פרובינקיה סוריה

פרובינקיה סוריה (ביוונית: Συρίας; בלטינית: SYRIA) הייתה פרובינקיה רומית שהוקמה לאחר כיבושיו של פומפיוס במזרח התיכון בשנת 64 לפנה"ס. הפרובינקיה כללה אזורים של הממלכה הסלאוקית שקודם לכן נקראו קוילה-סוריה.

משרת הנציב של הפרובינקיה סוריה הייתה אחת המשרות הנכבדות בכל האימפריה הרומית. הוא נתמנה מטעם הסנאט הרומי, ומאחר שהיה מופקד על שמירת הגבול המזרחי של האימפריה, עמדו לרשותו ארבעה לגיונות, ולמעשה הוא נחשב למפקד הרומי העליון במזרח.

היסטוריה

בשנת 43 לפנה"ס מינה קסיוס את הורדוס לאסטרטגוס של קוילה-סוריה (כיום דרום-סוריה, חלק מלבנון וצפון ארץ ישראל).

בשנת 30 לפנה"ס העביר הקיסר אוגוסטוס לממלכת יהודה של הורדוס כמה מערי הדקפוליס, אולם בית שאן נשארה חלק מהפרובינקיה סוריה.

לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס פרצה התקוממות ביהודה ולרומא הגיעה משלחת יהודית, שלדברי יוסף בן מתתיהו נשלחה "על ידי העם". היא ביקשה מאוגוסטוס לתת ליהודים אוטונומיה בארץ ישראל ולספח אותה לפרובינקיה סוריה. בקשתם זו נתמכה גם על ידי יהודי רומא. אולם אוגוסטוס החליט לחלק את ממלכת יהודה של הורדוס בין יורשיו. בשנת 6 לספירה מת ארכלאוס, בנו של הורדוס, ואוגוסטוס כונן בארץ ישראל שלטון רומי ישיר באמצעות יצירת פרובינקיה יודיאה, וזאת במקום לצרף את ארץ ישראל לפרובינקיה סוריה. הפרובינקיה ביהודה הייתה מדרגה שלישית ונציבה היה בדרגת פראיפקטוס (משנת 44 בדרגת פרוקוראטור). מושלי הפרובינקיה הזו היו במעמד נחות ביחס לנציבי סוריה והיו תלויים בהם מבחינה צבאית. בתקופה שבין מפקד האוכלוסין בימי קוויריניוס בשנת 6 לספירה ובין מסעו של קסטיוס גאלוס בשנת 66, היה נציב סוריה מעורב בכמה מקרים בענייני ארץ ישראל, שמעמדה כפרובינקיה עצמאית היה נחות ביחס אליו.

בשנת 34 מת פיליפוס, בנו של הורדוס, ונסיכותו בצפון-מזרח ארץ ישראל (הטרכון, החורן והבשן) סופחה לפרובינקיה סוריה. בשנת 37 היא נמסרה למלך אגריפס הראשון, אך לאחר מותו בשנת 44, היא שוב סופחה לפרובינקיה סוריה. בשנת 53 היא נמסרה לאגריפס השני עד מותו בסוף המאה ה-1.
הנציב של סוריה, ויביוס מרסוס , מנע מאגריפס הראשון את בניית החומה השלישית בירושלים, ומנע גם את ועידת המלכים הווסאלים, שאגריפס רצה לקיים בטבריה בשנת 43 לערך.

בשנת 66 קסטיוס גאלוס, הנציב הרומי של סוריה, עלה על ירושלים כדי לדכא את תחילתו של המרד הגדול.
לאחר דיכוי המרד בשנת 70, הפך הקיסר אספסיאנוס את פרובינקיה יודיאה לפרובינקיה רגילה, שמוצב בה לגיון אחד באופן קבוע, שמפקדו הוא גם נציב הפרובינקיה במעמד של פראיטור, ומעתה לא היו עוד פרובינקיה יודיאה ונציביה תלויים בנציב הפרובינקיה סוריה. הגבול בין שתי הפרובינקיות עבר בעמק הירמוך העליון ומערבה יותר פנה הגבול צפונה-מזרחה ולאחר מכן שוב מערבה (השלוחה הדרומית-מערבית של הגולן בתחום פרובינקיה יודיאה) עד הכנרת. משם לאורך הירדן עד לשפך הירמוך. משם פנה הגבול דרומה-מערבה ואחר כך מערבה, למרגלות הרי הגליל התחתון, ומשם צפונה עד לנקודה על גבול בין הגליל התחתון לגליל העליון מדרום לרכס הרי מירון. משם פנה הגבול מזרחה עד הירדן, קצת מצפון לשפך הירדן לכנרת, ומשם לאורך הירדן צפונה עד לים החולה. משם עבר הגבול מערבה עד לאמצע הרי הגליל העליון, ומשם דרומה-מערבה, מדרום לבקעת בית כרם, בין גבעות הגליל התחתון לבין עמק זבולון. משם המשיך דרומה-מערבה וחצה את הכרמל לרוחבו, כאשר חלקו הצפוני נותר בפרובינקיה סוריה, עד שהגיע אל הים התיכון בין קיסריה לדואר. חלק מערי הדקפוליס היה שייך לפרובינקיה סוריה. טיטוס העביר את הלגיון העשירי פרטנסיס, אחד מארבעת הלגיונות הקבועים שחנו בפרובינקיה סוריה, לפרובינקיה יודיאה, ומעתה ואילך נותרו בסוריה רק שלושה לגיונות.

עם מותו של אגריפס השני בעשור האחרון של המאה ה-1, עברה ממלכתו למנהל רומי ישיר. נחלותיו הצפוניות בלב סוריה עברו לרשות הפרובינקיה סוריה, ונראה שכך גם נחלותיו בטרכון, בחורן ובבשן, בבקעת הירדן מצפון לים החולה ובאזור החרמון ובגולן הצפוני. אחרי מותו נתרחבה הפרובינקיה יודיאה ממזרח ומצפון, אולם קו הגבול בין הפרובינקיה סוריה וצפון-מזרח פרובינקיה יודיאה שנוצר אחרי מותו אינו ברור. ייתכן שהגבול עבר בקו הרוחב של ים חולה, אך ייתכן גם שבאזור הגולן הצפוני ובבקעת הירדן שמצפון לחולה וממזרח לירדן, עבר הגבול צפונה יותר.

בשנת 106 הורה הקיסר טריאנוס לנציב סוריה, קורנליוס פאלמה , לכבוש את ממלכת הנבטים ולספחה לאימפריה הרומית, וכך נוסדה הפרובינקיה ערביה. ערי הדקפוליס גרסה, פילדלפיה ואולי גם דיון, כמו גם החורן, הוצאו מתחומה של הפרובינקיה סוריה והועברו לתחומה של ערביה. נראה שהגבול בינה לבין הפרובינקיה סוריה עבר מצפון לחורן.

במהלך מרד בר כוכבא (132–135) הגיעו לארץ ישראל מהפרובינקיה סוריה כוחות צבאיים בראשות נציב סוריה, קווינקטיוס קרטוס פובליקיוס מרקלוס, שנעשה בשלב זה המפקד הבכיר ביותר של חילות המשלוח הרומיים במלחמה. לצורך כך הוא הפסיק את שירותו בסוריה ונציב אחר מונה במקומו.

בשנת 137, כנראה, סיים סקסטוס יוליוס סוורוס את שירותו כמושל הפרובינקיה סוריה פלשתינה, ונתמנה למושל הפרובינקיה סוריה.

בשנת 161 נחל מושל סוריה לוקיוס אטידיוס קורנליאנוס מפלה מידי הפרתים.

בשנת 175 מרד נציב סוריה אווידיוס קסיוס בקיסר מרקוס אורליוס בניסיון לתפוס את השלטון, ואף זכה לתמיכת הלגיונות בפרובינקיות סוריה, סוריה פלשתינה, ערביה ומצרים. כשנודע הדבר לקיסר, אמר בין השאר בנאום לפני חייליו: "ודאי שקיליקים, סורים, יהודים ומצרים מעולם לא היו ולעולם לא יהיו טובים מכם, אפילו אם ימנו רבבות יותר מכם". ייתכן מאד שהכינויים האתניים נועדו להביע בוז כלפי הלגיונות בפרובינקיות הללו, אך גם אפשרי שאכן היו תושבים מקומיים שתמכו בנציב המורד, בין אם מרצון או מחוסר ברירה. כנגד המורדים נשלחו כוחות פי שלושה מהם, אולם עוד טרם הגיעם למזרח, נרצח קסיוס, ועוד באותה שנה ביקר מרקוס אורליוס בסוריה, ארץ ישראל ומצרים.

בשנת 191 נתמנה פסקניוס ניגר למושל סוריה.
בשנת 193 מרדו בקיסר דידיוס יוליאנוס שלושה מורדים שהתחרו ביניהם על השלטון: קלודיוס אלבינוס, מושל בריטניה, ספטימיוס סוורוס, מושל פאנוניה העילית, ופסקניוס ניגר, מושל סוריה. באפריל 193 הוכתר פסקניוס ניגר לאימפרטור על ידי הלגיונות בסוריה וככל הנראה קיבל גם את תמיכתם של שאר הלגיונות במזרח, מאסיה הקטנה ועד מצרים. לאחר שורת ניצחונות בקרבות שנערכו באסיה הקטנה, הביס סוורוס את פסקניוס ניגר והרג אותו, ונעשה שליט גם במזרח. בניגוד לעמדת הלגיונות, ייתכן שעמדתם של רוב תושבי ארץ ישראל כלפיו לא הייתה אוהדת, שכן, בחיבור "היסטוריה אוגוסטה" מסופר עליו: "כשביקשו ממנו בני פלשתינה להקל מהמס שלהם, משום שהכביד עליהם מאוד, השיב: רוצים אתם, שאקל מהמס על קרקעותיכם; באמת מבקש הייתי להטיל מס אף על האוויר שלכם". עם זאת, בהיסטוריה אוגוסטה מסופר גם כי תושבי שכם (פלאוויה ניאפוליס) תמכו בו בגלוי, שכן לאחר ניצחונו של סוורוס, ביטל הקיסר את מעמד העיר שלהם.

בשנת 198 ניצח ספטימיוס סוורוס במלחמתו השנייה נגד הפרתים וכבש את מסופוטמיה. הוא עשה אותה פרובינקיה רומית וסמוך לאותו הזמן חילק את פרובינקיה סוריה לשתי פרובינקיות: סוריה ופיניקיה. הסיבה לחלוקתה של סוריה לשתי פרובינקיות היא כנראה היותן של שתי הפרובינקיות הללו מעוזיהם של שני מתחריו של סוורוס לשלטון. הפרובינקיה פיניקיה כללה בין השאר חלקים מצפון ארץ ישראל, מחוף הים התיכון ועד החרמון, בעוד שהטרכון והבשן נותרו בתחום הפרובינקיה סוריה. את החורן העביר סוורוס מתחום הפרובינקיה סוריה לתחום הפרובינקיה ערביה. לאחר הניצחון על הפרתים, ביקרו סוורוס ושני בניו בארץ ישראל בדרכם למצרים ושהו בה מסוף 198 עד לאביב 199.

 נציבי רומא בסוריה 

 ראו גם 
 התקופה הרומית בארץ ישראל

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פרובינקיות רומיות
קטגוריה:סוריה: היסטוריה
קטגוריה:מדינות לשעבר במזרח התיכון