האדאג'ו לכלי מיתר (אופוס 11)

האדאג'ו לכלי מיתר (נקראת גם: אופוס 11) היא יצירה שנכתבה על ידי המלחין האמריקאי סמואל בארבר בשנת 1936.

 רקע 
היצירה נכתבה בשנת 1936 על ידי בארבר בעת ששהה בחופשה באלפים השווייצריים עם בן זוגו, שהיה גם הוא מלחין, ג'אן קרלו מנוטי.

היצירה נועדה במקור להוות פרק אחד בלבד (הפרק השני) ביצירה עבור רביעיית מיתרים. תוך זמן קצר אחרי סיום הכתיבה, היצירה עובדה על ידי בארבר ליצירה עבור תזמורת כלי קשת רחבה, וזו גם גרסתה המוכרת.

בארבר שלח מכתב עם התווים למי שנחשב באותה התקופה למנצח הגדול בעולם, ארתורו טוסקניני. טוסקניני השיב לו את המכתב עם התווים מבלי שכתב משהו נוסף. בארבר שהיה סבור שטוסקניני לא אהב את היצירה, נעלב. רק מאוחר יותר סיפר טוסקניני שהוא אהב מאוד את היצירה ולכן שינן בעל פה את התווים והחזיר אותם לבארבר מבלי להוסיף מילה. הוא החליט להציג את היצירה וניצח על התזמורת של NBC בבכורה של ביצוע היצירה ב-5 בנובמבר 1938 בשידורי הרדיו של תחנת NBC.

מאוחר יותר עיבד בארבר את היצירה למקהלה מעורבת בת שמונה קולות כקטע "Agnus Dei".

 מבנה 
המבנה הכללי של היצירה ואופן התפתחותה דומה למבנה של קשת רחבה: פתיחה חרישית, התפתחות הדרגתית עד לשיא במרכזה לערך, ודעיכה איטית עד לסיום חרישי כמו בפתיחה. העובדה שהיצירה מתחילה בשקט יחסי בונה מתח המתעצם עד שהיא מגיעה לשיא: אקורד גבוה וצורם שנעצר בפתאומיות, ובסיום חוזרת לשקט. הטכניקה הפוליפינית של מספר קולות נפרדים הנעים במקביל יוצרת תחושה של טיפוס במעלה הר.

בארבר בנה את נושא היצירה המתמשך כולו בטכניקת של סקוונצות, שבה קבוצת תווים או רעיון מלודי קצר חוזר על עצמו מעט גבוה או נמוך יותר בכל פעם. בהיותה טכניקה בסיסית ונפוצה, נמנעים מלחינים מלעשות בה שימוש מופרז, בעוד בארבר בחר לבסס יצירה שלמה עליה, תוך שהוא מצליח לשמור על מתח וריגוש לכל אורכה (9-10 דקות).

בהיותה יצירה בעלת מבנה פשוט, נעדרת טכניקה חדשנית או מורכבת, וחסרת כל תפנית מפתיעה בהרמוניה או בקו המלודי, קשה להצביע על סוד קסמה. למרות זאת נחשב האדאג'ו לכלי מיתר לאחת היצירות המוכרות והאהובות לביצוע בקונצרטים (גם בגרסתו הקולית) ובקולנוע.

 בתרבות 
האדג'ו הפך להמנון הבלתי-רשמי של ארצות הברית לימי אבל, והושמע עם מותם של הנשיאים רוזוולט וקנדי. היצירה נוגנה באירועים היסטוריים נוספים: הלווית אלברט אנשטיין, הלווית הנסיכה דיאנה, בטקסי הזיכרון שנערכו אחרי פיגועי 11 בספטמבר ועוד.

היצירה מושמעת בפסקולים של עשרות סרטי קולנוע, בין היתר "פלאטון", "איש הפיל", "אל נורטה" ו"השמן של לורנצו", במשחקי מחשב ועוד.

בשנת 1999 יצר טייסטו גרסת טראנס ליצירה שהפכה ללהיט מועדונים.

בשנת 2004 היא נבחרה בסקר של ה-NBC ליצירה העצובה ביותר שנכתבה אי פעם.

 קישורים חיצוניים 

 טל ברמן, הכל על היצירה העצובה ביותר שנכתבה אי פעם, בוקר חדש אקו 99FM

הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקה של המאה ה-20
קטגוריה:יצירות במוזיקה קלאסית