Your Arsenal

Your Arsenal הוא אלבום הסולו השלישי של המוזיקאי הבריטי מוריסי. האלבום יצא ב-27 ביולי 1992 על ידי הלייבל HMV. 

רקע
מוריסי החל בחזרות עם נגנים חדשים טרם הוצאת האלבום, שבו הייתה הבכורה של ההרכב החדש. האלבום הופק על ידי הגיטריסט והמפיק מיק רונסון, שהתפרסם כנגן הגיטרה שליווה את דייוויד בואי במחצית הראשונה של שנות ה-70, ועיבד מוזיקלית את האלבומים של בואי שהוקלטו באותה תקופה. האלבום הוקלט באולפני אוטופיה שבגבעת פרימרוז ובאולפני וול האל (Wool Hall) שבכפר בקינגטון, אנגליה, במהלך החודשים פברואר ומרץ 1992.

תוכן
האלבום מייצג שינוי ברור בקו המוזיקלי של מוריסי: מעבר מסגנון אינדי פופ לסגנון יותר רוקיסטי, עם אלמנטים של רוקבילי. בשירי האלבום ניתן לשמוע גם השפעות של הגלאם רוק, תוצר של מעורבותו של מיק רונסון בהפקת האלבום. בשירים "Certain People I Know", "Glamorous Glue" ו-"I Know It's Gonna Happen Someday" ניתן לזהות השפעות של שיריו של דייוויד בואי מתקופת זיגי סטארדסט. באלבומו משנת 1993, "Black Tie White Noise", דייוויד בואי ביצע גרסת כיסוי לשיר "I Know It's Gonna Happen Someday". 

חלק משירי האלבום עוררו מחלוקת בשל תוכנם. לגבי השיר "Glamorous Glue" נטען שהוא אנטי-אמריקאי, לגבי השיר "We'll Let You Know" נטען שהוא מעודד חוליגניות בקרב אוהדי הכדורגל, ולגבי השיר "The National Front Disco" נטען שהוא מהלל את תנועת הימין הקיצוני הבריטית "החזית הלאומית", כשהוא כולל בתוכו את המשפט השנוי במחלוקת "אנגליה לאנגלים".

הוצאה
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "We Hate It When Our Friends Become Successful", יצא ב-27 באפריל 1992 והגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השני במצעד הרוק המודרני האמריקאי. 

האלבום עצמו יצא ב-27 ביולי 1992 על ידי הלייבל HMV. כמו בשני אלבומי הסולו הקודמים, גם בזה מוריסי עצמו מופיע על עטיפת האלבום. 

מוריסי שר וכתב את המילים לכל שירי האלבום, ואת רוב שירי האלבום הלחין אלן וייט, למעט שני שירים שהולחנו על ידי מארק אי. נבין. וייט גם היה זה שניגן על הגיטרה בשירי האלבום, ועוד השתתפו בו גם בוז בורר, שניגן אף הוא על גיטרה, גארי דיי שניגן על גיטרה בס וספנסר קוברין שניגן על התופים.

בבריטניה הגיע האלבום בשיאו למקום הרביעי במצעד האלבומים. בארצות הברית הוא הגיע בשיאו למקום ה-21 במצעד האלבומים ומכר כ-360,000 עותקים. האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר.

בבריטניה יצאו מהאלבום בהמשך גם הסינגלים "You're the One for Me, Fatty", שהגיע למקום ה-19 במצעד הסינגלים, ו-"Certain People I Know", שהגיע למקום ה-35 במצעד. בארצות הברית יצאו בהמשך הסינגלים "Glamorous Glue", שהגיע למקום ה-13 במצעד הרוק המודרני, ו-"Tomorrow", שהגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני.

ביקורות
האלבום זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. המגזין רולינג סטון העניק לאלבום ציון מקסימלי של חמישה כוכבים. באתר AllMusic העניקו לאלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה וכתבו עליו: "האלבום הכי רוקיסטי של מוריסי עד היום, אלבום הסולו הטוב ביותר שלו ויצירתו הטובה ביותר מאז 'The Queen Is Dead'". במגזין וילג' ווייס הגדירו את האלבום כ"קונסיסטנטי ביותר של מוריסי עד היום" ונתנו לו ציון של -A. ציון זהה קיבל האלבום מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי. המגזין NME ואתר המוזיקה פיצ'פורק העניקו לאלבום ציון של 7 מתוך 10. המגזין Q העניק לאלבום ציון של חמישה כוכבים מתוך חמישה, ובחר באלבום כאחד מ-50 האלבומים הטובים ביותר של שנת 1992.

רשימת השירים

קישורים חיצוניים

 ביקורת על האלבום, במגזין "רולינג סטון" 
 ביקורת על האלבום באתר פיצ'פורק 

קטגוריה:אלבומי מוריסי
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי רוק אלטרנטיבי