ריסון שיפוטי

ריסוּן שיפוטי (גם איפוק שיפוטי או פסיביזם שיפוטי) היא גישה שמרנית בתחום המשפט הציבורי המעודדת שופטים לנהוג בריסון עצמי בעת הפעלת סמכויותיהם, על מנת לשמר את הפרדת הרשויות.

איפוק שיפוטי יכול להתבטא באופנים שונים. הבולטים שבהם היא נטייה להימנעות מפסילת חקיקה שאינה במובהק בלתי חוקתית, הימנעות מחקיקה שיפוטית, והימנעות מדיון בנושאים פוליטיים ומהכרעה בשאלות ערכיות הנתונות לוויכוח ציבורי. ריסון שיפוטי נחשב לגישה ההפוכה לאקטיביזם שיפוטי. הגדרת האקטיביזם השיפוטי והצדקתו הן שאלות השנויות במחלוקת פוליטית ואקדמית. יש המשתמשים במונח ריסון שיפוטי גם לתיאור נטייה של שופט להסתמך על תקדימים והעדפת פסיקה יציבה ועקבית על פני יצירתיות וחדשנות.

היבטים של ריסון שיפוטי
 דוקטרינת המינימליזם 
מינימליסטים משפטיים טוענים כי השופטים צריכים לשים דגש רב על דבקות בתקדימים מהעבר. עוד הם טוענים כי השופטים נדרשים לבצע רק שינויים קלים, במצטבר, על מנת לשמור על יציבות. כמו כן, הם מבקשים מהשופטים לעשות זאת על ידי ניסוח פסקי דין ממוקדים ומצומצמים.

 דוקטרינת השאלה הפוליטית 
דוקטרינת השאלה הפוליטית מעודדת את בתי המשפט לסרב לדון בתחומים מסוימים ששנויים במחלוקת מבחינה פוליטית. על פי תאוריה זו, בית המשפט מודה כי החוקה עלולה להיפגע אולם הוא עדיין מסרב לפעול. לעיתים קרובות דוקטרינה זו מכונה כסוג של ריסון שיפוטי, אולם היא גם עשויה להיחשב בצורה מסוימת אקטיביזם שיפוטי כלפי תובעים שזכויותיהם נפגעו, אך בית הדין מסרב לדון בדבר.

היסטוריה של הגישה בארצות הברית
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בדימוס, אוליבר ונדל הולמס הבן, הנחשב לאחד התומכים המרכזיים בגישה זו, תיאר את חשיבות הריסון השיפוטי ברבים מספריו. גם חברו הקרוב וחניכו, השופט פליקס פרנקפורטר, מינוי דמוקרטי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וליברל בהשקפותיו, נחשב לדובר נחרץ בזכות האיפוק השיפוטי והדבר התבטא ברבים מפסקי הדין שלו, שבהם צידד בהימנעות מביטול חקיקה אלא אם כן היא סותרת את החוקה באופן מובהק וברור.

הוא חזר על עמדתו שתפקיד בית המשפט אינו לחוות את דעתו "האם החוק נבון או מרושע" אלא רק לקבוע "האם המחוקקים יכלו, לפי שיקול דעתם, לחוקק חוק כזה".

כאשר נשיא בית המשפט האמריקאי בדימוס, השופט ויליאם רנקוויסט, הפך חלק מתקדימי בית המשפט של ארל וורן, נכתב בכתב העת טיים כי הוא אינו תומך בעקביות בריסון שיפוטי. עם זאת, רנקוויסט הודה בעבר כי הוא חסיד מתון יותר של הגישה.

ב-1936 ניסח שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס את כללי אשוונדר, סדרת כללים להימנעות מהכרזה על חוק כבטל, בהם התווה קו מנחה לאופנים בהם יימנע בית המשפט מפסילת חוקים.

השופט הליברל הוגו בלאק, נודע במהלך כהונתו בבית המשפט העליון (בין השנים 1937–1971) כתומך נלהב של איפוק שיפוטי. הוא התנגד נחרצות לתפיסת תפקידם של שופטים כמעצבי החברה וערכיה. הוא הדגיש כי 

ג'ון מרשל הרלן השני, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1955–1971), סבר כי רוב הסוגיות הציבוריות צריכות להתברר במגרש הפוליטי, כאשר למערכת המשפט צריך להיות תפקיד מוגבל. בדעת המיעוט שלו כנגד פסק הדין 'ריינולס נגד סימס' כתב: 

אנטונין סקאליה, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1986–2016), התנגד נחרצות לדיון של בית המשפט העליון בשאלות ערכיות שאין לגביהן הוראה חוקית (או חוקתית) מפורשת. בפסק הדין "קרוזאן נגד מנהל משרד הבריאות של מיזורי" שעסק בדרישות החוק של מדינת מיזורי ביחס להמתת חסד, כתב כי היה על בית המשפט להימנע מלדון בשאלה זו ובסוגיות דומות לה, שכן שאלות כאלה .

ריסון שיפוטי בישראל
בבית המשפט העליון
ראשית ימי המדינה
לפי משה לנדוי, גישת האיפוק השיפוטי הייתה דומיננטית בבית המשפט העליון בעשורים הראשונים למדינת ישראל. במקרים נדירים הפעיל בית המשפט העליון ביקורת שיפוטית ופסל פעולות של הממשלה או הכנסת (בין המקרים הידועים הוא בג"ץ קול העם).

בתקופה זו, נדרש אדם שעתר לבג"ץ להוכיח שיש לו אינטרס אישי ממשי וישיר בעניין הנדון, או שהוא נפגע באופן אישי. אם לא היו בידיו הוכחות אלה, היה בית המשפט דוחה את עתירתו בנימוק של היעדר "זכות עמידה". נימוק זה איפשר לבית המשפט להימנע מדיון בעתירות שנגעו לסכסוכים בעלי אופי קבוצתי, כמו רבות מהמחלוקות בנושאי דת ומדינה. זכות העמידה הורחבה החל משנות השמונים, כך שגם לאזרח כפרט יש זכות להגיש עתירה, הן בסוגיות ציבוריות פוליטיות והן בסוגיות של דת ומדינה.

שנות השמונים ואילך
לפי אקדמאים, תקופת כהונתו של השופט מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון נחשבת למבשרת השינוי בבית המשפט העליון, שינוי שהגיע לשיאו במהלך כהונתו של אהרן ברק. בתקופתו של שמגר, התגברות האקטיביזם השיפוטי באה לידי ביטוי, בין השאר, בשני מקרים שבהם בית המשפט חייב את ראש הממשלה יצחק רבין להעביר מתפקידם שרים שהוגש נגדם כתב אישום, אף שהחוק לא חייב פיטורין של שר שהועמד לדין, זאת בנימוק שהחלטתו של ראש הממשלה שלא להעביר מתפקידו את השר היא בלתי סבירה בעליל בשל הפגיעה שהיא גורמת לאמון הציבור בשלטון ומשכך דינה להתבטל

. לפסקי הדין האלו קדם פסק הדין שפסל את ההחלטה למנות את יוסי גינוסר למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, בעילה דומה. עם זאת, עדיין הכיר בית המשפט בכך שנושאים מסוימים מצויים מחוץ לתחום שיפוטו. כך, עתירה נגד מדיניות ההתנחלות של הממשלה ביהודה ושומרון נדחתה בנימוק שהיא כוונה נגד מדיניות כללית ולא נגד פעולה קונקרטית. בפסק הדין אף נאמר כי .

החל מתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, הפכה גישת האיפוק השיפוטי לעמדה אופוזיציונית ביחס לתפיסה המיוחסת לבית המשפט העליון ש"הכל שפיט". עמדה זו בוטאה בחריפות בידי נשיא בית המשפט העליון ברק:  עם זאת, בהמשכו של אותו פסק דין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית ובין שפיטות מוסדית, העוסקת בשאלת המסגרת המוסדית המתאימה לבירור הסוגיה, וציין:

ברק אף הציג בפסקי דינו דוגמאות לסוגיות שאינן שפיטות, כמו הנהגתם של נישואים אזרחיים בין בני-זוג חסרי עדה דתית או סטטוס של משפחה חד־מינית.

הנשיא בדימוס מאיר שמגר שלל את מתחם השפיטות הרחב שהונהג על ידי יורשו, אהרן ברק. שמגר אמר שזו עמדת רוב שופטי העליון.

כהדגשת השופט ברק, ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות – אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשהבג״ץ במרקם החברה הישראלית - לאחר חמישים שנה, עמ' 251 - 255:

יש אקדמאים הטוענים מזה שנים רבות כי בג"ץ הוא גוף שמרני מדי, הנוטה כמעט באופן אוטומטי לאמץ את עמדות הממשלה, וזאת בעיקר בסוגיות הקשורות לביטחון המדינה ולאופייה היהודי של המדינה. כך גם ביחס להתערבות של בית המשפט העליון בהגנה על זכויות חברתיות.

 תומכים 

אל מול עליית האקטיביזם השיפוטי לכאורה, חלק משופטי העליון דאז ובדימוס התנגדו לתהליך והדגישו את הצורך באיפוק שיפוטי.
נשיא בית המשפט העליון (בין השנים 1982-1980), משה לנדוי, אמר בריאיון לעיתון הארץ בשנת 2000: 

לנדוי הרבה לבקר את עליית האקטיביזם השיפוטי. בביקורת ספרים שכתב על הספר "אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד – מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית" מאת רות גביזון, מרדכי קרמניצר ויואב דותן, הביע לנדוי התנגדות נחרצת להרחבת סמכותו של בית המשפט העליון ולשימוש שהוא עושה במבחן הסבירות ובשיקולים ערכיים אחרים לבחינת פעולותיהן של שתי הרשויות האחרות. הוא ציין כי אף אם מספר המקרים שבהם בית המשפט מבטל חוק של הכנסת איננו גדול, הרי שבמקרים רבים בית המשפט 'מזהיר' את הכנסת ומתריע בפניה כי הוא עלול לעשות כן. לנדוי טוען במאמר כי סגנון הפסיקה שהתעצב בבג"ץ בתקופתם של נשיאיו שמגר וברק מביא לחוסר יציבות בפסיקה ולפוליטיזציה של בית המשפט העליון.
תומך נלהב באיפוק שיפוטי היה שופט בית המשפט העליון מנחם אֵלון שהיה לבן פלוגתא מרכזי של ברק בסוגיה. על מחלוקתו עם ברק בנושא אמר: 

בעתירה בעניין תוקפו של הסכם פוליטי פסק השופט אֵלון, כי:

שופט בית המשפט העליון נועם סולברג נחשב לתומך באיפוק שיפוטי. בתקופת כהונתו בבית המשפט המחוזי דחה עתירה שביקשה לחייב את המדינה להכיר ב"לאום ישראלי" ולאפשר רישום מתאים לחפצים בכך. סולברג קבע כי הנושא איננו שפיט:  בערעור על ההחלטה בבית המשפט העליון נדחתה העתירה, אך השופטים קבעו כי השאלה שפיטה.

תמיכה בכנסת ובממשלה
כהונתו של ברק נחשבת בעיני רבים לנקודת השיא של האקטיביזם השיפוטי בישראל, ובהתאם, לתקופה שבה גישת האיפוק השיפוטי נדחקה מאוד בבית המשפט. מגמה זו נמשכה גם בתקופתה של יורשתו, השופטת דורית ביניש. החל מראשית שנות האלפיים, ניכרת מגמת התנגדות מצידם של גורמים בכנסת ובממשלה, המבקשים לחזק את האיפוק השיפוטי בקרב השופטים.

יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין (לימים נשיא המדינה) מתח ביקורת על המהפכה החוקתית וקרא לריסון הביקורת השיפוטית – כחבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת – ואמר שבית המשפט העליון "מתפשט לתחומים לא לו". גם מחליפו בתפקיד, יולי אדלשטיין, מתח ביקורת במספר מקרים על התערבות בית המשפט בעבודת הכנסת, וקרא לצמצום הביקורת השיפוטית ולשמירה על הפרדת הרשויות.

שרת המשפטים איילת שקד הצהירה מספר פעמים על כוונתה לפעול למינוי שופטים שמרנים הנוקטים ריסון שיפוטי, והביעה תקווה כי בית המשפט "ישכיל לשמור על גבולות המשפט".

לעיתים מי שהוגדרו כתומכי הריסון השיפוטי תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.

 ראו גם 
 בית המשפט הגבוה לצדק
 הפרדת הרשויות

קישורים חיצוניים
 זכרי בארון שם-טוב, בעקבות ת'אייר: המודלים הסותרים של ריסון שיפוטי, באתר SSRN, בתאריך 28 במרץ 2012



 הערות שוליים 

קטגוריה:חוק ומשפט
קטגוריה:ישראל: חוק ומשפט
קטגוריה:משפט חוקתי
קטגוריה:משפט מנהלי
קטגוריה:פילוסופיה של המשפט
קטגוריה:מונחים משפטיים