היצרות תעלת השדרה

היצרות תעלת השדרה היא סוג של היצרות חריגה של תעלת השדרה או של הנקבים הבין חולייתיים, שגורמת ללחץ על חוט השדרה או שורשי עצבים. התסמינים כוללים כאב, נמלול וחולשה בגפיים העליונות או התחתונות. בכיפוף הגו לפנים ניתן להקל על תחושת אי-הנוחות, ולכן לעיתים רואים בקרב הסובלים מהתופעה יציבה שמתאפיינת בקיפוזיס. תסמינים חמורים יותר עשויים לכלול בריחת שתן וחוסר תפקוד מיני. ניתן לסווג את היצרות תעלת השדרה לפי אזורי חוט השדרה: אזור החוליות הצוואריות, חוליות בית החזה וחוליות האגן. ההיצרות השכיחה ביותר היא באזור האגן, והאבחנה מתבצעת בהסתמך על התסמינים ובאמצעות דימות רפואי.

הגורמים לתופעה עשויים לכלול מחלת מפרקים ניוונית, דלקת מפרקים שגרונית, גידולים בעמוד השדרה, טראומה, מחלת פאג'ט של העצם, עקמת וספונדילוליזיס.

הטיפול עשוי לכלול תרגילי מתיחה, תרופות, סדים או ניתוח. שמאל|ממוזער|250px|היצרות תעלת השדרה היצרות תעלת השדרה שכיחה בעד 8% מהאוכלוסייה, בעיקר אצל אנשים מעל גיל 50. נשים וגברים סובלים מתופעה זו במידה שווה. היצרות תעלת השדרה תוארה לראשונה ב-1803 על ידי אנטואן פורטל, אך למעשה ראיות לקיום התופעה קיימות עוד מימי מצרים העתיקה.

 סימנים ותסמינים 
התסמינים של היצרות תעלת השדרה הם אי-נוחות בעמידה (94%), כאב או אי-נוחות בכתפיים, בזרועות ובכפות הידיים (78%), נמלול או חולשה באזור ההיצרות ומטה (63%) כאב או חולשה בישבן או בירך בלבד (8%) וכאב או חולשה מתחת לברך (3%). כמו כן יכולה להופיע תסמונת זנב הסוס, חולשה ונמלול שיכול לכלול את אזור חיץ הנקביים המלווה באי-שליטה בסוגרים, וכן כאבים בגב התחתון.

תחילה עלול לחוש החולה בכאב גב, אולם כאב כזה לא תמיד יופיע. כאשר ההצרות ממוקמת באזור הגב התחתון, עלול להתפתח כאב, נמלול ברגליים, חולשה והתכווצויות בעיקר לאחר הליכה או עמידה ממושכת. ככל שמחמירים התסמינים עלולה להופיע הפרעה ביכולת ההליכה שתבוא לידי ביטוי בהתקצרות המרחק אותו ניתן ללכת לפני שמופיעים כאבים המאלצים עצירה. הטיפול הכירורגי בהיצרות תעלת השדרה כולל לעיתים קרובות הסרה של מבנים גרמיים או רצועתיים הלוחצים על שורשי העצבים. הרחבת תעלת השדרה מפחיתה את הלחץ הנוירולוגי, אך במקרים מסוימים הסרה נרחבת של מרכיבים מייצבים עלולה לפגוע ביציבות המקטע החולייתי.

 גורמים 
גורמים נפוצים להיצרות תעלת השדרה כוללים:
 רצועה מפרקית עלולה להתנוון.
 דיסק בין-חולייתי עלול להתנפח או לחדור לתעלת השדרה ולהפעיל לחץ על חוט השדרה. כמו כן, מחלה בה מתנוונים הדיסקים הבין-חוליתיים עלולה לגרום להיצרות של תעלת השדרה.
 דלקת מפרקים ניוונית
 שבר דחיסה של עמוד השדרה, נפוץ במצבים של דלדול עצם.
 תעלת שדרה מוצרת בזמן הלידה.
 שינויי צורה מבניים של החוליות עשויים להביא להיצרות של תעלת השדרה.
 גידולים, וביניהם גידול חריג של רקמות רכות המוביל לדלקת, וכמו כן כל סוג של רקמה הגדלה לתוך תעלת השדרה וגורמת ללחץ על עצבים שדרתיים ועל חוט השדרה.

 טראומה 
גורם עיקרי נוסף להיצרות תעלת השדרה הוא פגיעת טראומה, משום שבמקרים של תאונות ופגיעות טראומה חוט השדרה או תעלת השדרה עלולים לזוז ממקומם ולגרום לשברים בחוליות המגיעים לכדי שבר מלא של העצם עד תעלת השדרה. יתר על כן, אנשים עם תעלת שדרה מוצרת הם בסיכון גבוה לפציעה קריטית בחוט השדרה בזמן תאונה.

 אבחון 
אבחון של היצרות בתעלת חוט השדרה כולל הערכה מקיפה מצב עמוד השדרה. בשלב הראשוני של תהליך האבחון מתבצעת בדיקת ההיסטוריה הרפואית של המטופל ומצבו הגופני. לאחר מכן, בדיקות הרנטגן ודימות תהודה מגנטית יסייעו באבחנה ובסיווג ההיצרות של תעלת השדרה לפי הארכת גודלה של ההיצרות ומציאת המיקום בו היא לוחצת על קצוות העצבים. את מידת הפגיעה התפקודית והתוצאות המדווחות על־ידי המטופל ניתן להעריך באמצעות שאלונים תקפים, כגון מדד אוסווסטרי לנכות (Oswestry Disability Index, ODI).
שמאל|ממוזער|210px|היצרות מתונה עד חריפה של תעלת השדרה בחוליות המותניות L3/L4 וL4/L5
 היסטוריה רפואית 
ההיסטוריה הרפואית היא הגורם החשוב ביותר בתהליך האבחון, משום שזו תסייע לגורם המטפל להרכיב תמונה כוללת של המצב בהתחשב בתסמינים ספציפיים, בבגורמים אפשריים להיצרותה של תעלת השדרה וכמו כן בגורמים כלליים הבאים לידי ביטוי בכאבי גב.

 בדיקה גופנית 
בדיקה גופנית של אדם הסובל מהיצרות של תעלת השדרה תסייע לגורם המטפל להבין את מיקומו המדויק של האזור בו יש לחץ על חוט השדרה. גורמים חשובים אליהם יש לשים לב הם אזורים בהם יש אובדן תחושה, נמלול, רפלקס לא טבעי שמקורו בלחץ על חוט השדרה, וכל חולשה שרירית.

 דימות תהודה מגנטית 
דימות תהודה מגנטית היא הבדיקה הנפוצה ביותר לביצוע אבחון של היצרות תעלת השדרה, בשל יכולתה לייצר תמונה ברורה של עמוד השדרה. בדיקת הדימות תהודה מגנטית היא שימושית משום שניתן לראות בתמונות שהיא מפיקה יותר מבנים, כולל עצבים, שרירים ורצועות, מאשר בבדיקות הרנטגן והטומוגרפיה הממוחשבת. יתר על כן, בדיקה זו נותנת תמונה ברורה של הגורם ללחץ על העצב השדרתי.

 טומוגרפיה ממוחשבת 
בדיקת הטומוגרפיה ממוחשבת מתבצעת לאחר הזרקת חומר ניגוד אל תוך נוזל המוח והשדרה. בדיקה זו אפקטיבית במיוחד כאשר מדובר בהיצרות צידית של תעלת השדרה, כלומר שינוי ברוחבה של תעלת השדרה ולא באורכה. בדיקה זו היא הכרחית לאנשים שלא יכולים מכל סיבה שהיא לעבור בדיקת דימות תהודה מגנטית, למשל לאחר השתלת קוצב לב.

 טיפול 
 ללא התערבות כירורגית 
התועלת של טיפולים ללא התערבות כירורגית לא ידועה, משום שעוד לא בוצע מחקר מקיף בנושא.
 מתן הסבר מקיף על התופעה, ועל הדרכים בהן ניתן להקל על התסמינים הנלווים.
 תרופות להקלה על הכאב והנפיחות, כמו פרצטמול ונוגדי דלקת שאינם סטרואידים.
 פעילות גופנית לשמירה על מצב בריאותי תקין, וכמו כן ביצוע פעילות אירובית כמו הליכה ושחייה עשוי להקל על התסמינים.
 ירידה במשקל על מנת להקל על תחושת אי-הנוחות ועל מנת להאט את התקדמות ההיצרות של תעלת עמוד השדרה.

 התערבות כירורגית 
הטיפול הכירורגי בהיצרות תעלת השדרה כולל לעיתים קרובות הסרה של מבנים גרמיים או רצועתיים הלוחצים על שורשי העצבים. הרחבת תעלת השדרה מפחיתה את הלחץ הנוירולוגי, אך במקרים מסוימים הסרה נרחבת של מרכיבים מייצבים עלולה לפגוע ביציבות המקטע החולייתי.

לפיכך, קיימת לעיתים דילמה כירורגית בין ביצוע דקומפרסיה מספקת לשם הקלה בתסמינים, לבין הצורך לשמר יציבות מבנית של עמוד השדרה ולהימנע מקיבוע חולייתי. קווים מנחים מבוססי ראיות מדגישים כי הבחירה בגישה הניתוחית צריכה להתבסס על הערכת היציבות החולייתית, מאפייני ההיצרות והמצב הקליני של המטופל.

ניתן לחלק את ההתערבות הכירורגית לטיפול בהיצרות תעלת השדרה לשתי גישות עיקריות, בהתאם לממצאים הקליניים וליציבות עמוד השדרה:

 דקומפרסיה בלבד 
במקרים שבהם אין חוסר יציבות משמעותי של עמוד השדרה (כגון היעדר החלקת חוליה ניוונית משמעותית), הגישה הנפוצה היא דקומפרסיה (Decompression) – הסרת מבנים הלוחצים על העצבים בלבד, ללא קיבוע.

הליך זה כולל, בהתאם לממצאים האנטומיים:
 דיסקטומיה (Discectomy)
 למינקטומיה (Laminectomy)

במסגרת פעולות אלו מבוצעות לעיתים גם הסרת אוסטאופיטים (Osteophyte removal) וכריתה חלקית של רצועות תומכות (Ligament resection), כחלק מהרחבת תעלת השדרה והשגת שחרור עצבי מספק.

המטרה היא להפחית את הלחץ על שורשי העצבים ולשפר את התסמינים הנוירולוגיים, תוך שמירה על היציבות והמבנה הטבעי של עמוד השדרה. על פי קווים מנחים מקצועיים, דקומפרסיה בלבד נחשבת גישה מתאימה במטופלים ללא עדות לחוסר יציבות חולייתית משמעותית.

 דקומפרסיה עם קיבוע 
כאשר קיימת חוסר יציבות של עמוד השדרה, כגון בהחלקת חוליה ניוונית עם תנועה פתולוגית בין החוליות, או כאשר קיים חשש לפגיעה ביציבות לאחר ביצוע דקומפרסיה נרחבת, נהוג לשלב קיבוע חוליות – ספונדילודזיס (Spinal fusion).

בגישה זו מבוצעת דקומפרסיה ולאחר מכן קיבוע בין חוליות באמצעות שתלים, ברגים או מערכת קיבוע אחרת, במטרה לייצב את המקטע המנותח.

שילוב הקיבוע נועד למנוע תנועה פתולוגית ולהפחית כאב ותסמינים נוירולוגיים הנגרמים מחוסר יציבות. עם זאת, הקיבוע כרוך בהגבלת טווח התנועה של המקטע המטופל ועלול להוביל לעלייה בעומסים מכניים על חוליות סמוכות, תופעה אשר עשויה להיות קשורה להתפתחות שינויים ניווניים במקטעים סמוכים לאורך זמן, המכונה בספרות הרפואית Adjacent Segment Disease.

 שיקולי בחירה 
ההחלטה לגבי הבחירה בין דקומפרסיה בלבד לבין דקומפרסיה עם קיבוע מתקבלת על סמך שילוב של גורמים, ובהם:
 דרגת ההיצרות
 קיום או היעדר חוסר יציבות חולייתית
 חומרת התסמינים הנוירולוגיים
 גיל המטופל ומצבו הבריאותי הכללי
 הערכת הסיכוי לתוצאה מיטבית מול הסיכונים הכירורגיים

 ראו גם 
 דימות תהודה מגנטית
 חוט השדרה
 פריצת דיסק
 עמוד השדרה
 דיסק בין-חולייתי
 תסמונת בראון-סקאר
 מערכת TOPS

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:מחלות עמוד שדרה