דידכה

הדִידָכֵה (ביוונית: Διδαχή, במשמעות: <span>'הוראה' המכונה גם "תורת שנים-עשר השליחים", היא מסה אנונימית השייכת לנצרות הקדומה ומתוארכת על ידי מרבית החוקרים למאה הראשונה. השורה הראשונה של מסה זו היא "תורת האל לגויים (או לאומות) באמצעות שנים עשר השליחים". הטקסט, שחלקים ממנו מהווים את הקטכיזם הקדום ביותר המוכר לנו, כולל שלושה נושאים מרכזיים: אתיקה ואתיקה נוצרית ; טקסים דתיים כמו טבילה וסעודת אדון; וארגון הכנסייה. פרקי הפתיחה של החיבור כוללים תיאור של דרך החיים המוסרית והטובה, ובניגוד לה, את דרך המוות והרשע. תפילת האדון כלולה במלואה; מופיעות גם הלכות טבילה עבור מצבים שונים; הוראה על קיום צום בימי רביעי ושישי; נתונות שתי תפילות בסיסיות לאדון; שלב מוקדם בהתארגנות הכנסייה; תפקידם של הנביאים ורמזים לציון "סעודת האדון". 

<span>הדידכה נחשב לדוגמה הראשונה של טקסט מסוגת צווי הכנסייה. הדידכה חושף את האופן שבו יהודים-נוצרים ראו את עצמם, וכיצד הם התאימו את מנהגיהם לנוצרים שאינם יהודים. הדידכה מזכיר בכמה מובנים את הבשורה על-פי מתי; ייתכן שזה מפני שמקורם של שני הטקסטים הללו בקהילות דומות. פרקי הפתיחה, המופיעים גם בכתבים נוצריים קדומים אחרים, ומזכירים הן את ספרות החכמה והן חלק מכתביו הרומיים של מרקוס אורליוס, נובעים ככל הנראה ממקור יהודי קדום.

הדידכה נחשב לחלק מקבוצת הכתבים השייכים לדור השני של הנצרות, המכונים גם אבות אפוסטוליים. החיבור נחשב על ידי כמה מאבות הכנסייה לחלק מן הברית החדשה, בעוד שנדחה על ידי אחרים כמזויף או לא קנוני. בסופו של דבר, הדידכה לא התקבל לתוך הקאנון של הברית החדשה; אך הקנון הרחב של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית כולל את דידאסקליה, יצירה שהושפעה על ידי הדידכה.

לאחר שהיה אבוד במשך מאות שנים, כתב יד יווני של הדידכה התגלה מחדש בשנת 1873 על ידי פילותאוס בריאניוס, המטרופוליטן של ניקומדיה, ב"קודקס היירוסולימיטנוס". גרסה לטינית של חמשת הפרקים הראשונים התגלתה בשנת 1900 על ידי ג' שלכט.

 תארוך, עריכה ותרגומים מודרניים 
ממוזער|300px|כותרת הדידכה בכתב היד כפי שנתגלתה בשנת 1873
חוקרים אנגלים ואמריקאים רבים תיארכו את חיבור הדידכה לשלהי המאה השנייה לספירה, וחלקם עדיין סבורים כך כיום. אולם הדעה הרווחת יותר בימינו היא שהדידכה נכתב במאה הראשונה לספירה. החיבור הוא יצירה מורכבת ומעובדת וגילויין של מגילות מדבר יהודה וסרך היחד סיפקו עדות להתפתחות במשך זמן רב החל מספרות החכמה היהודית ועד לחיבור הנוצרי. שני שברי אבן שהכילו טקסט יווני של הדידכה (פסוקים 1:3c-4a; 2:7-3:2) נמצאו בין האוקסירינכוס פפירי (מס' 1782) והם נמצאים כעת באוסף ספריית סאקלר באוקספורד. מלבד שני השברים הללו, יתר הטקסט היווני של דידכה שרד רק בכתב יד אחד, זה שנמצא קודקס היירוסולימיטנוס. תארוך מועד חיבור המסמך נעשית, אם כן, מאתגרת הן בהיעדר ראיות מוצקות והן מבחינת אופיו המורכב. ייתכן שהדידכה נערך לצורתו הנוכחית רק בשנת 150, אם כי תאריך קרוב יותר לסוף המאה הראשונה נראה סביר יותר לרבים. זוהי עבודה אנונימית, מדריך פסטורלי שארון מילאבק אמר עליו שהוא "מגלה על האופן שבו יהודים-נוצרים ראו את עצמם וכיצד הם התאימו את יהדותם לגויים יותר מכל ספר אחר בכתבי הקודש הנוצריים". הקטע הראשון בחיבור, שנפתח במילים "שתים דרכים יש. אחת – דרך החיים ; ואחת – דרך המוות" מבוסס, ככל הנראה, על מקור יהודי קודם. הקהילה שיצרה את הדידכה הייתה יכולה להתבסס בסוריה, שכן היא התייחסה אל הגויים, אך מנקודת מבט יהודית, במקום מרוחק מירושלים, ואינה מראה שום עדות להשפעה של פאולוס. אלן גארו טוען כי שכבתו המוקדמת ביותר נובעת מן הצו שהוציאה המועצה האפוסטולית בשנת 49–50 לספירה, על ידי הוועידה הירושלמית תחת יעקב הצדיק.

הטקסט אבד, אבל המלומדים ידעו על קיומו דרך הכתבים של אבות הכנסייה שכמה מהם התבססו עליו. בשנת 1873 באיסטנבול, פילותאוס בריאניוס מצא עותק יווני של הדידכה, שנכתב בשנת 1056, והוא פרסם אותו בשנת 1883. היצ'קוק ובראון הוציאו את התרגום הראשון של הדידכה לאנגלית במרץ 1884. אדולף פון הרנאק הוציא את התרגום הראשון לגרמנית בשנת 1884, ופול סבטייה הוציא את התרגום הראשון לצרפתית וכלל בו גם פירוש, בשנת 1885.

 התייחסויות מוקדמות 
ימין|ממוזער| פילותאוס בריאניוס, מי שגילה מחדש את הדידכה
הדידכה מוזכר על ידי אוסביוס (בסביבות שנת 324 לספירה), כמו יחד עם ספרים מוכרים שאינם קנוניים.

אתנסיוס (בשנת 367) ורופינוס (בשנת 380 בערך) מונים את הדידכה כחלק מהאפוקריפה (רופינוס נותן לחיבור את השם "משפטו של פטר" "Judicium Petri"). הוא נדחה מהקאנון על ידי ניספורוס (בשנת 810 בערך) והוא מתקבל לקאנון ה-85, יוחנן מדמשק והכנסייה האורתודוקסית האתיופית. החיבור "נגד המהמרים" (The Adversus Aleatores) שמתחזה לטקסט של קיפריאנוס מצטט אותו בשמו. ציטוטים ללא מקור של הספר נפוצים מאוד, אך פחות בטוחים בזיהוי שלהם ביחס לספר. הפרק הראשון, "שתי דרכים" חולק את אותה לשון עם איגרת בר-נבא (פרקים 18–20), לפעמים מילה במילה ולפעמים בשינוי מקום או נוסח. כמו כן ניתן לראות קווי דמיון רבים לאיגרותיהם של פוליקרפוס ושל איגנטיוס מאנטיוכיה. הרועה של הֶרמס משקף אף הוא את הכתוב בדידכה וכך גם אירנאיוס, קלמנט מאלכסנדריה, ואוריגנס משתמשים ביצירה. וכך במערב עושה אופטאטוס בחיבור "המעשים לפי זנופילוס" ("Gesta apud Zenophilum"). הדידסקליה אפוסטולורום מבוססים על הדידכה. הדים נוספים לקטעים מתוך הדידכה נמצאים גם אצל יוסטינוס מרטיר, טטיאנוס, תאופילוס מאנטיוכיה, קיפריאנוס ולקטנטיוס.

 תוכן החיבור 
ניתן לחלק את תוכן החיבור לארבעה חלקים, שרוב החוקרים הסכימו על שילובם ממקורות נפרדים על ידי עורך מאוחר: החלק הראשון מכונה "שתי דרכים" ועוסק בדרך החיים ובדרך המוות (פרקים א-ו); החלק השני הוא חלק פולחני הנוגע לענייני טבילה, צום ואאוכריסטה (פרקים ז-י); החלק השלישי מדבר על המיניסטריון וכיצד יש לטפל בשליחים, בנביאים, בבישופים ובדיאקונים (פרקים 11-15); החלק האחרון (פרק 16) הוא נבואה ששעוסקת בביאה השנייה.
 כותרת 
השם הנפוץ של החיבור הוא דידכה אולם זהו קיצור של שם מלא יותר אשר נמצא על המסמך ושנעשה בו שימוש על ידי אבות הכנסייה - "ההוראה של אלוהים אל שנים עשר השליחים"אשר הירונימוס זיהה עם הבשורה אל העברים. כותרת מלאה יותר או כותרת משנה נוספת נמצאת גם בכתב היד, "הוראת ה' לגויים על ידי שנים עשר השליחים".

 תיאור 
וילי רורדורף הגדיר את חמשת הפרקים הראשונים בחיבור "כיהודים במהותם, אבל כאלה שהקהילה הנוצרית הייתה מסוגלת להשתמש בה על ידי הוספת הקטע האוונגליוני ".  "האדון" בדידכה מוסב בדרך כלל על "האדון אלוהים", בעוד שישו נקרא "משרתו" של האל האב. הטבילה המתוארת ככזו שמתבצעת "בשם האב, הבן ורוח הקודש". חוקרים מסכימים בדרך כלל כי הטבילה שמתוארת בפרק 9 ומדברת על טבילה "בשם האל", מייצגת מסורת קדומה יותר אשר הוחלף בהדרגה בשילוש של שמות. באופן דומה למתואר במעשי השליחים פרק 3, כפי שציין אהרון מילבץ', ישו נתפס כעבדו של אלוהים.  הקהילה מוצגת כ. 

 שתי דרכים 
הקטע הראשון (פרקים א-ו) פותח במילים: "שתי דרכים יש. אחת – דרך החיים; ואחת – דרך המוות. ושוני רב בין שתי הדרכים."

ב-Apostolic Fathers, מהדורה שנייה, לייטפוט-הארמר-הולמס, 1992 מצוין כי:

 נראה כי חומר "שתי דרכים" נועד להיות סיכום של הוראות בסיסיות לחיים נוצריים עבור אנשים שהתכוננו לטבילה ולהצטרפות לכנסייה. במתכונתה הנוכחית היא מייצגת את הצורה הנוצרית של תבנית הוראת מוסר יהודית. חומר דומה נמצא במספר כתבים נוצריים נוספים מן המאות הראשונה עד המאה החמישית, כולל איגרת בר-נבא, את דידאסקליה, תקנות הכנסייה האפוסטולית, סיכום הדוקטרינה (Summary of Doctrine) החוקות האפוסטוליות (Apostolic Constitutions), החיים של שנודי (Life of Schnudi), וכן הוראות השליחים (On the Teaching of the Apostles), שחלקם תלויים בדידכה. יחסי הגומלין בין מסמכים שונים אלה, לעומת זאת, הם מורכבים למדי, ועדיין נותר להתירם.

הקבלות נוספות הדומות לסגנון "שתי דרכים" נמצאו במגילות מדבר יהודה ממערות קומראן. קהילת קומראן כללה הוראת "שתי דרכים" באמנת היסוד שלה, "סרך היחד" .

לאורך "שתי הדרכים" משובצים ציטוטים רבים מן הברית הישנה (התנ"ך) המשותפים גם לבשורות ובעלי דמיון תאולוגי רב ביניהם, אולם ישו אינו מוזכר בשמו. הפרק הראשון נפתח בקריאת שמע ("ואהבת את אלוהים עושיך"), את המצוות על אהבת הרע ("ואהבת לרעך כמוך") וגם בנוסחו השלילי ("וכל אשר לא תעשה לעצמך גם לחברך לא תעשה"). לאחר מכן מופיעות תמציות קצרות המשותפות גם לדרשה על ההר, אשר מצוטטות בווריאציות גם ברועה של הרמס (Mand, II, 4-6). לקטעים אלה אין מקבילה איגרת בר-נבא; לכן, הם עשויים להיות תוספת מאוחרת יותר, דבר המרמז על כך שהטקסט של הרועה של הרמס והנוסח הנוכחי של דידכה חולקים מקור משותף או שהאחד מהם מסתמך על משנהו.

פרק 2 כולל את המצוות והאיסורים כנגד רצח, ניאוף, בנים משחיתים, הפקרות מינית, גנבה, קסם וכישוף, הפלה, רצח תינוקות, חמדנות, עדות שקר, נטירת טינה, תאוות בצע, צביעות, זדון, יהירות, שנאה, נרקיסיזם ועוד. הפרק מסתיים במילים: 

פרק 3 מנסה להסביר כיצד חטא אחד מוביל לאחר: כעס גורם לרצח, תאווה מביאה לידי ניאוף וכן הלאה. כל הפרק אינו נכלל באיגרת בר-נבא.

פרק 4 פסוק 13 קובע כי אסור לזנוח את מצוות האל, לא להוסיף ולא לחסר (ראו גם דברים ד' - בל תוסיף ובל תגרע). דרך המוות (פרק 5) היא רשימה של המידות הרעות שיש להימנע מהן. פרק 6 חותם את החלק הראשון:

הדידכה, כמו באיגרת הראשונה אל הקורינתים (10:27-28), לא אוסר באופן מוחלט על אכילת בשר שהוקרב לאלילים, אלא רק ממליץ להיזהר באכילתו. ניתן להשוואת את האמירה הזו עם ביטוי המוגזם של פאולוס - "תן לו לאכול עשבי תיבול" של פאולוס וכמו שמופיע באיגרת אל הקורינתים הראשונה (8:13) : "לָכֵן אִם מַאֲכָל הוּא מִכְשׁוֹל לְאָחִי, לֹא אֹכַל בָּשָׂר לְעוֹלָם לְמַעַן לֹא אַכְשִׁיל אֶת אָחִי.", בכך נותן תמיכה לרעיון של צמחונות בכנסייה הקדומה. ג'ון צ'פמן באנציקלופדיה הקתולית (1908) קובע כי הדידכה התייחס בשר כשר. הגרסה הלטינית של הדידכה כוללת גרסה חלופית לפרק 6 ממנו מושמטת כל התייחסות שהיא לבשר וכוללת סיום לפרק בסגנון: . זהו סוף התרגום ללטינית אשר מצביע על כך שהמתרגם חי בתקופה בה עבודת אלילים כבר נעלה וביטוייו של דידכה נתפסו כמיושנים.

אלון טוען כי שהתכלית של חלק זה בספר איננה קשורה להכנסתם של זרים לנצרות וזאת מכמה טעמים:
 תכלית זו איננה מצוינת בספר עצמו.
 אין בחלק זה של הספר אזכור לגופי מצוות כמו שבת, מועדים ומאכלות אסורים.
 מצויים בחומר זה עניינים שאינם נוגעים לאנשים שנמצאים טרם כניסתם לנצרות.

לאור זאת, הוא מציע לפרש את מגמת חלק זה בחיבור באופן שונה. חלק זה של החיבור כולל מספר מרכיבים יסודיים: הצעה של מצע חיים על פי היהדות, היסודות הללו הם מן התחום שבין אדם לחברו ונוגעים בחלקם המועט בלבד לפרישות מעבודה זרה, הכתובים סומכים את דברים בתחילה על עשרת הדיברות ויוצרים מעין פרשנות עליהם, בנוסף, מופיעות מספר עבירות שהיו נפוצות בחברה היוונית והרומית בתקופתו של המחבר.

 טקסים 
החלק השני (פרקים 7–10) של דידכה כולל מצוות וריטואלים דתיים שונים. הן כאלה הנוגעים לחיי הפרט והן כאלה הנוגעים לקיום קהילה וממסדים דתיים.

 טבילה 
החלק השני של דידכה, נפתח בפרק 7 הכולל את ההוראה על הטבילה, הטקס המקודש שמכניס זר לתוך הנוצרית. את ההטבלה יש לערוך "בשם האב, הבן ורוח הקודש" עם טבילה משולשת ב"מים חיים" (כלומר, מים זורמים). אם אין אפשרות לטבול במים חיים, יש לטבול במים קרים ואם גם זו איננה אופציה - ניתן לטבול גם במים חמים. אם אין די מים לטבילה, ניתן לשפוך על ראשו של המוטבל את המים. הן המטביל והן המוטבל נדרשים לצום ביום או ביומיים שקודמים לטקס הטבילה.

הברית החדשה עשירה במטאפורות לטבילה, אך מספקת פרטים מעטים בלבד על פרטי הנוהג עצמו, אפילו לא על כך שהמועמדים מצהירים על אמונתם בנוסחה כלשהי. הדידכה הוא המקור החיצוני הקדום ביותר הכולל מידע על הטבילה, אך גם הוא חסר את הפרטים האלה. הפרק "שתי דרכים" של הדידכה עשוי להיות סוג של הדרכה אתית שמועמדים קיבלו לקראת ההטבלה.

 צום ותענית 
פרק 8 מציע כי הצומות לא יהיו בימי שני וחמישי "עם הצבועים" - כנראה יהודים לא נוצרים (כמו הפרושים) - אבל כן להתענות בימי רביעי ושישי. צום יום רביעי ויום שישי בתוספת המיסה של יום ראשון מכוננים את השבוע הנוצרי. הנוצרים גם אינם מתפללים עם אחיהם היהודים, אלא אומרים את תפילת האדון שלוש פעמים ביום. הטקסט של התפילה אינו זהה לגרסה בבשורה על פי מתי, והיא ניתנת עם הדוקסולוגיה " כי לך הגבורה והכבוד לעולם". דוקסולוגיה זו נובעת מ ברוס מ. מצגר קבע כי הכנסייה המוקדמת הוסיפה אותו לתפילת האדון, ויצרה את קריאת מתיו הנוכחית.

 תפילה יומית 
הדידכה מספק אחד הרמזים המעטים שיש היסטוריונים לשחזר את תפילת היומיום בקרב נוצרים לפני שנת 300. זה מורה לנוצרים להתפלל "אבינו שבשמיים" שלוש פעמים ביום אבל לא מפרט זמני תפילה מדויקים. מקורות מוקדמים אחרים מדברים על שתיים, שלוש וחמש תפילות ביום.

 סעודת האדון (אאוכריסט) 
הדידכה כולל שתי תפילות פשוטות ויוצאות דופן עבור סעודת האדון ("ההודיה"), שהיא המעשה המרכזי של הפולחן הנוצרי. זה הטקסט המוקדם ביותר המתייחס לטקס זה כאל סעודת האדון.

פרק 9 נפתח בברכה על הגפן:

 ועל אדות ההודיה – כך תודו:
 ראשית על הכוס: "מודים אנחנו לך אבינו על גפן דוד עבדך הקדושה, אשר הודעתנו על ידי ישוע עבדך. לך הכבוד לעולם."

ועובר לברכה על הלחם:

 ועל הפת: "מודים אנחנו לך אבינו על החיים ועל הדעת, אשר הודעתנו על ידי ישוע עבדך, לך הכבוד לעולם ועד. כמו שפת זו נזרתה על פני ההרים וכונסה לאחת, כך תכונס נא עדתך מכנפות הארץ אל מלכותך. כי לך הכבוד והגבורה על ידי ישוע המשיח לעולם ועד".
 אבל, אל נא יאכל, ואל-נא ישתה מהודיתכם איש, אלא מי שנטבלו בשם ה'. גם על זאת אמר ה': אל תתנו את הקודש לכלבים.

הדידכה, למעשה, מתאר את אותו טקס כמו זה שהתרחש בקורינת. כמו שמתואר באיגרת הראשונה של פאולוס אל הקורינתים, הדידכה מאשרת שסעודת האדון הייתה ארוחה ממש, כנראה מתרחש ב"כנסיית הבית". ברכת הכוס והלחם שונות הן מהנוהג הנוצרי של ימינו והן מהנוסח של הברית החדשה בסעודה האחרונה, אשר שוב, בניגוד כמעט לכל אירועי המיסה של ימינו, אין דידכה מזכיר. חוקרים עקבו אחרי התפילה באאוכריסטה על פי דבריו של ישו בסעודה האחרונה, אך חוקרים עכשוויים מדגישים במקום זאת מקורות יהודיים וגויים.

פרק 10 מתאר את ההודיה שלאחר ארוחה ("ואחרי שתשבעו, כך תודו). תכולת הארוחה אינה מצוינת: פרק 9 אינו שולל גם מרכיבים אחרים בסעודה מלבד הכוס והפת שהוא מזכיר. פרק י', בין אם במקורו היה בקובץ נפרד ובין אן הוא המשך ישיר של פרק 9, לא מזכיר כלל את מרכיבי הסעודה (ואפילו לא לחם ויין). במקום זה הוא מדבר על "במזון של רוח ובמשקה של חיי עולמים", כי הוא מבדיל מן "מזון ומשקה נתתה לבני אדם להנאתם, למען יודוך (אלוהים)". אחרי דוקסולוגיה, כמו קודם, מגיעות הקריאות האפוקליפטיות: . התפילה מזכירה את חזון יוחנן כב (17–20) ואת האיגרת הראשונה אל הקורינתים 16:22.

תפילות אלה אינן מתייחסות למוות הגואל של ישו, או לזיכרון, כפי שנוסחו על ידי פאולוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים (11:23-24).

ג'ון דומיניק קרוסן תומכת ג'ון וו ריגס 1984 "המאמר השני במאה" בטיעון כי "ישנן שתי חגיגות לחם הקודש נפרד לגמרי נתון Didache 9-10, עם אחד קודם לכן עכשיו לשים במקום השני." הקטע המתחיל ב־10.1 הוא עיבוד מחדש של הברכת המזון היהודית, תפילה בת שלוש תפילות בסיום ארוחה, הכוללת ברכת אלוהים לקיומו של היקום, ברכת אלוהים הנותנת את מתנות המזון, אדמה, ברית, ותפילה להחזרת ירושלים ; התוכן הוא "נוצרי", אבל הטופס נשאר יהודי. זה דומה לטקס האכוכריזם של הכנסייה הסורית בקורבאנה הקדושה של אדאי ומרי, השייכים ל"תקופה קדמונית שבה האיקולוגיה של הכנסייה עדיין לא הכניסה את נרטיב המוסד בטקסט התפילה האכריסטית ".

 הממסד הכנסייתי 
נראה כי הממסד הכנסייתי המשתקף בדידכה אינו מפותח. השליחים והנביאים הם בעלי חשיבות רבה, הם משמשים כ"כמרים ראשיים" ואולי גם חוגגים את סעודת האדון. הטקסט מציע הנחיות להבחנה בין נביא אמיתי המבקש תמיכה לבין נביא שקר המבקש לנצל את נדיבות הקהילה. לדוגמה, נביא אשר פועל בניגוד להטפות שלו עצמו הוא נביא שקר (11:10). ההנהגה המקומית מורכבת מבישופים ודיאקונים, ונראה שהם תופסים את מקומו של המיניסטריון הנודד. נוצרים נדרשים להתכנס ביום ראשון כדי לבצוע את הפת, כדי להתוודות על חטאיהם וכדי להתפייס עם חבריהם לאמונה אם יש להם תלונות (פרק 14).

 מתי והדידכה 

נמצאו קווי דמיון משמעותיים בין הדידכה לבין הבשורה על פי מתי כאשר כתבים אלה חולקים מילים, ביטויים ומוטיבים. בין החוקרים המודרניים יש גם רתיעה מתמיכה בתזה כי דידכה השתמשו בטקסטים מתוך מתי. הקשר ההדוק בין שני הכתבים הללו עשוי להצביע על כך ששני המסמכים נוצרו באותה סביבה היסטורית וגאוגרפית. טענה אחת המרמזת על סביבה משותפת היא שהקהילה של דידכה ושל הבשורה על פי מתי הייתה מורכבת ככל הנראה מיהודים-נוצרים מלכתחילה. כמו כן, ההוראה שתי דרכים (פרקים 1–6) אולי שימש כהוראות קדם-טבילה בתוך הקהילה של דידכה ומתי. ייתר על כן, התכתובת של הנוסחה הטבילה הטריניטרית בדידכה ובמתי (דידכה 7 ומתי כ"ח, י"ט), כמו גם העיצוב הדומה של תפילת האדון (8, 6, 6-13) משקפים את שימוש במסורות אורליות דומות. לבסוף, הן אצל הקהילה של דידכה (11–13) והן אצל מתי (מתי 7: 15-23, 10: 5-15, 40-42, 24: 11,24) נערכו ביקורים על ידי השליחים והנביאים.

 ההלכה היהודית והדידכה 

בין ההלכה היהודית המשוקפת בספרות חז"ל ובין ההלכה המשוקעת בדידכה יש מקבילות רבות.

 דרכי האמורי 

האיסורים על ניחוש וכישוף מופיעים כבר בתורה: .

הגם שבספרות חז"ל נראה כי מרבית החכמים נהגו היתר בלחשנות הנוגעת לריפוי, יש עדויות גם לאיסורים על כך: 

מכל מקום, נראה שבתקופה זו רווח בקרב היהודים שימוש בכשפים ובלחשים ואילו ההלכה המשוקעת בדידכה תואמת לדעת אלה שמתנגדים לשימוש בכשפים ובלחשים.

 יחס לעבדים 

גופה של האזהרה הוא הימנעות מאיום על העבדים והפחדתם. דבר זה מזכיר דברי אגדה שונים בנושא זה הן בספרות התנאית והן בספרות האמוראית. כמו כן, סביר להניח שמדובר דווקא בעבד כנעני ולא בעבד עברי לאור הטענה בתלמוד הבבלי שבימי בית שני כבר לא קיים עבד עברי. גם אם טענה זו איננה נכונה לגבי התקופה כולה, היא סבירה יותר לגבי סופה של התקופה והדבר משתמע גם מן הבשורה על יוחנן: 

 הרחקה מן הכיעור ומן החשד 

דבר זה מזכיר נוגע להרחקה מדברים שעשויים להתפרש באופן שלילי ושיביאו את חשד הבריות עליך, כמו מראית עין. בלשון התנאים: . באופן דומה, הדברים אמורים גם במכילתא דברים.

 שלוש תפילות ביום 
לאחר שאוסר להתפלל כדרך החנפים, אלא בתפילה כפי שכתב ישו, מצווה מחבר הספר להתפלל שלוש פעמים ביום. דבר זה מזכיר את ההלכה הקובעת שלוש תפילות חובה ביום, כשיטת רבן גמליאל דיבנה הסובר כי תפילת ערבית היא תפילת חובה ואיננה רשות (כפי שסובר רבי יהושע בן חנניה).

בדומה להלכה זו, מוזכר גם אצל טרטוליאנוס שיש להתפלל בשעה השלישית, השישית והתשיעית. באותו אופן ובאותן שעות מופיע גם בדידאסקליה. בניגוד אליהם, אוריגינס סובר כי יש להתפלל שלוש פעמים ביום - בשחרית, בחצות ובערבית, ממש כדברי חז"ל.

 ראו גם

 הנצרות הקדומה
 יהודים-נוצרים

לקריאה נוספת
 אלישע שפי, כתבי האבות האפוסטוליים וזיקתם למקרא ותרגומיו היווניים (דיסרטציה), האוניברסיטה העברית, 1971
 אלישע שפי, דידאכה : היא משנת שנים-עשר השליחים : מתורגמת מן הנוסח היוני, בצירוף מבוא, הערות, השוואות חלופי גרסאות ופרוש (נספח לדיסטרציה)
 רבקה ניר, הנצרות הקדומה: שלוש המאות הראשונות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2009
 גדליהו אלון, ההלכה שבתורת י"ב השליחים (דידאכי), בתוך: מחקרים בתולדות ישראל, כרך ראשון, תשי"ז, עמ' 274–294
 .


 .


 .
 .






קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריה של הנצרות
קטגוריה:כתבי קודש נוצריים
קטגוריה:מסות
קטגוריה:ספרי המאה ה-1