מלחמת אסא והכושים

אסא והכושים היא מלחמה המתוארת בתנ"ך בין זרח הכושי ובין אסא מלך יהודה. היא מתוארת ב, אולם אינה נזכרת כלל בספר מלכים.

 זיהוי הכושים 
יש מהפרשנים שזיהו את הכושים עם הנובים שנמצאים כיום באזור סודאן. לעומתם, פרשנים אחרים טוענים כי הכושים הם שבט של אנשים שישבו דרומית לשבט יהודה, ודרומית לפלשתים, וכן צפונית למצרים, שלפי חלק מהפרשנים הייתה היא שבאה עם זרח הכושי למלחמה, משום שהוא היה פרעה מלך מצרים באותה תקופה. יש אומרים שהכושים כאן מתייחס לשבט מדיני בשם כושן, תמיכה לדעה זו היא שבמלכים מוזכרים כושים היושבים ליד הערבים, ומכך שייתכן שציפורה המדיינית משבט כושן, נקראת כושית. יש מהחוקרים המזהים את זרח הכושי עם הפרעה מלך מצרים אוסורכון הראשון,  מהשושלת הלוביתבדברי הימים ה טז ח, מוזכרת המלחמה כמול צבא לובי וכושי "הלא הכושים והלובים".

הלובים והכושים מוזכרים בנוסף יחד כצבא שבא במסע  שישק מלך מצרים (מייסד השושלת הלובית) לכנען. בדברי הימים ב יב ג "לובים סוכיים וכושיים"..

מהלך המלחמה
ממלכת יהודה הייתה בתקופה זו נתונה לאיומים מתמידים מצד כוחות חיצוניים, בעיקר מן הדרום. זרח הכושי פלש מדרום והגיע עד לסביבות מרֵשה.בוסתנאי עודד, תולדות ימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 4, עמ' 79

לצבא אסא היו 300,000 חיילים משבט יהודה ו-280,000 משבט בנימין, שבט בנימין היה באותה תקופה חזק, והיו לו גם קשתים מיומנים, משום שלאולם שהיה משבט בנימין נולדו בנים שהיו קשתים. לזרח הכושי, שלפי פרשנים רבים היה באותו זמן מלך מצרים, היו מיליון חיילים ו-300 מרכבות, והם נלחמו בגיא צפתה למרשה שהיא גיא הנצפה ממרשה. תרגום השבעים, לעומת זאת, גורס "בגיא צפונה למרשה", ולפי פירוש זה התכוון זרח לחדור לתחום יהודה בדרך העולה אל חברון.בוסתנאי עודד, תולדות ימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 4, עמ' 80

כמתואר בתנ"ך, אסא התפלל לפני אלוהים ואמר לו כי הוא יכול להצילם מהכושים, אף על פי ששבטי יהודה ובנימין היו קטנים ביחס לגודל הצבא של הכושים. ניצח צבא יהודה את כוש ולקח משם שלל רב, וכן לקח צאן ובקר, ויחד עם שלל זה חזר לירושלים.

יוחנן אהרוני מייחס את שרידי החורבן בתל באר שבע, המיוחסים ל, להתקפתו של זרח הכושי.

 לאחר המלחמה 
לאחר ניצחון המלחמה, אמר עזריהו בן עודד לאסא שניצחון המלחמה בכושים הוא בזכות אמונתם באלוהים ורק אם ישמעו לו יוכלו להמשיך להתחזק. אך אם לא ישמעו בקולו, ימשיכו עמים שונים להילחם בהם, וללא מושיע. אחרי ששמע אסא את דברי הנביא, החליט לשבר את כל העבודה זרה שהייתה באותו זמן בארץ יהודה, כל יהודה ומרבית מישראל הביאו קרבנות לה' וחידשו עמו את הברית, בשבועה בקול גדול ובתרועת חצוצרות ושופרות.

 השוואה לקרבות אחרים 
ניתן לראות דפוס אסטרטגי-גאוגרפי דומה בין מלחמת אסא והכושים במרשה, לבין פלישת הצבא המצרי במלחמת השחרור והגעתו לאזור מרשה, וכיבוש צה"ל את  משטרת בית ג'וברין ליד מרשה ועל ידי כך בלימת התקדמות הצבא המצרי לכיוון ירושלים, בסוף מבצע יואב.

 הערכת מקור הסיפור 
ייתכן שהמקור לסיפור זה בספר דברי הימים היה מחזור סיפורי הנביאים, ששימשו עבור עורך דברי הימים כמקורות נוספים על ספר מלכים, וזאת משום שבהמשך מופיעים דברי הנביא עזריהו בן עודד.בוסתנאי עודד, תולדות ימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 4, עמ' 78

לדעת נדב נאמן, למחבר דברי הימים (לא לפני המאה ה-4 לפנה"ס) הגיע טקסט קדום, שבו סופר על ניצחונו הגדול של אסא, אולם מאחר שהמונח "כושים", כמציין קבוצות רועים-נוודים, כבר לא הובן על ידו, הוא סבר שמדובר במסע צבאי מצרי ולכן תיאר מדמיונו צבא של מעצמה, ואת התיאור המעובד, שכלל גם עזרה אלוהית, שיבץ במסגרת תיאור שלטונו של אסא וייחס אותו לתקופה שבה עשה מלך זה הטוב בעיני ה'.נדב נאמן, "נוודים‐רועים בספר הדרומי‐מערבי של ממלכת יהודה", ציון, נב [תשמ"ז], עמ' 270–271. בתוך: בוסתנאי עודד, תולדות ימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 4, עמ' 81

 קישורים חיצוניים 


הערות שוליים

קטגוריה:סיפורי התנ"ך
קטגוריה:מלחמות בתנ"ך
קטגוריה:כוש
קטגוריה:דברי הימים