פסק דין לאבינג נגד וירג'יניה

פסק דין לאבינג נגד וירג'יניה, (אנגלית: Loving v. Virginia) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1967 שהיווה ציון דרך בתחום זכויות האזרח, כאשר פסל את החוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים בארצות הברית. מילדרד ג'טר לאבינג, אישה צבעונית, וריצ'רד לאבינג, גבר לבן, נידונו בווירג'יניה לשנת מאסר על כך שנישאו זה לזה. נישואיהם הפרו את החוק למניעת נישואים בין-גזעיים (מיסגנציה) של וירג'יניה - חוק טהרת הגזע משנת 1924.

הזוג לאבינג ערערו על הרשעתם לבית המשפט העליון של וירג'יניה, אך בית המשפט אישר את הפסיקה ולכן הם פנו לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-12 ביוני 1967 קבע בית המשפט העליון בהחלטת פה אחד כי איסור זה הוא בלתי חוקתי, וביטל את כל המגבלות לנישואים על בסיס גזע בארצות הברית. החלטה זו הפכה את ההחלטה שבית המשפט העליון קיבל ב-1883 בתיק פייס נגד אלבמה (1883) , בה אישר בית המשפט העליון כי החוק של אלבמה נגד נישואי תערובת היה חוקתי.

מדינת וירג'יניה ניסתה לטעון שהחוק המקומי אינו מהווה הפרה של סעיף השוויון מאחר שהעונש על העברה זהה לכל הגזעים. אולם בית המשפט העליון של ארצות הברית מצא שהחוק מפר את סעיף השוויון כיוון שהוא מבוסס רק על "הבחנות המבוססות על גזע" ובכך הפך את אפשרות הנישואין לבלתי חוקית, למרות שהיא אמורה להיות מותרת לכל אזרח.

בנוסף קבע בית המשפט, שהזכות להינשא היא חירות בסיסית המוגנת חוקתית, ולכן שלילת זכות זו מסיבה שרירותית, כמו גזע, מהווה הפרה של סעיף ההליך המשפטי ההוגן.

בעקבות ההחלטה חלה עלייה בנישואים בין גזעיים בארצות הברית, וכן "יום האוהבים"  נקבע ב-12 ביוני, התאריך בו ניתן פסק הדין. על המקרה נכתבו שירים והוסרטו שלושה סרטים, כולל הסרט "Loving" (משנת 2016). החל משנת 2013, הוא צוטט כתקדים בפסיקות בית המשפט הפדרלית בארצות הברית המתייחסות אל הגבלות של נישואים חד מיניים בארצות הברית כבלתי חוקתיות, כולל החלטת בית המשפט העליון משנת 2015, פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס.

 רקע 
 החוקים למניעת נישואין בין-גזעיים בארצות הברית 
החוקים למניעת נישואין בין-גזעיים בארצות הברית היו קיימים בחלק מהמדינות מאז ימי הקולוניאליזם. בתקופה שאחרי מלחמת האזרחים, נחקקו בשבע מדינות בדרום התקנות השחורות (Black Codes), שמטרתן הייתה למנוע שוויון לאזרחים האפרו-אמריקאים, שמעט לפני כן זכו לחופש מעבדות. בין היתר, הגדירו חוקים אלה "נישואי תערובת" כבלתי חוקיים. זיהויו של אדם כשחור או כלבן היה גורם מכריע בהרבה עניינים מעשיים. רוב החוקים השתמשו בעקרון "טיפה אחת של דם". פירוש הדבר, שמספיק שאחד מאבותיו של אדם יהיה שחור כדי להפוך אדם לשחור מבחינה חוקית.

ב-1967, ב-16 מדינות, בעיקר בדרום, חלו עדיין חוקים נגד נישואים בין-גזעיים.

 התובעים 
מילדרד דלורס לאבניג (22 ביולי 1939 - 2 במאי 2008) הייתה בתם של מוזיאל (בירד) ג'טר ות'יאוליבר ג'טר. מוצאה של מילדרד אינו חד משמעי. יש מקורות לפיהם היא הזדהתה כאמריקאית ילידית משבט רפאהנוק ויש מקורות שטוענים שהיא ממוצא אפרו-אמריקאי. הרכב האוכלוסייה בסנטרל פוינט, המקום בו התגוררה, תאם לשני המקורות.

ריצ'רד פרי לאבינג (29 באוקטובר 1933 - 29 ביוני 1975), היה גבר לבן, בנם של לולה (לבית אלן) לאבינג וטווילי לאבינג, ועבד כפועל בניין.

משפחותיהם התגוררו בסנטרל פוינט במחוז קרוליין, וירג'יניה. אנשי המחוז הקפידו לנהוג לפי חוקי ג'ים קרואו אך סנטרל פוינט הייתה קהילה מעורבת גזעית כבר מאז המאה ה-19. מסמכים משנת 1830 מתעדים כי ללואיס לאבינג, אחד מאבותיו של לאבינג, היו כ-7 עבדים וכי סבו של לאבינג, ט.פ. פהרמר, לחם למען הקונפדרציה במלחמת האזרחים. חרף הקשר של המשפחה לעבדות, אביו של לאבניג עבד במשך 25 שנה אצל אחד האפרו-אמריקאים העשירים ביותר במחוז בו הם התגוררו.

 הליכים פליליים 
מילדרד ג'טר וריצ'רד לאבינג נפגש בתיכון והתאהבו. בגיל 18 מילדרד נכנסה להריון וריצ'רד עבר להתגורר בבית משפחת ג'טר. ביוני 1958 נסעו בני הזוג לוושינגטון די. סי. כדי להתחתן, ובכך חמקו מהחוק המקומי בווירג'יניה שאסר זאת. הם חזרו לעיירה הקטנה בסנטרל פוינט, וירג'יניה. בעקבות דיווח אנונימי, המשטרה המקומית פשטה על ביתם בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 ביולי 1958 בתקווה למצוא אותם בשעת קיום יחסי מין, כיוון שגם יחסי מין בין-גזעיים היו אז לא חוקיים בווירג'יניה. כאשר מצאו השוטרים את הזוג ישנים במיטתם, הצביעה מילדרד על תעודת הנישואים שלהם על קיר חדר השינה והשוטרים טענו שהיא לא תקפה בווירג'יניה.

הזוג לאבינג הועמדו לדין לפי הסעיף בחוק מקומי שאסר על זוגות בין-גזעיים להינשא מחוץ למדינה ולאחר מכן לחזור לווירג'יניה, ולפי סעיף נוסף, שמגדיר נישואין בין-גזעיים כפשע שעונשו הוא מאסר של שנה אחת עד חמש שנים.

ב-6 בינואר 1959 הזוג לאבינג הודה באשמה של "חיים זוגיים כגבר ואישה, כנגד השלום והכבוד של וירג'יניה". הם נשפטו לשנת מאסר אחת על תנאי, וזאת בתנאי שיעזבו את וירג'יניה ולא יחזרו יחד לתקופה של לפחות 25 שנים. לאחר הרשעתם עברו בני הזוג להתגורר בוושינגטון די. סי.

 הליכי הערעור 
בשנת 1964, מילדרד לאבינג פנתה לתובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי. קנדי הפנה אותה אל האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU). האיגוד גייס שני עורכי דין שפעלו בהתנדבות, ברנרד ס. כהן ופיליפ ג'. הירשקופ. הם הגישו בקשה מטעם הזוג לאבינג לבית המשפט מחוז קרוליין בווירג'יניה לבטל את פסק הדין הפלילי נגדם בטענה שהחוק נגד נישואים בין גזעיים בווירג'יניה מנוגד לסעיף השוויון בתיקון ה-14 של חוקת ארצות הברית.

ב-28 באוקטובר 1964, לאחר המתנה של כמעט שנה לדיון, הגישו עורכי הדין של ה-ACLU תובענה ייצוגית בבית המשפט המחוזי של המחוז המזרחי של וירג'יניה. התביעה הייצוגית גרמה לבית המשפט המחוזי לפסוק בבקשה לביטול פסק הדין. בית המשפט המקומי הביא את פרשנותו של יוהאן פרידריך בלומנבאך, חוקר גרמני שעסק באנטומיה השוואתית במאה השמונה עשרה, למונח גזע:

ב-22 בינואר 1965 בית משפט המחוזי, בהרכב של שלושה שופטים, השעה את קבלת ההחלטה בעניין התביעה הפדרלית, בשעה שהזוג לאבינג ערער על החלטת בית המשפט המחוזי לבית המשפט העליון של וירג'יניה על בסיס חוקתי. השופט הארי ל. קאריקו (לימים נשיא בית המשפט העליון של וירג'יניה), כתב חוות דעת עבור בית המשפט, המאשר את חוקתיות החוקים נגד נישואין בין-גזעיים ושהשאיר את הרשעתם על כנה, אך המליץ לשנות את עונשם. קאריקו טען כי במקרה של הזוג לאבינג לא הייתה הפרה של סעיף ההגנה השווה מאחר שגם הלבנים וגם הלא לבנים נענשו במידה שווה בעוון הנישואין האסורים. טיעון דומה הושמע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1883 בפסק הדין פיס נגד אלבמה.

הזוג לאבינג, עדיין בתמיכת ה-ACLU, הגיש ערעור על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם וירג'יניה הייתה מיוצגת על ידי רוברט מקילוויין מטעם פרקליטות המדינה. הזוג לא נכח בשלב הטיעונים שבעל-פה בוושינגטון, אך אחד מעורכי הדין שלהם, ברנרד ס. כהן, העביר את המסר שקיבל מידי לאבינג: "מר כהן, ספר לבית המשפט שאני אוהב את אשתי, ואת זה, שזה פשוט לא הוגן שאני לא יכול לחיות איתה בווירג'יניה."

 תקדימים 
ממוזער| ארצות הברית, עד ליום ביטול חוקים נגד נישואין בין-גזעיים: 
טרם פסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה, היו מספר פסקי דין בנושא "יחסי מין בין-גזעיים". במדינת וירג'יניה, ב־1878, בפסק הדין קיני נגד וירג'יניה (Kinney v. The Commonwealth), קבע בית המשפט העליון של וירג'יניה כי הנישואין, שהוסמכו בוושינגטון בין אנדריו קיני, גבר שחור, לבין מהאלה מילר, אישה לבנה, הם אינם תקפים בווירג'יניה. בפסק הדין משנת 1883, פייס נגד אלבמה (Pace v. Alabama) קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הרשעתו של הזוג אלבמה ב"ביחסי מין בין-גזעיים", שאושרה על ידי בית המשפט העליון של אלבמה, לא הפרה התיקון הארבע-עשרה. בערעור קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי ההפללה של יחסי-מין בין-גזעיים אינה הפרה של סעיף ההגנה על שוויון, שכן שני בני הזוג הוענשו במידה שווה על עבירת קיום יחסי-מין בין-גזעיים.

ב-1921, בפסק הדין קירבי נגד קירבי (Kirby v. Kirby), מר קירבי ביקש ממדינת אריזונה לבטל את נישואיו. הוא טען כי נישואיו אינם חוקיים מכיוון שאשתו היא ממוצא "כושי", ובכך מפרה את חוק המדינה נגד נישואין בין-גזעיים. בית המשפט העליון של אריזונה שפט את גברת קירבי על ידי התבוננות במאפייניה הפיזיים, וקבע כי היא גזע מעורב, ולכן אושרה בקשתו של קירבי.

בפסק הדין מונקסף החליט בית המשפט העליון של מחוז סן דייגו בשנת 1939 לפסול את הנישואים של מארי אנטואנט ואלן מונקס לאחר שנטען, שלמארי יש "שמינית דם של כושי". מקרה זה דן בשתי צוואות סותרות שהושארו על ידי אלן מונקס לפני פטירתו: הישנה יותר, לטובת חברתו אידה לי, והחדשה יותר לטובת אשתו. עורכי הדין של לי טענו כי נישואיהם של מונקס, שהתקיימו באריזונה, היו פסולים לפי החוק במדינת אריזונה, זאת משום שמארי אנטואנט הייתה "כושית" ואילו אלן היה לבן. וזאת על אף עדויות סותרות של עדים ומומחים שונים, הגדיר השופט את הגזע של גברת המונקס על ידי בהסתמך על עדות "מומחה" של רופא מנתח. השופט התעלם מהטיעונים של אנתרופולוג ושל ביולוג, שטענו שאי-אפשר לזהות את גזע האדם על פי בדיקת מאפייניו הפיזיים.

גברת מונקס החליטה אז לערער על החוק נגד נישאוין בין-גזעיים של אריזונה, והעבירה את התיק לבית המשפט לערעורים של המחוז הרביי בקליפורניה. עורכי הדין של גברת מונקס הצביעו על כך שהחוק נגד נישואין בין-גזעיים אסר למעשה על גברת מונקס כאישה מגזע מעורב להינשא בכלל. בית המשפט דחה את הטענה הזאת כבלתי ניתנת ליישום, שכן במקרה שהוצג, לא מעורבים שני בני זוג מגזע מעורב, אלא בן זוג מגזע מעורב ובן זוג לבן ולכן סירב לקבל את בקשתה אחרי דחיית הערעור של גברת מונקס, בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לפתוח את הסוגיה מחדש.

נקודת המפנה בפסיקה הייתה בשנת 1948 בפסק דין פרז נגד שארפ (Perez v. Sharp). בפסק דין פרז, בית המשפט העליון של קליפורניה הכיר בכך שאיסור על נישואין בין-גזעיים הפר את התיקון הארבע-עשרה של החוקה הפדרלית.

 ההחלטה 
ב-12 ביוני 1967, בית המשפט העליון קיבל החלטה בפה אחד (9-0) לבטל את הרשעת בני הזוג לאבינג בבית המשפט של וירג'יניה ואף פסלו את החוקים נגד נישואין בין-גזעיים בכלל. חוות הדעת של בית המשפט נכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, וכל שאר השופטים הצטרפו אליה.

מדינת וירג'יניה טענה כי חוק טוהר הגזע נגד נישואין בין-גזעיים, לא הפר את סעיף השוויון בפני החוק של החוקה האמריקאית, וכי העונש על הפרת החוק היה זהה ללא קשר לגזעו של הנאשם ולכן זה הושת גם על לבנים וגם על לא-לבנים. בית המשפט העליון השתמש בטיעון זה 84 שנים קודם לכן, בפסק הדין פייס נגד אלבמה בשנת 1883, אך כעת דחה אותו, ודחה את ההחלטה בפסק הדין פייס. בית המשפט כתב: "אנו דוחים את הרעיון שאכיפה שוויונית של חוקים המבוססים על הבדלה על פי גזע, היא מספיקה כדי להחריג את עניין הסיווג מהאיסור על האפליה גזעית של התיקון הארבע-עשרה." בית המשפט קבע, שכיוון שגורם היחיד שקבע אם עברו המעורבים בפרשה על החוק, היה גזעם, החוק מהווה הפרה של סעיף ההגנה השווה.

לאחר שקבע כי החוק נגד נישואין בין-גזעיים של מדינת וירג'יניה הפר את סעיף השוויון בפני החוק, סיים בית המשפט את חוות דעתו סעיף קצר הקובע, שהחוק מפר גם את סעיף סדר הדין ההולם, משום שהוא שולל מאנשים את הזכות המוגנת חוקתית מבלי הליך משפטי הוגן. בית המשפט קבע כי החופש להינשא הוא זכות יסוד, ולפיכך שלילת זכותם של האמריקנים לחירות זו על פי גורם שרירותי, כגון גזע, היא בלתי חוקתית.
 לאחר המשפט 
אחרי פסק הדין של בית המשפט העליון חזרו הזוג לסנטרל פוינט, שם התגוררו. לבני הזוג היו שלושה ילדים. ריצ'רד נפטר בשנת 1975, בגיל 41, בשעה שנהג שיכור פגע במכוניתו. מילדרד לאבינג איבדה את עינה הימנית באותה תאונה. היא נפטרה מדלקת ריאות ב-2 במאי 2008, בגיל 68.

 השפעות 
 נישואין בין-גזעיים 
על אף החלטת בית המשפט העליון, נותרו חוקים נגד נישואין בין-גזעיים במספר מדינות, וזאת אף על פי שההחלטה הפכה אותם ללא ניתנים לאכיפה. שופטים מקומיים באלבמה המשיכו לאכוף את חוק המדינה נגד נישואין בין-גזעיים, עד שממשלת ניקסון קיבלה פסק דין מבית משפט המחוזי בפסק דין ארצות הברית נגד בריטאין משנת 1970. בשנת 2000 הפכה אלבמה למדינה האחרונה שהתאימה את חוקיה להחלטת בית המשפט העליון, כאשר 60% מהמצביעים תמכו בעצומה שהסירה כל התייחסות כנגד נישואין בין-גזעיים מחוקי המדינה.

אחרי פסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה, מספר הנישואים הבין-גזעיים המשיך לגדול ברחבי ארצות הברית ואף בדרומה. במדינת ג'ורג'יה, למשל, מספר הנישואין הבין-גזעיים עלה מכ-21 חתונות בין-גזעיות בשנת 1967 לכ-115 כאלו בשנת 1970. ברמה הלאומית, כ-0.4% מהנישואים היו בין-גזעיים ב-1960, כ-2.0% ב-1980, כ-12% ב-2013וכ-16% ב-2015, כמעט 50 שנה אחרי פסק דין לאבינג.

 נישואין חד-מיניים 
פסק הדין "לאבינג נגד וירג'יניה" מוזכר בהקשר של הדיון הציבורי על נישואים חד-מיניים בארצות הברית .

בפסק הדין "הרננדס נגד רובלס" (2006), דעת-הרוב של בית המשפט לערעורים של ניו יורק , הערכאה הגבוהה ביותר של המדינה, סירבה להתבסס על פסק דין "לאבינג", בהחלטה האם קיימת זכות לנישואין חד-מיניים, בטענה ש"הרקע ההיסטורי של פסק דין "לאבינג" שונה מן הרקע ההיסטורי שבבסיס מקרה זה". בשנת 2010, מסיק השופט ווהן ר. וולקר  בהחלטת בית המשפט המחוזי בפסק הדין "פרי נגד שוורצנגר" , שביטל את הצעה מספר 8 של קליפורניה מ-2008 , המגבילה נישואין לזוגות בעלי מין שונה, מפסק הדין "לאבינג נגד וירג'יניה": "הזכות [החוקתית] להינשא מגינה על בחירת פרט על בן זוג ללא קשר למגדר". על בסיס צר יותר, בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית אישר החלטה זו.

על נישואין חד-מיניים. בכך הם פירשו או השתמשו בפסק הדין לאבינג באופן הבא:
 בתי המשפט הפדרלי לערעורים של ארצות הברית - הרביעי והעשירי - השתמשו בפסק הדין לאבינג יחד עם מקרים אחרים, כמו בפסק הדין זבלוקי נגד רדהיל ובפסק הדין טרנר נגד ספלי, על מנת להוכיח שבית המשפט העליון של ארצות הברית הכיר ב-"זכות היסוד לנישואים", שהמדינה לא יכולה להגביל אלא תחת הסטנדרט של "בדיקה מוגברת" של בית משפט. על פי סטנדרט זה, שני בתי המשפט ביטלו איסורים שהטילה המדינה על נישואים חד מיניים.
 שני בתי דין נוספים לערעורים, בתי המשפט הפדרלי לערעורים של ארצות הברית - השביעי והתשיעי - ביטלו איסורים על בסיס קו טיעון אחר: במקום בחינה כנגד "זכויות יסוד", הם בחנו את האיסור על נישואים חד-מיניים כאפליה על בסיס נטייה מינית. בעוד שהראשון ציטט את פסק הדין לאבינג על מנת להוכיח כי בית המשפט העליון לא קיבל מסורת כהצדקה להגבלת נישואין, האחר ציטט את פסק דין לאבינג, כפי שצוטט בפסק הדין ארצות הברית נגד וינדזור בשאלת הפדרליזם: "חוקי המדינה המגדירים או מסדירים נישואין, חייבים לכבד, כמובן, את הזכויות החוקתיות של האנשים".
 בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית, היחיד שאישר איסור על נישואים חד-מיניים, טען שהכוונה בהחלטת בפסק הדין לאבינג היא רק לנישואין של זוגות בעלי מין שונה.

בפסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס (2015), אשר פסק בנושא, בית המשפט העליון התייחס לפסק הדין לאבינג, בין היתר, כתקדים להחלטה שהמדינות נדרשות לאפשר נישואים חד-מיניים גם תחת סעיף השוויון בפני החוק וגם תחת סעיף ההליך המשפטי ההוגן. החלטת בית המשפט בפסק הדין אוברגפל ציטטה את פסק הדין לאבינג כמעט תריסר פעמים, והתבססה על אותם העקרונות - שוויון והזכות הטבעית לנישואין.

במהלך שלב הטיעונים שבעל-פה, המחבר הסופי של חוות-דעת הרוב, השופט אנתוני קנדי, ציין כי הפסיקות המגדירות הפרדה גזעית והחוק נגד נישואין בין-גזעיים כבלתי חוקתיות (פסק הדין בראון נגד מועצת החינוך משנת 1954 ופסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה משנת 1967, בהתאמה), נעשו כ-13 שנים זו מזו. באופן דומה הקדימה הפסיקה המגדירה איסור יחסים חד-מיניים כלא חוקתי, את הפסיקה המגדירה איסור על נישואים חד-מיניים כלא חוקתי (פסק הדין לורנס נגד טקסס בשנת 2003 ופסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס בשנת 2015, בהתאמה).

 זיכרון וייצוג בתרבות הפופולרית 
ממוזער| קברם של הזוג לאבינג בבית הקברות של הכנסייה הבפטיסטית סנט סטפן, סנטרל פוינט
בארצות הברית נודע 12 ביוני, מועד הפסיקה, בשם יום לאבינג (Loving Day). זוהי חגיגה שנתית, לא רשמית, של נישואין בין-גזעיים. בשנת 2014, זכתה מילדרד לאבינג להמנות על "נשות ההיסטוריה של וירג'יניה" של הספרייה של וירג'יניה. בשנת 2017, מחלקת משאבים היסטוריים של וירג'יניה הקדישה לוח זיכרון, אשר מספרת את הסיפור של הזוג לאבינג, מחוץ לבניין על שם פטריק הנריק בריצ'מונד - לשעבר מושבו של בית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה.

סיפורם של הזוג לאבינג היה הבסיס למספר סרטים:
 הראשון, מר וגברת לאבינג (1996), נכתב ובוים על ידי פרידנברג, בכיכובם שלל ללה רוצ'ון, טימותי האטון ורובי די. לדברי מילדרד לאבינג, "לא הרבה ממנו היה נכון. החלק היחיד שנכון הוא שיש לי שלושה ילדים".
 הסרט השני, סרטו התיעודי של ננסי בוירסקי, The Loving Story, הוצג לראשונה ב-HBO בפברואר 2012 וזכה בפרס פיבודי באותה שנה.
 הסרט שלישי, לאבינג, פורסם בשנת 2016, בבימויו של ג'ף ניקולס, בכיכובם של רות נגה וג'ואל אדגרטון בתור הזוג לאבינג. הסרט מבוסס על הסרט התיעודי של בויירסקי. רות נגה קיבלה מועמדות לפרס האוסקר על משחקה.

במוזיקה, האלבום משנת 2009 של ננסי גריפית' "The Loving Kind" נקרא על שם הזוג לאבינג והוא כולל שיר עליהם. השיר של רוי צימרמן משנת 2009, The Summer of Loving הוא על הזוג לאבינג וסיפור שלהם משנת 1967, תוך התייחסות לכנס ההיפים שחל באותה שנה.

בשנת 2015 פרסם העיתונאי הצרפתי ז'יל ביאסט רומן בשם, L'amour des Loving ("אהבת של האוהבים", משחק מילים עם משמעות שם המשפחה לאבינג). הרומן מתאר את חייהם של הזוג לאבינג ואת סיפורם.

 לקריאה נוספת 


 הערות שוליים 

קטגוריה:בית המשפט העליון של ארצות הברית: פסקי דין
קטגוריה:נישואים בארצות הברית
קטגוריה:ארצות הברית: אפליה