הילדה הולגר

הילדה הולגר, בשמה האזרחי הילדה בומן-בהראם, בשמה המקורי הילדה סופר (18 באוקטובר 1905 וינה – 22 בספטמבר 2001, לונדון) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אוסטרית-בריטית ממוצא יהודי. היא הייתה נציגה בולטת של מחול האקספרסיוניסטי במחצית הראשונה של המאה ה-20.  מאה.  במחצית השנייה שלו היא החלה להתנסות במה שנקרא  בריקוד אינטגרלי, ששילב אנשים עם מוגבלויות שכליות באמנות, ובטיפול בריקוד.

 חיים 

היא נולדה במשפחה יהודית ליברלית בווינה. אביה, אלפרד, כתב שירה ומת בשנת 1908. מאז היא גרה בבית סביה בפרוור וינאי בשם פוטצליינסדורף, יחד עם אמה ואחותה היידי. היא התחילה לרקוד בגיל שש.  בגיל ארבע עשרה היא נכנסה לאקדמיה הממלכתית למוזיקה ואמנויות הבמה בווינה, שם הפכה הרקדנית הרדיקלית גרטרוד בודנוויזר, מקדמת הריקוד האקספרסיוניסטי, שצמח כמרד אוונגרדי נגד בלט מסורתי, במיוחד במרכז אירופה ובארצות הברית, למורה שלה.  הולגרובה הפכה במהרה לרקדנית הראשית בלהקת בודנווייזר ונסעה עם הלהקה ברחבי אירופה.  עם הזמן היא הקימה גם קבוצת מחול משלה (קבוצת המחול של הילדה הולגר).  בגיל שמונה עשרה, כלומר בשנת 1923, הופיעה סולו לראשונה בביתן הזצסיון, שהפך לאחר מכן לפלטפורמה העיקרית שלה.  הכוריאוגרפיות שלה השתמשו במלחינים קלאסיים כמו באך, שוברט, דביסי, הנדל, אך בהדרגה היא מצאה את דרכה גם למלחינים מודרניים (ברטוק, פרוקופייב), ביניהם גם המודרניסט הצ'כי קארל בולסלב ייראק, שלמוזיקה שלו יצרה בשנת 1929 את המופע "ליבנסוונדה". היא הופיעה באותה תקופה גם בצרפת, פולין וצ'כוסלובקיה.  בשנת 1926 ייסדה את בית הספר החדש לאמנויות התנועה בפאלה רטיבור, ממש בלב וינה.  ההצגות שלה לילדים נרקדו בפארקים ולפני אתרי וינה. היא הזדהתה עם השמאל, וחלק מהופעותיה הצהירו זאת בבירור. בתגובה לנאציזם ולאנטישמיות הגוברת, נוצרו גם יצירות מסוימות בעלות נושאים יהודיים (ריקוד עברי, 1929; ריקוד קבלי, 1933; אחשוורוש, 1936).

לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הרפובליקה האוסטרית, הולגרובה ברחה מווינה (אמה ואביה החורג נספו מאוחר יותר בשואה). היא רצתה להיכנס לאנגליה, אבל הכניסה נמנעה ממנה. לכן היא עברה להודו, שם התפרנסה בתחילה כמסאז'יסטית, אך במהרה חזרה לריקוד. בהודו הייתה לה הזדמנות לשלב בעבודתה חוויות חדשות, במיוחד תנועות הידיים של הריקוד ההודי. במומביי פגשה את האמן, ד"ר ארדשיר קוואסג'י בומן-בהראם, אותו נשאה בשנת 1940.  בשנת 1941 הקימה בומביי בית ספר חדש למחול, אליו קיבלה תלמידים מכל הקסטות והדתות.  בין תלמידותיה נמנתה, למשל, רוקמיני דווי ארונדייל.

בשנת 1948, בשל המתח הגובר בין מוסלמים הודים להינדים, היגרו הולגר ובעלה לבריטניה. כאן חידשה את קבוצת הבלט המודרני שלה, איתה הציגה בשנת 1952, בין היתר, את  מופע מחול סלאבי עם שימוש במוזיקה של אנטונין דבוז'אק.  פריצת הדרך הייתה בעיקר ההופעה של "מתחת לים" על במת תיאטרון סדלר'ס וולס. את היצירה, שקיבלה השראה ממוזיקה של קמיל סן-סנס, הציגה כאן לראשונה בשנת 1955.  בלונדון היא גם הקימה מחדש את בית הספר שלה, The Hilde Holger School of Contemporary Dance.  בית הספר נודע בכך שבוגריו היו אנשים יצירתיים לא רק בתחום הריקוד, בין תלמידיו נמנו השחקנית ג'יין אשר, הפילוסוף איוון איליץ', הפסנתרנית מריון שטיין או הפנטומיסט לינדזי קמפ.

להולגרובה היו שני ילדים עם בעלה, בת בשם פרימוורה (* 1946) שהפכה לרקדנית, פסלת ומעצבת תכשיטים, וילד שני, בן בשם דריוס, שנולד בשנת 1949 עם תסמונת דאון. זה גרם להולגר לעבוד עם אנשים עם מוגבלויות. היא יצרה צורה של טיפול בריקוד לילדים עם מוגבלויות שכליות.  היא הייתה הכוריאוגרפית הראשונה שערבבה רקדנים מקצועיים עם ילדים ובני נוער עם לקויות שכליות. בהקשר זה החלו לדבר על ריקוד "אינטגרלי" (או משלב), שבו מטרת הרקדן היא לבטא רגשות וחוויות אינפנטיליים קדומים, דבר שילדים עם מוגבלויות עושים באופן ספונטני, ורקדן מקצועי לומד מהם למעשה. הולגר תמיד הדגישה שיש להתייחס לתלמיד עם מוגבלות בדיוק כמו לתלמיד ללא מוגבלות, מה שגרם לעיתים גם לביקורת שהיא קשה מדי לתלמידים עם מוגבלויות.  התוצאות, עם זאת, היו בלתי ניתנות להכחשה, ובמיוחד ההצגה "לקראת האור" בשנת 1968 על במת תיאטרון סדלר'ס וולס הפכה לפריצת דרך. קוס השתמש במוזיקה של אדוארד גריג. מדובר באחת היצירות האינטגרליות הראשונות בסצנה המקצועית. 

אחד מתלמידיה של הילדה, וולפגנג שטנגה, המשיך לעבוד עם אנשים עם לקויות כמו תסמונת דאון ואוטיזם, כמו גם עם אנשים עם מוגבלויות פיזיות. להקת התיאטרון למחול של ג'יסו סטנג, Amici Dance Theatre Company, יצרה בשנת 1996 מופע בשם הילדה, לכבוד הולגר.  הוא הוצג בתיאטרון ריברסייד בלונדון, ולאחר מכן גם באודאון בווינה בשנת 1998. היא עצמה תמיד הצהירה על שורשיה הווינאיים ובכמה יצירותיה העלתה מחווה לאווירה היצירתית של וינה בתחילת המאה ה-20.

בעיר מומבאי, הודו, פגשה מטפל בהומאופתיה וחובב אומנות ממוצא פֵארֵסי בשם אָרְדֵשיר קָאוָוסְגִ'י בּוֹמַן-בֵּרַם (Ardershir Kavasji Boman-Behram), והשניים נישאו בשנת 1940. אימה, אביה החורג וארבעה עשר בני משפחתה נספו בשואה. להִילדֶה נולדו שני ילדים במהלך חייה. בתה הראשונה, פּריִמבֵרַה בּוֹמַן-בֵּרַם (Primavera Boman-Behram) נולדה בשנת 1946 וב-1949 נולד בנה, דריוּס בּוֹמַן-בֵּרַם (Darius Boman-Behram). בתה הפכה לרקדנית, מפסלת ומעצבת תכשיטים, ובנה נולד עם תסמונת דאון, עובדה שהשפיעה עליה לעבוד עם אנשים בעלי מוגבליות פיזיות. בשנת 1948 היגרה עם משפחתה לאנגליה.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:רקדניות אוסטריות
קטגוריה:רקדניות בריטיות
קטגוריה:רקדניות יהודיות
קטגוריה:יהודיות אוסטריות
קטגוריה:כוריאוגרפיות
קטגוריה:כוריאוגרפיות יהודיות
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1905
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1905
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-2001
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2001
קטגוריה:אוסטריות שנפטרו ב-2001
קטגוריה:אוסטרים שנפטרו ב-2001