ליטון סטרייצ'י

ג'יילס ליטון סטרייצ'י (; 1 במרץ 1880 – 21 בינואר 1932) היה סופר, ביוגרף ומבקר ספרות בריטי. הוא נחשב לאחד המייסדים ולדמות מרכזית בקבוצת בלומסברי, ונודע בסגנון הכתיבה החדשני שלו של ביוגרפיות, תוך העדפת שימוש באלמנטים פסיכולוגיים, אירוניה ודיוק ספרותי על פני אידיאליזציה שאפיינה ביוגרפיות בתקופה הוויקטוריאנית.

הביוגרפיה שלו על המלכה ויקטוריה זיכתה אותו בפרס ג'יימס טייט בלאק.

 ביוגרפיה 
שמאל|ממוזער|משפחת סטרייצ'י. ליטון השלישי משמאל ולימנו פרנל סטרייצ'י
סטרייצ'י נולד ב-1880 בקלפהאם קומון בלונדון, הילד ה-11 מתוך 13 במשפחתם של סר ריצ'רד סטרייצ'י, לוטננט גנרל בצבא הודו הבריטית, ואשתו השנייה, הסופרג'יסטית ג'יין מריה סטרייצ'י (לבית גרנט). הוא נקרא ג'יילס על שמו של הרוזן מליטון, חברו של אביו מתקופת שירותו בהודו, וסנדקו.Charles Richard Sanders, Lytton Strachey: His Mind and Art, New Haven: Yale University Press, 1957. בין אחיו ואחותיו היו דורותי סטרייצ'י, ג'יימס סטרייצ'י, אוליבר סטרייצ'י ופרנל סטרייצ'י.

ליידי סטרייצ'י הייתה חובבת שפות וספרות, ועודדה את ילדיה לכתוב שירה ומחזות מגיל צעיר. היא האמינה כי לליטון יש פוטנציאל להפוך לאמן גדול, ולכן ניסתה להעניק לו את החינוך הטוב ביותר האפשרי, וכבר בגיל 7 הוא החל ללמוד צרפתית. ב-1893 נשלח סטרייצ'י לבית הספר אבוטסהולם ברוסטר, דרבישייר, אך הלימודים שם כללו גם עבודות פיזיות, וסטרייצ'י בעל מבנה הגוף השברירי, סירב לבצע אותן ולאחר מספר חודשים הועבר למכללת לימינגטון, שם הפך לתלמיד מצטיין. כשהגיע לגיל 17 רשמה אותו אימו לאוניברסיטת ליברפול, כהכנה לקראת לימודים באוקספורד. שם התיידד סטרייצ'י עם וולטר ראלי, מרצה לספרות מודרנית, שהפך לדמות משפיעה בחייו. ב-1899 ניסה סטרייצ'י לקבל מלגת לימודים לבייליול קולג' באוקספורד, אך נדחה בטענה כי הישגיו האקדמיים אינם יוצאי דופן, והומלץ לו על מכללת לינקולן כמוסד מתאים יותר.Holroyd, 129. ליידי סטרייצ'י ראתה המלצה זו כעלבון, והחליטה כי ילמד בטריניטי קולג' בקיימברידג'.Holyrod, 130

במהלך לימודיו הכיר סטרייצ'י את לאונרד וולף, קלייב בל, סקסון סידני-טרנר. וא"ג רוברטסון, וביחד ייסדו את "Midnight Society", שהייתה הבסיס לקבוצת בלומסברי. חברים קרובים נוספים שלו בקיימברידג' היו טובי סטיבן ואחיותיו ואנסה ווירג'יניה, ג'ון מיינרד קיינס, ג'ורג' מאלורי, ברטראנד ראסל וג. א. מור. סטרייצ'י הרבה לכתוב שירה בשנים אלה, וכמה משיריו אף זכו להתפרסם.

 קריירה מקצועית 
כשסיים את התואר הראשון שלו ב-1903 ניסה סטרייצ'י להתקבל למשרה במשרד החינוך, אך למרות המלצות שקיבל ממוריו באוניברסיטה, לא זכה בה. הוא נשאר בקיימברידג' ללימודי תואר שני וכתב במשך שנתיים דיסרטציה על וורן הייסטינגס, המושל הראשון של הודו הבריטית. הוא קיווה כי העבודה תבטיח לו משרה באוניברסיטה, אך לא הצליח גם בכך, וב-1905 נאלץ לעזוב את קיימברידג' ולשוב ללונדון.
ממוזער|ליטון סטרייצ'י בתמונה שצילמה לידיי אוטולין מורל ב-1911 או 1912
בשנים 1904-1914 כתב ביקורות ספרות ותיאטרון לכתבי עת כגון הספקטייטור, וכתיבתו הרשימה את ה.א.ל. פישר, נשיאה לשעבר של האקדמיה הבריטית, שב-1911 הזמין את סטרייצ'י לכתוב סקירה ספרותית של הספרות הצרפתית, על פי המודל של סקירת ספרות דומה שנכתבה על הספרות הלטינית. הסקירה בת 50,000 המילים התפרסמה ב-1912 וסטרייצ'י הקדיש אותה לאימו. היא זכתה לביקורת מהללת בטיימס ומכרה למעלה מ-12 אלף עותקים. למרות ההצלחה, סטרייצ'י לא זכה לפרסום או לכסף, ונאלץ להתקיים מקצבות שהעניקו לו אימו, וידיד המשפחה הארי נורטון. הוא עזב את לונדון ועבר להתגורר בכפר קטן במחוז וילטשייר, שם החל לכתוב את מה שיהפוך להיות יצירתו המפורסמת ביותר - ויקטוריאנים דגולים (Eminent Victorians).

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיש בקשה לפטור מגיוס על רקע מצפוני, אך קיבל את הפטור דווקא בשל בריאותו הלקויה. ב-1916 הוא שב ללונדון, ואת שנות המלחמה העביר בחברת ליידי אוטולין מורל וחברים נוספים מקבוצת בלומסברי.

ב-1918 השלים ופרסם את ויקטוריאנים דגולים, בו בחן מחדש ארבע דמויות מופת של העידן הוויקטוריאני - הקרדינל אדוארד מאנינג, פלורנס נייטינגייל, תומאס ארנולד והגנרל צ'ארלס גורדון. בניגוד לביוגרפיות אחרות מאותה תקופה, סטרייצ'י השתמש בסגנון קצר, מושחז ואירוני. הוא חשף את החולשות האנושיות, את המניעים הנסתרים ואת הצביעות הדתית או החברתית של מושאיו. הספר זכה להצלחה עצומה והפך אותו לסלבריטאי ספרותי. ב-1921 פרסם את הביוגרפיה של המלכה ויקטוריה, שהפך למודל לביוגרפיות מודרניות, שאינן מתעדת את עובדות החיים בלבד, אלא מנסות גם להעניק ניתוח פסיכולוגי של הדמות ההיסטורית. ב-1928 ראה אור ספרו אליזבת ואסקס, שהתמקד במערכת היחסים בין המלכה אליזבת הראשונה לרוזן מאסקס.

 אחרית ימיו 
ההצלחה של ספריו איפשרה לסטרייצ'י חיים נוחים מבחינה פיננסית. עד 1924 התגורר בברקשייר, ואז עבר לכפר סמוך למרלבורו שם בילה את שארית חייו. הוא נפטר מסרטן הקיבה, שאובחן בטעות כטיפוס הבטן ב-21 בינואר 1932. על פי הנטען מילותיו האחרונות היו: "If this is dying, then I don't think much of it."

 חיים אישיים 
סטרייצ'י מעולם לא הסתיר את נטייתו המינית ומשיכתו לגברים. כבר בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי אהב לגלם בהצגות תפקידי נשים, וסיפר לאימו כי הוא נהנה ללבוש בגדי נשים גם מחוץ לבמה כדי לבלבל ולשעשע את חבריו. במהלך לימודיו בקיימברידג' היה חבר באגודה הסודית Cambridge Apostles, שדגלה בהפרדה רעיונית בין מעשים הומוסקסואליים של אינטלקטואלים לבין אלה של אחרים, וניהל מערכות יחסים עם ראלף פרטרידג', ג'ון מיינרד קיינס ורוג'ר סנהאוס, שלימים עמד בראש בית ההוצאה לאור Secker & Warburg.

במהלך מלחמת העולם הראשונה הכיר סטרייצ'י את הציירת דורה קרינגטון, עימה ניהל מערכת יחסים אפלטונית והתגורר איתה עד מותו.Holroyd, 447. ב-1921 קרינגטון נישאה לפרטרידג', והשלושה ניהלו מערכת יחסים פוליאמורית.Holroyd, 485. זמן קצר לאחר מותו של סטרייצ'י, קרינגטון שמה קץ לחייה, ופרטרידג' נישא ב-1933 לפרנסס מרשל, חברה נוספת בקבוצת בלומסברי. מכתביו של סטרייצ'י, בעריכת פול לוי, פורסמו בשנת 2005.

 בתרבות הפופולרית 
ליאונרד וולף, בעלה של וירג'יניה וולף, אמר כי דמותו של נוויל ברומן "הגלים", מבוססת חלקית על דמותו של סטרייצ'י. בנוסף נטען כי דמותו הייתה השראה גם לדמותו של סנט ג'ון הירסט ברומן "המסע האל החוץ" של וולף.

בביוגרפיה של סטרייצ'י שפרסם מייקל הולרויד הוא טוען כי סטרייצ'י היה ההשראה לדמויותיהם של סדריק פורבר ברומן האוטוביוגרפי למחצה "המגונה העצמי" ומתיו בלנקט ברומן "קופי האלוהים", שניהם מאת וינדהאם לואיס.

א.מ. פורסטר ציין בסוף הרומן "מוריס" כי דמותו של ריסלי, סטודנט לתואר ראשון מקיימברידג', התבססה על סטרייצ'י.

בסרט הקולנוע קרינגטון, המבוסס על חייה של דורה קרינגטון, גילם ג'ונתן פרייס את דמותו של סטרייצ'י, לצד סטיבן וודינגטון בתפקיד ראלף פרטרידג' ואמה תומפסון בתפקיד קרינגטון. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן 1995, ופרייס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על הופעתו. את דמותו של סטרייצ'י גילמו גם ג'יימס פליט בסרט "אל סור דה גרנדה" ב-2003, אד בירץ' במיני-סדרה "חיים בכיכרות" משנת 2015, ונייג'ל פלנר ב"גלומסברי", פרודיה על "קבוצת בלומסברי" ששודרב ב-Radio 4 של ה-BBC בשנים 2012-2018.

מערכת היחסים בין סטרייצ'י וקרינגטון מוזכרת בסרטו של אלמודובר "החדר הסמוך" מ-2024.
ממוזער|שלט כחול לזכרו של סטרייצ'י בכיכר גורדון בבלומסברי

 לקריאה נוספת 

קישורים חיצוניים







הערות שוליים

קטגוריה:סופרים להט"בים בריטים
קטגוריה:מונצחים בשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית
קטגוריה:מסאים אנגלים
קטגוריה:ביוגרפים בריטים
קטגוריה:מבקרי ספרות בריטים
קטגוריה:בוגרי טריניטי קולג' (קיימברידג')
קטגוריה:קבוצת בלומסברי: אישים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1880
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1932