שואת יהודי בלארוס

השואה בבלארוס הייתה שורת מעשי פשע שבוצעו על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בהנהגתו של אדולף היטלר, עוזריהם, משתפי פעולה ושלטונות בעלי בריתה, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה על אדמת בלארוס נגד יהודים. גבולותיה של בלארוס השתנו באופן דרמטי בעקבות הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939, והדבר היה מקור לאי ודאות בעידן הסובייטי בנושא היקף השואה בבלארוס.

בלארוס לא הייתה מדינה ריבונית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939. הברית הנאצית-סובייטית הובילה לפלישה הסובייטית המקבילה ממזרח ב-17 בספטמבר 1939. המחצית המזרחית של פולין שלפני המלחמה סופחה על ידי ברית המועצות לבלארוס הסובייטית ולאוקראינה הסובייטית.

כל שטחה של בלארוס המודרנית נכבש על ידי גרמניה הנאצית עד סוף אוגוסט 1941. ההיסטוריונית האמריקאית לוסי דווידוביץ', מחברת הספר "המלחמה נגד היהודים", העריכה כי 66% מהיהודים המתגוררים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית נספו בשואה, מתוך 375,000 היהודים שחיו בבלארוס המודרנית לפני מלחמת העולם, לפי הנתונים הסובייטיים. לשם השוואה, באזורי המדינות הבלטיות, שגובלות בה מצפון, כ-90% מהיהודים נהרגו באותה תקופה.
שמאל|ממוזער| מאשה ברוסקינה ושני חברי התנגדות נוספים לפני תלייתם, מינסק, 26 באוקטובר 1941
שמאל|ממוזער| אסירים יהודים בגטו מינסק מפנים שלג בתחנה, פברואר 1942

רקע
כתוצאה מהפלישה הסובייטית לפולין ב-1939, שטח הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית כמעט הוכפל עם סיפוח קרסי. שטחים שהשתייכו לפני כן לרפובליקה הפולנית השנייה הועברו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית בעקבות בחירות מזויפות שנערכו באווירת טרור. שמותיהן של ערים פולניות שונו לשמות ברוסית, ונוצר אובלסט חדש. מיליוני אזרחים פולנים אולצו לקבל על עצמם אזרחות סובייטית. בתוך שנתיים גדלה האוכלוסייה היהודית של מינסק, בירת הרפובליקה הסובייטית הסובייטית של ביילורוסיה, ל-90,000 נפש עקב זרם יהודים פולנים שנמלטו מהכיבוש הגרמני.

לאחר מבצע ברברוסה, החלק הדרומי של בלארוס של היום סופח לנציבות הרייך אוקראינה שהוקמה ב-17 ביולי 1941, ובו אזור הומל של רוסיה וז'יטומיר. הגרמנים קבעו את זהותם של היהודים על ידי רישום או על ידי הוצאת צווים. היהודים הופרדו מן האוכלוסייה הכללית ונכלאו בגטאות מאולתרים. המנהיגות הסובייטית נמלטה ממינסק בלי להורות על פינוי ועל כן נתפסו רוב התושבים היהודים. בגטו מינסק נשבו 100,000 יהודים, בבוברויסק - 25,000, בוויטבסק - 20,000, במוגילב - 12,000, בהומל - מעל 10,000, בסלוצק - 10,000, בבוריסוב - 8,000 ובפולוטסק - 8,000. באזור הומל הוקמו 20 גטאות, בהם נכלאו כ-21,000 איש.

הנאצים הפכו את מינסק למרכז המנהלי של הרייכסקומיסריאט אוסטלנד. ב-15 ביולי 1941 נצטוו כל היהודים לענוד טלאי צהוב על בגדיהם באיומי עונש מוות, וב-20 ביולי 1941 הוכרז על הקמת גטו מינסק. בתוך שנתיים הפך זה לגטו הגדול ביותר בברית-המועצות הכבושה בידי גרמניה, ובו למעלה מ-100,000 יהודים.

תחילת הרציחות
השואה בבלארוס הסובייטית החלה בקיץ 1941, במהלך התקפה גרמנית על עמדות סובייטיות במבצע ברברוסה. מינסק הופצצה והוורמאכט כבש אותה ב-28 ביוני 1941. ב-3 ביולי 1941, במהלך האקציה הראשונה במינסק, הוצעדו 2,000 יהודים בני האינטליגנציה ליער ונרצחו. האיינזצגרופן ביצע מעשי טבח מעבר לגבול הגרמני-סובייטי ותיעד בכתב מעשים אלה.

 רצח בירי 
כתוצאה מסיפוח שטחים פולנים לברית המועצות ב-1939 ובהם שטחים שסופחו למערב בלארוס, כמעט שולשה האוכלוסייה היהודית של הרפובליקה הסובייטית הבלארוסית. ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, היו 670,000 יהודים בצד הפולני ו-405,000 יהודים בצד הסובייטי של בלארוס של ימינו. ב-8 ביולי 1941 פקד ריינהרד היידריך לירות בכל היהודים הזכרים בשטח הכבוש בין הגילים 15 ל-45, כבפרטיזנים סובייטים. באוגוסט צורפו לנורים נשים, ילדים וקשישים. גדודי משטרה גרמניים וכן האיינזצגרופן ביצעו את גל ההרג הראשון.

שמאל|ממוזער|300x300 פיקסלים|השואה ברייכסקומיסריאט אוסטלנד, אזור שכלל את ברית המועצות. במרכז המפה - בלארוס
בנובמבר 1941 אספו הנאצים 12,000 יהודים בגטו מינסק כדי לפנות מקום ל-25,000 יהודים זרים שיועדו לגירוש מגרמניה, מאוסטריה ומהפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. כ-6,600 יהודים נלקחו במשאיות אל הכפר הסמוך טוצ'ינקה (טוצ'ינקי) ונורו בידי חברי האיינזצגרופה א'. הקבוצה הבאה של יותר מ-5,000 יהודים נשלחה אחריהם לטוצ'ינקה ב-20 בנובמבר 1941 והיהודים שבה נרצחו. ההיסטוריון מרטין גילברט כתב כי הקומיסר הכללי של נציבות הרייך אוסטלנד, וילהלם קובה, השתתף אישית בהרג במרס 1942 בגטו מינסק.

 מעשי טבח 
שמאל|ממוזער|אנדרטת זיכרון במינסק ("יאמה")
פעולות חיסול בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים מאז יוני 1941 נערכו במספר מקומות בולטים בבלארוס של ימינו. הקורבנות, כולל יהודים פולנים מהשטחים שסופחו לרוסיה הבלארוסית מקרסי הפולנית, הועברו ברכבת גם לאתר ההשמדה ברונה גורה. העיירות (בסדר אלפביתי) כללו את אנטופול, ברזינו, נבהרדק, בוברויסק, צ'אבוסי, דויד-הרדוק, דזיטלבה, גרודנו (ראו גטו גרודנו), איוויה, קאטין (ראו טבח יער קאטין), לחווא (ראו גטו לחווא), לידא, לוניניץ, מאלי טרוסטינץ, מינסק (ראו גטו מינסק), מוטלה, פינסק, פולאצק, פונאר, שקלוב, סלונים, סלוצק, ויטבסק וז'טל. בעיירות קטנות, למשל ירמיץ' יהודים נהרגו ביער סמוך ללא הקמת גטו.

המשטר הנאצי גירש כ-380,000 בלארוסים לגרמניה לעבודת כפייה והרג מאות אלפי אזרחים. לפחות 5,295 יישובים בלארוסיים נהרסו ותושביהם נרצחו (מתוך 9,200 יישובים שנשרפו או נהרסו בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה). יותר מ-600 כפרים כמו קאטין הושמדו על כל יושביהם.

 רציחות המוניות בנבהרדק 
ב -22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה נגד ברית המועצות. העיר נבהרדק, בירת מחוז נובוגרודק שבפולין בין שתי מלחמות העולם), נכבשה ב-4 ביולי במהלך הקרב על ביאליסטוק-מינסק, כאשר שתי ארמיות של הצבא האדום היו מוקפים בכיס נבהרדק. העיר הפכה לחלק מהרייכסקומיסריאט אוסטלאנד ומיד לאחר מכן ביצעו הכובשים הנאצים את מדיניות הרדיפות וההפרדה הגזעית, ובמיוחד נגד יהודים, שנאלצו להיכנס לגטו שהוקם בעיר.

על פי מפקד פולני מ-1931 היו בנפת נבהרדק כ-616,000 בלארוסים, כ-550,000 פולנים אתניים, ובעיר נבהרדק עצמה היו כ-20,000 תושבים, כמחציתם יהודים פולנים .

בחורף 42–1941 רצחו הכובשים הגרמנים את כל היהודים בסדרת פעולות ירי. כ-550 לא נרצחו והועברו לעבודת כפייה עד מוות. התנגדות פרטיזנית החלה. מתנדבים יהודים מקומיים, שנודעו מאוחר יותר כ'יחידת הפרטיזנים של בלסקי', נמלטו ליערות הסמוכים, עסקו בפעילות קרבית ובו בזמן העניקו מקלט למשפחות יהודיות, שרבות מהן הצליחו לשרוד את המלחמה.

גם הפולנים האתניים והבלארוסים הוכו על ידי הטרור הנאצי, בייחוד ב-1943, כאשר אזרחים נכלאו והיו נתונים לפעולות תגמול קשות ולעבודת כפייה.

הצבא האדום שחרר את העיר ב-8 ביולי 1944, כמעט שלוש שנים לאחר כיבושה. במהלך המלחמה נהרגו יותר מ-45,000 בני אדם בנבהרדק ובסביבותיה. למעלה מ-60% מהמבנים נהרסו.

סיוע בלארוסי לרצח היהודים
רבים מתושבי בלארוס תמכו בגרמניה הנאצית, במיוחד בשנים הראשונות לכיבוש. לאומנים קיוו להקמת מדינה לאומית בלארוסית תחת חסותו של הרייך. בסוף 1942, קבוצת "ירמאצ'נקה" הלאומנית, הידועה כ"בי.אס.אס ", מנתה 30 אלף חברים בתריסר ערים סובייטיות שונות. משטרת העזר הבלארוסית הוקמה על ידי השלטונות הנאציים בקיץ 1941. בתחילת הכיבוש התקיימה משטרה מקומית שכונתה "שוצמאנשאפט" ובה מתנדבים שמילאו תפקיד בהרג היהודים. עד תום המלחמה הגיע מספר השוטרים שסייעו לנאצים בברית-המועצות תחת כיבוש גרמניה לכ-300,000 איש.

תפקידה של משטרת העזר הבלארוסית שהוקמה ב-7 ביולי 1941 היה מכריע בזיהוי היהודים. כוחות מקומיים סייעו ברצח יהודי הומל, מאזיר ויהודיהם של יישובים נוספים. המקומית קיבלה על עצמה תפקיד משני. היהודים הוכנסו לגטאות ונשלטו בברוטאליות לפני הוצאות להורג המוניות כמו אלה שבוצעו בצ'צ'רסק. לאחר זמן החלה משטרת העזר המאומנת לא רק להוביל יהודים מהגטאות למקומות הטבח אלא גם לקחת חלק פעיל בירי. טקטיקה זו הצליחה במקומות שבהם בוצעו הריגות יהודים בתחילת ספטמבר ובמהלך אוקטובר ונובמבר 1941. בחורף 1942 נערכו פשיטות דומות בצ'צ'רסק, פטריקוב, זלובין ועוד. תפקידה של המשטרה הבלארוסית ברצח בלט בגל השני של חיסולי הגטו, החל מפברואר-מרס 1942.

כ-800,000 יהודים נורו בשטח בלארוס בת ימינו. רובם נורו על ידי האיינזצגרופן, אס דה וגדודי אורפו שנעזרו ביחידות מקומיות (Schutzmannschaften). חלק הארי של הקהילות היהודיות הושמדו במסע ההרג הראשון, כשמספר משתפי הפעולה הבלארוסים היה קטן יחסית, וכשגדודי הרצח במזרח אירופה הורכבו ברובם ממתנדבים ליטאים, אוקראינים ולטבים.

 הצלת יהודים 
עד ינואר 2017 הכיר יד ושם ב-641 בלארוסים כחסידי אומות העולם. כל האותות הוענקו לאחר פירוק ברית המועצות. רבים מהמעוטרים באות הגיעו ממינסק, ועד כה כבר נפטרו.

 מחקר אחרי המלחמה 
מקורות קומוניסטים סובייטיים העריכו כי בלארוס הפסידה כרבע מאוכלוסייתה לפני המלחמה במלחמת העולם השנייה, כולל רוב האליטה האינטלקטואלית שלה.

בשנות השבעים והשמונים ראיין מסורב העלייה הסובייטי דניאל רומנובסקי, שעלה לישראל מאוחר יותר, למעלה מ-100 עדים, בהם יהודים, רוסים ובלארוסים, ורשם את סיפוריהם על הרצח בירי בתקופת השואה. המחקר בנושא בברית המועצות היה מוגבל עקב מדיניות המשטר. עם זאת, בראיונותיו מצא רומנובסקי כי הגטאות הפתוחים בעיירות בלארוסיות נוצרו בריכוז מוקדם של כל הקהילות היהודיות באזורים שנקבעו, ללא חומות. שיתוף הפעולה עם הגרמנים על ידי רוב הלא יהודים היה בחלקו תוצאה של עמדות קונפורמיות שעוצבו תחת השלטון הטוטליטרי הסובייטי.

 ראו גם 
 התנגדות (סרט)
 שואת יהודי ברית המועצות

 לקריאה נוספת 

 יצחק ארד, תולדות השואה - ברית-המועצות והשטחים המסופחים, 2 כרכים. ירושלים: יד ושם, 2004.

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

*
בלארוס