחלת ה-FMF ובידוד העמילואיד. היה סגן מנהל ומנהל בפועל של המחלקה הפנימית בביתן 39 א', בהנהלתו של פרופסור עזרה זהר. בשנת 1985, עם המעבר של האגף הפנימי בבית החולים שיבא לבניין אשפוז מרכזי, ופרישתו לגמלאות של זוהר, מונה פרופסור פרס למנהל מחלקה פנימית ו', אותה ניהל במשך 16 שנים עד פרישתו בשנת 2001.

פרס נמנה עם מייסדי מרפאת ה-FMF, בבית החולים שיבא. מרפאה זו עוסקת בטיפול ייחודי לחולי ה-FMF. מטופלים בה היום מעל 5,000 חולי FMF מרחבי ישראל והיא הגדולה מסוגה בעולם.

 מחקר 
מעקב אחרי חולי ה-FMF
במהלך התמחותו במחלקה הפנימית בבית החולים, החל פרס לערוך מחקר גנטי על קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF), מחלה קטלנית באותם ימים, שהייתה נפוצה בקרב יהודים יוצאי צפון־אפריקה, עיראק וטורקיה. מטרת המחקר הייתה להוכיח שהמחלה מועברת על ידי גן דומיננטי. זמן קצר לאחר תחילת המחקר גילה ד"ר פרס שהמחלה מועברת על ידי גן רצסיבי ולא על ידי גן דומיננטי, כמקובל עד אז. גילוי זה התפרסם במאמר משנת 1961 בכתב העת Archive Of Internal Medicine. משמעות הממצא הייתה שאף על פי ששיעור נשאי גן המחלה בקרב היהודים יוצאי המזרח התיכון וצפון אפריקה היה כ-20%, מספר החולים היה קטן בהרבה, ביחס שבין 1:500 ל-1:250 בקרב יהודים יוצאי צפון אפריקה. במהלך עבודתו ערך פרס רישום של כלל החולים במחלת קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF) ובשנת 1966–1967 פרסם סקירה של 470 מקרים של המחלה. פרסום זה שימש כמדריך לרופאים לענייני המחלה ופרס הוזמן לכנסים רבים להרצות בעניין מחלת ה-FMF.

בידוד העמילואיד
בבית החולים בלוויו בניו יורק התמקד מחקרו של פרס בבידוד העמילואיד, שהיה שוקע ברקמות, בעיקר בכליות, וגורם לכשל כלייתי חמור בקרב חלק מחולי FMF. לצורך זה צורף מרדכי פרס למעבדתו של הכימאי מקסוול שוברט, שעסק בקשרים הקיימים בין חלבונים לסוכרים. בטחול רווי עמילואיד של נפטר חסר בית, שנמצא ללא רוח חיים ברחוב בניו יורק, התחיל מחקר במטרה לבודד את החומר העמילואידי מרקמת הטחול. הטחול נטחן ונחשף לחומרים שונים על מנת להשיג מטרה זו. ניסיונות לבודד את העמילואיד בעזרת אצטון ומיני כוהל שונים, לפי עצתו של פרופסור שוברט, כשלו. פרס ניסה לפתור את הבעיה על ידי חשיפת הרקמות הטחונות לריכוזי מלח גבוהים, וכקבוצת ביקורת בחר במים מזוקקים, תוך הורדה הדרגתית של ריכוז המלח. כבר בניסוי הראשון הבחין פרס שדווקא בקבוצת הביקורת המים המזוקקים הפכו צהבהבים ומעט עכורים. הוא הבין מיד שהחומר הצהבהב הוא העמילואיד והוכיח זאת על ידי הוספת תמיסת הצבע CONGO RED שנצמד אל סיבי העמילואיד שנצבעו אדום ושקעו. שיטת הבידוד הפשוטה שזכתה לכינוי PRAS METHOD האיצה את בידוד סיבי העמילואיד מתסמונות רבות ואפשרה את זיהוי החלבונים שגרמו לתסמונות העמילואיד השונות. כיום ידועים למעלה מעשרים חלבוני עמילואיד השונים אחד מהשני במבנה שלהם במחלות העמילואיד השונות. התגלית אפשרה להוכיח שהעמילואיד הוא חלבון ופורסמה כמאמר בכתב העת Journal of Clinical Investigation.

שימוש בקולכיצין לטיפול בחולי FMF
בעקבות גילוי האפשרות לקשר בין נטילה יומית של קולכיצין להעלמות התקפי FMF, יזמו פרס וחבריו ממכון הלר בבית החולים שיבא ניסוי רב משתתפים של חולי FMF שקיבלו קולכיצין על בסיס יומי ונמצא כי אכן קולכיצין יומיומי מונע התקפי FMF. ממצאי המחקר פורסמו בכתב העת New England Journal Of Medicine. בעקבות ההצלחה הגדולה בקרב החולים, שוכנעו כל הקבוצות ברחבי העולם שטיפלו בחולי FMF שנמצאה התרופה המיוחלת. במעקב רב שנתי נוסף, שבמהלכו נבדקו במשך 11 שנים 972 חולים, גילה פרופסור פרס כי קולכיצין לא רק מונע את התקפי החום המאפיינים קדחת ים תיכונית, אלא גם מונע את הארעות מחלת העמילואידוזיס ואת הפגיעה החמורה בכליות בקרב החולים. המחקר הראה ששיעור החולים שטופלו בקולכיצין ונמצא אצלם משקע חלבונים, שייתכן שמסמן עמילואידוזיס היה פחות מחצי אחוז. בקרב קבוצת חולים שהשתתפו במחקר, אך לא נטלו את התרופה שנרשמה להם, ממניעיהם הם והיוו למעשה קבוצה ביקורת לא מתוכננת מראש, שיעור ההיארעות עלה דרמטית והגיע ל-30%.

בידוד הגן
למרדכי פרס ולבנו הבכור, פרופסור אלון פרס, הייתה תרומה משמעותית בבידוד הגן הגורם למחלת ה-FMF. במחקר משותף עם דר' דן קסטנר מהמכון לבריאות לאומית שבארצות הברית (NIH) שהחל בשנת 1989 ונמשך עד עצם היום הזה, בודד הגן שגורם למחלה והושגה התקדמות ניכרת בהבנת מנגנון הפעולה של גן זה ואופן היווצרות המחלה.

עקב פועלם של פרס ועמיתיו, FMF הפכה בתקופת פועלו כרופא, ממחלה קטלנית וחשוכת מרפא למחלה בת טיפול, עם מהלך טוב, המאפשר לחולים בה התנהלות ואורח חיים תקין. יתרה מכך, הבנת המנגנון הגנטי מאחורי המחלה פתחה אפיקים חדשים של מחקר והבנת המדע הבסיסי. הסתבר שקיימות מחלות נוספות, רובן תורשתיות, המתאפיינות בדלקת שנוצרת בגוף לכאורה ללא סיבה נראית לעין וגם הלוקים במחלות אלו עלולים לפתח עמילואידוזיס. מחלות אלו משויכות היום לקבוצת המחלות האוטואינפלמטוריות כאשר מחלת ה-FMF מהווה אב-טיפוס למחלות אלו.

 פרסים ועיטורים 
אות יקיר האיגוד הישראלי לראומטולוגיה

 משפחתו 
מרדכי פרס היה נשוי לדליה לבית מלבסקי משנת 1955 ועד לפטירתה ב-2022. להם שני בנים, ארבע נכדות ושני נכדים. שני בניו, פרופסור אלון פרס, מנהל המכון הגנטי בבית החולים שיבא וד"ר ערן פרס, מנהל מערך העיניים במרכז הרפואי שמיר, ממשיכים את דרכו המקצועית – מדעית. בנו האמצעי, סגן , קברניט מסוק בחיל האוויר הישראלי, נספה בשנת 1982 כאשר מסוקו נפל במהלך תרגיל שיתוף פעולה קרקע-אוויר, באזור ירוחם.

הערות שוליים

קטגוריה:רופאים פנימיים ישראלים
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:בוגרי בית הספר הכרמל (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור לרפואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:אבות שכולים: חללי צה"ל
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: רפואה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1931