תרומה (הלכה)

בהלכה, תרומה היא שם כולל למאכלים הבאים מהצומח שניתנים לכהן כחלק ממתנות כהונה ונאכלים בטהרה, הכוללים: תרומה גדולה, תרומת מעשר, חלה וביכורים. כאשר ברבים מהמקרים הכוונה בעיקר לקדשי  הנאכלים בכל מקום, שהם: תרומה גדולה, תרומת מעשר וחלה (בניגוד לביכורים, שנאכלים בירושלים בלבד). מהתורה חיוב נתינת התרומה לכהן הוא רק מיבול הארץ, והיא ממצוות התלויות בארץ.

בהלכות טומאה וטהרה, תרומה היא גם שם מושאל לדרגת טומאה הנקראת "שלישי לטומאה", שהתרומה נטמאת עד שלישי, טומאה הקיימת רק בתרומה ובקודש.

רקע וטעם המצווה
התרומה ניתנת לכהנים כחלק ממתנות כהונה שעלים נאמר בפסוק: . התרומה ניתנת לשימושה הרגיל כאשר הכהן בטהרה. כיום התרומה (שמקודשי הגבול) מופרשת ולא תמיד ניתנת לכוהנים כיוון שאינם יכולים לאכלה בטהרה, אולם בעבר כשניתן היה לאכלה בטהרה היא ניתנה לכהנים לאכילה ושימוש, וכן בעתיד שיהיה ניתן לשמור על הטהרה, היא תינתן לכוהנים לאכילה. אף שהתרומה נועדו לאכילת כהנים בטהרה, גם כאשר היא טמאה עדין חובה להביאה לכהן שיכול להשתמש בה להסקה ותאורה ולהאכלת בהמתו, שנלמדת מדרשת הפסוק במסכת שבת, וכך פוסק זאת הרמב"ם: 

התרומה נקראת גם ראשית כי היא מסמלת את הרצון לנתינה של כל ההתחלות לאל, כפי שכותב הרמב"ם: .

הגדרה ומקורות המושג
הדברים הנקראים תרומה מופעים בפסוקים כאשר תרומה הגדולה ותרומת מעשר וחלה נלמדים מפשט הכתוב וביכורים על ידי לימוד של חז"ל.
תרומה גדולה - 
תרומת מעשר - 
חלה - 
ביכורים -  ואמרו חז"ל 
בספרות חז"ל המושג תרומה משמש לעיתים את כל סוגי הדברים שנכללים בערך תרומה, בהרבה מהמקרים הכוונה רק לתרומה גדולה או ביחד עם תרומת מעשר או גם חלה, ואז נקראים גם קדשי . כאשר ישנן מספר הקבלות מפורשות בין סוגי התרומה בדומה ובשונה. הרמב"ם הטיב להגדיר את המושג בספרו משנה תורה: 

דיני התרומה
האכילה והשימוש בתרומה
התרומה ניתנת לכהן מיוחס, לאכילה שתייה ו בטהרה, אכילתה היא מצווה מן התורה, וחשובה כעבודה במקדש. ורשאי לחולקה עם אשתו בנותיו הרווקות עבדיו הכנענים ובהמותיו (וכמובן, כהנים אחרים). לכהן זכות לתת במתנה או למכור את התרומה גם לא לכהן. דין תרומה טמאה הוא השמדה, אך עם זאת, רשאי הכהן להפיק הנאה מהתרומה בשעת השמדתה, כל עוד זוהי צורה רגילה לאותה תרומה כגון האכלת שעורים לבהמה, או הדלקת נר בשמן זית הנקרא בחז"ל "שמן שרפה".

החייבים בנתינה
חובת ההפרשה למרות מה שנראה במחשבה ראשונה שמוטל רק על ישראל או לוי, היא על כולם כולל הכהנים אלא שהכוהנים מפרשין ויכולים לתת לעצמן את ההפרשה וכן כהן שמביא ביכורים צריך גם לקרוא.

איסורים בתרומה
אכילת תרומה כאשר הכהן או המאכל טמא, ואכילת תרומה בטהרה על ידי כהן ערל (שאינו מהול) או חלל ואכילה על ידי זר (שאינו כהן)}, אסורה מהתורה והעונש על כך הוא מיתה בידי שמים ואסורה אכילת ביכורים מחוץ לירושלים, או לפני . וכן קיים איסור לטמא תרומה טהורה בארץ ישראל, כשם שאסור לטמא את הקדשים. ואסור לאבד תרומה או לגרום לה הפסד דוגמה: בישול יין וממילא אידוי של המים הנמצאים בו ומיעוט התרומה.

חיוב מלקות (שמסמל איסור לאו) לאדם שאכל תרומה חל על ערל, זר, וכהן טמא שאוכל תרומה טהורה, (כאשר התרומה טמאה לא חל חיוב מלקות, דוגמת כהן טמא שאוכל טמא וכהן טהור שאוכל טמא). ובביכורים גם כהן טהור שאוכל ביכורים טמאים (בניגוד לתרומה), והאוכל מחוץ לירושלים, ואם אכל לפני  במקדש, לוקה.

איסור נוסף קל יותר, הוא שאסור לאכול תרומה באותו שולחן עם אדם שאסור לו לאכול בתרומה ואוכל מאכל אחר, בדומה לאיסור לאכול בשר וחלב באותו השולחן לשני אנשים שונים.

קרן וחומש
זר שאכל תרומה בשוגג אפילו כאשר היא טמאה או אם אכל במזיד תרומה טהורה ללא התראה, עליו לשלם לכהן את שווי המאכל "הקרן", ולהוסיף עליו קנס של "חומש" - 25% משווי הקרן. תשלום הקרן ניתן לאותו הכהן שהתרומה הייתה שלו מכיוון שהתרומה היא שלו והיא נלקחה ממנו צריך להשיב לו אותה, ותשלום החומש ניתן לכל כהן מכיוון שהוא קנס, וכן התשלום צריך להיות מאותו סוג הדבר שנלקח. הקרן והחומש שניתנים לכהן שווים לתרומה בכל דיניה, והכהן לא יכול למחול ולא לקבלם. חיוב התשלום חל רק כאשר השימוש בתרומה היה בדרך הרגילה אולם כאשר השימוש בה לא היה כדרכו כדוגמת: סיכת יין, או שהאכילה הזיקה לאדם שאכלה, משלמים רק את הקרן. כאשר אכלו את התרומה במזיד והיא הייתה טמאה התשלום הוא רק "" מכיוון שגם הכהן היה יכול רק ליהנות משריפתה בלבד.

 מדומע 

עבור מי שאינו כהן, תרומה נחשבת לאיסור אכילה. מפני חשיבותה של התרומה, חכמים הוסיפו כלל לפיו במקרה שמתערבת תרומה עם שאר אוכלים מותרים מאותו הסוג, לא מספיק רוב של מזון היתר כנגד התרומה, אלא נדרש שיהיה פי 100 מכמות התרומה, כאשר התערבה התרומה עם פחות ממאה כנגדה הכל נקרא מדומע ואסור באכילה, את המדומע ניתן למכור לכהן במחיר זול (מכיוון שמותרת רק לכהנים שוויה מועט) חוץ משווי מה שנפל, שכן הוא שייך לכהן. כאשר המאכלים המעורבבים אינם מאותו סוג, הכל נאסר רק אם התרומה נותנת טעם בשאר המאכלים. כל סוגי התרומה מצטרפים אחד עם השני ונחשבים כדבר אחד, לדוגמה: תמר מתרומה גדולה ותמר של ביכורים חייבים מאתיים תמרים נוספים כדי לבטלן. סיבת חומרה זו שהחמירו חכמים בתרומה, שהביטול הוא במאה, נלמדת מתרומת מעשר שגם שהיא רק אחד ממאה והיא אוסרת את כל התבואה עד שמפרישים אותה, כך בכל התרומות ישמר אותו היחס.
בביכורים ישנו דין מיוחד שכאשר התערבב הפרי בירושלים, גם אם יש פי מאה מהם באותו המאכל, הכל נאסר לזרים כדין דבר שיש לו מתירין.

גידולי תרומה
אחת מתקנות חכמים שנתקנו כחלק מי"ח דבר היא התקנה "גידולי תרומה - תרומה". מדאורייתא צמחים שגדלו מזרעי תרומה דינם כחולין, אך חכמים תיקנו שיהא דינם כתרומה. בטעם התקנה מובאות בתלמוד שתי דעות. לדעת רבי חנינא הטעם הוא משום חשש שישראלים ימנעו מלתת את התרומה לכהן, כיון שיוכלו להשאיר את הזרעים בידם ולגדל מהם יבולים. לעומתו לדעת רבא הטעם הוא משום תרומה טמאה שבידי הכהן, שיש חשש שמא ישאיר הכהן את התרומה הטמאה אצלו על דעת לזרוע אותה ולזכות ביבוליה, ובזמן שבינתיים עלול הכהן להיכשל באכילת תרומה טמאה. על גידולי גידולים של תרומה לא גזרו והם נשארו בהיתרם.

הדומים לתרומה
מנחות שהוקדשו אך עדיין לא קדשו בכלי, ולחמי התודה או לחמי הרקיקים של הנזיר שהקרבן שלהם עדיין לא נשחט, דינם כתרומה לעניין הטומאה שנטמאים עד שלישי. הלחם שמרימים לכהנים מקרבן התודה דינו כספק תרומה לעניין איסור האכילה לזרים בעקבות הסתפקות חז"ל בתלמוד לגביו, ולכן אין חייבים עליו מיתה וחומש ואין בו דין מדומע.

המשותף והשונה בסוגי התרומות
על פי מה שיוצא מטבלה רואים שלביכורים יש את הדינים הכי יוצאי דופן מבין כל סוגי התרומות.
 הדין  תרומה גדולה  תרומת מעשר  חלה  ביכורים ביטול ב-1:100  כולם בטלים במאה וצריך להביא לכהן כנגד מה שאבד הערב שמש  כהן שנטמא חייב לחכות לאחר הטבילה עד השקיעה חיוב מיתה קרן וחומש  כן, וכולם מצטרפים אחד עם השני לכמות מינימלית (כזית) כדי לחייבתחילת חיוב אחריות ומיתהלאחר ההפרשה וקריאת שם עד שמביא לירושלים מקסימום נתינה  חייבים לתת משהו אבל אסור לתת הכל  ללא מקסימום נוסח הברכה לאכול תרומה  לאכול ביכוריםכהן טהור שאכל תרומה טמאה  פטור ממלקות לוקהקיום בזמן הזה מדרבנן  כן לאנקראים קדשי נאכלים בכל מקוםונוהגים גם שאין מקדש כן  לא, נאכל רק בירושלים ומתחלק לאנשי המשמרונוהג רק בזמן המקדש סוג יבול  מכל הסוגים  חמשת מיני דגן  שבעת המיניםמתקיים בחו"ל מדרבנן לא, אבל מתקיים בארצות הסמוכות לישראל כן  לא מתקיים בשמיטה, הפקר, מתנות עניים,  לא כן כמות ההפרשה מינימלית 1/60 - 1.67% 1/10 - 10% 1/24 כ-4% 1/60 - 1.67% מפרשים מטהור על טמא  לא כן לא כןמפריש לא מן המוקף

הטהרה בתרומה
תרומה שנטמאה בכל אחד מדרכי ההיטמאות אסורה באכילה ודינה השמדה, בין אם מאב הטומאה, ראשון לטומאה או שני לטומאה ואפילו שהתרומה נהיית רק בדרגת שלישי לטומאה. כאשר התרומה נטמאת ממשהו שדרגת טומאתו היא שני לטומאה התרומה הופכת לשלישי לטומאה שזו טומאה שקיימת רק בתרומה ובחמורים ממנה. תרומה שטמאה בדרגת ראשון ושני טמאה, ומטמאת גם דברים אחרים, ובדרגת שלישי היא טמאה ומטמאת רק קודש וחטאת.

בחלה יש דין מיוחד שכאשר העיסה ספק נטמאה לפני ההפרשה מטומאה של לפחות ראשון אף על פי שעכשיו דינה כחולין (שבספק טומאה טהור) מחמירים בחלה המופרשת ממנה שדינה יהיה .

טומאות מדרבנן
נטילת ידיים
ממוזער|כדי לאכול בתרומה חייבים לטהר את הידיים על ידי נטילת ידיים בכלי
בעקבות גזירת חכמים הקרויה "טומאת ידיים",ידיים שנגעו בראשון לטומאה או בכתבי הקודש ואפילו  טמאות (בדרגת שני לטומאה), כאשר רוצים לאכול תרומה או אפילו רק כדי לגעת בתרומה חייבים לטהר את הידיים על ידי נטילת ידיים בכלי, או טבילת הידיים במקווה. תרומה שנגעו בה בסתם ידיים דינה השמדה, אך על פי שזה גזירה דרבנן. כל הדינים שיש בנטילת ידיים ללחם קיים בתרומה, חוץ מדין מיוחד שקיים בנטילה לתרומה, שהוא שלאחר שנוטלים ידיים פעם אחת צריך לחזור וליטול שוב, מכיוון שהמים הראשונים שנשפכו על היד נטמאו וצריך להעביר אותם מהיד. כאשר אין מים ניתן לעטוף את הידיים בבד כדי לא לטמא את התרומה. במקרה שקיים ספק בטומאת הידיים מתייחסים לתרומה כטהורה. מצוות נטילת ידיים בימנו מגיע בעקבות דין נטילת ידיים לתרומה.

אכילת ושתיית מאכלים טמאים
מכיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם. חכמים החמירו, שהאוכל או שותה דברים טמאים נעשה בכך טמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", והוא אסור לאכול תרומה או לנגוע בה עד שיטבול במקווה (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). במקרה שאכל תרומה בדרגת שלישי אינו יכול לאכול תרומה אך מותר לו לגעת בתרומה. הסיבה לכך היא שקיים חשש שאדם שאוכל תרומה יאכלנה תוך כדי אכילת חולין טמאים, ואפשר שחלקי המזון יגעו זה בזה בתוך פיו והתרומה תיטמא.

רחיצה במים שאובים
שמאל|ממוזער|220px|מים האסופים תוך הכלי נחשבים כמים שאובים
מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול תרומה או לנגוע בה, עד שיטבול במקווה כשר (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). הסיבה לכך היא כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מטהרת.

הכוונה והיסח הדעת
מעלה שעשו חכמים היא שאדם שטבל או נטל ידיו צריך להתכוון לתרומה ואם לא התכוון צריך לטבול שוב. וכן מגזירת חז"ל אדם שטבל כדי לאכול תרומה והתחרט מלאכול נחשב כטמא עד שיטבול שוב (אך אינו צריך לחכות להערב שמש), סיבת הדין שקיים חשש שמכיוון שהסיח דעתו לא שם לב שנטמא. וכן בנטילת ידיים שהתחרט מלאכול ידיו נחשבות טמאות.
וכן אשה לפני שאוכלת תרומה, צריכה לבדוק את עצמה שלא יצא ממנה דם.

ספקות בתרומה
ישנן שישה ספקות שבמגע (או בכל אחד מדרכי ההיטמאות) עם התרומה היא נטמאת ודינה השמדה אף על פי שזה ספק ואסור להשחית תרומה חז"ל החמירו בתרומה, אבל בספק ספיקא לא משמידים אלא  דוגמה: אם הוא מתלבט אם התרומה נגעה באחד מאלו, אז יש ספק על גבי הספק הקודם.
 בית הפרס - שדה שנחרש בו קבר ולא ידוע על כל מקום העצמות.
עפר שמגיע מארץ העמים - גזירת חז"ל שהעפר טמא שמא קברו בו הגויים.
בגדים של עם הארץ - שיש חזקה על הבגדים שהם טמאים.
 כלים שנמצאים ולא ידוע טומאתם - כלים שנמצאים ברשות הרבים (חוץ מירושלים) ולא ידוע להם טומאה נחשבים כטמאים.
 רוק שלא ידוע מקורו - רוק שנמצאים ברשות הרבים ולא ידוע להם טומאה נחשבים כטמאים.
 שתן של אחד מהטמאים מעורב בשתן של בהמה - משקים שיוצאים מיולדת, נידה, זב, וזבה, מטמאים. במקרה רגיל השתן שלא ניכר מראהו בטל, אך פה לא ניתן לדעת אם בטל בגלל הדמיון במראה ולכן גזרו לטמא מספק.

בימינו
כאשר אין אפר פרה אדומה כל הכוהנים בחזקת טמאי מתים. לכן בימנו לא ניתן להביא את קודשי הגבול לאכילה לכוהנים, כיוון שאין באפשרותם לאכלם בטהרה, אך עדיין קיימת החובה להפרישם.
 את התרומה גדולה ותרומת המעשר מפרישים בדרך כלל ביחד. בכמויות קטנות (לדוגמה במטבח הביתי), מצניעים את הפרשת התרומה בצורה מכובדת (בדרך כלל על ידי הנחתן בשתי שקיות בפח האשפה). כאשר מדובר בכמויות גדולות, יש הנוהגים לתת את התרומה לאכילה לבהמה של כהן. על כן נוהגים למכור את החיות בגני חיות לכהנים בשותפות ולתת לבהמות שבגן החיות לאכול את התרומה, וכך גם מספר בעלי עדרים פרטיים עושים. כאשר מדובר בתרומה משמן זית, יש הנוהגים לתת את השמן לכהנים כשמן להדלקה.
 את החלה מפרישים בכמות מינימלית וזורקים לפח באופן מכובד, ויש הנוהגים לשרוף בדווקא. וישנם מקומות בחוץ לארץ בהם נותנים לכהן קטן לאכול את החלה.
הביכורים אינם מופרשים כיום כיוון שנוהגים רק כשבית המקדש קיים
האכלת בהמה
ממקורות חז"ל ניתן לראות שהאכלת הבהמה בתרומה הטהורה (לפחות מדאורייתא) היא רק במאכלים שהם ראויים קצת למאכל אדם (כדי שבכלל יתחייבו בתרומה) אך עיקר שימושם הוא למאכל בהמה, אבל מאכלים שראויים רק לאדם לא ניתנים לבהמה בתורת תרומה, ולגבי תרומה טמאה בגמרא יש מחלוקת לדעת רש"י ניתן להביא תרומה טמאה להבמה כי זה נחשב גם ביעור אולם לדעת התוספות תרומה טמאה דינה שרפה בלבד ולכן לא ניתן להביאה לבהמה כלל.

בימינו ישנם מספר הצעות שניתנו על ידי האחרונים כיצד ניתן לתת תרומה לבהמת כהן:
להפריש תרומה מהיבול הגרוע שמתאים רק בדוחק למאכל אדם.
להשאיר את היבול זמן מה עד שיתקלקל ואז לתת אותו לבהמה.
לשים את התרומה ליד בהמות אבל לא להביא להם ישירות והם אוכלות מעצמם.
וכן מי שמשאיר את היבול עם הפסולת שלו (דוגמת שקדים עם קליפותיהם) לא מוחים בו.
וכן בתרומה טמאה שניתן לסמוך על דעת רש"י שמתיר לתת את התרומה הטמאה לבהמה.
הרב צבי פסח פרנק נוטה לומר שתרומה טהורה ניתן בכל אופן לתת לבהמת כהן.

ראו גם
 מתנות כהונה
 תרומות ומעשרות
 חלה
 ביכורים
 שלישי לטומאה

 לקריאה נוספת
הרב יצחק רוזינטאל \ רוזנטאל, כרם ציון ירושלים: מדרש בני ציון תשל"א.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי עיר הקודש והמקדש ירושלים: דפוס סלומון תשכ"ט.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי ספר ארץ ישראל ירושלים: הוצאת האחים לוין-אפשטין ושות' תשט"ו.

קישורים חיצוניים
הערך תרומה גדולה באתר מכון המקדש
הערך תרומת מעשר  באתר מכון המקדש
 הערך חלה באתר מכון המקדש
 הערך ביכורים באתר מכון המקדש

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:תרומות ומעשרות
קטגוריה:מתנות כהונה
קטגוריה:מצוות התלויות בארץ
קטגוריה:דרגות הטומאה