המקור הכהני

המקור הכהני (בקיצור: ס"כ; באנגלית: the Priestly source, או בקיצור P) לפי השערת התעודות, הוא אחד מארבעת מקורות התורה, ארבע תעודות ששילב עורך מאוחר כדי ליצור יחידה אחת. המקור הכהני מזוהה, בין השאר, באמצעות תיאור אהרן הכהן באור חיובי, ובאמצעות סגנון הכתיבה. על אף שהשערת התעודות שנויה כיום במחלוקת בחקר התורה, קיומו של המקור הכהני כתעודה מובחנת הוא אחת הנקודות הבודדות שיש על אודותיהן קונצנזוס מחקרי.

רקע
על פי השערת התעודות, חמשת חומשי התורה מורכבים מארבע תעודות, שאותן שילב עורך מאוחר כדי ליצור יחידה אחת. המקור הכהני הוא המפותח והארוך ביותר, והוא כולל את רוב ספר ויקרא ופרקים רבים בבראשית, שמות, ובמדבר. הוא מגלה עניין מיוחד בעבודת הקרבנות, בענייני טומאה וטהרה ובדקדוקי המצוות, ומתרחק מן התיאורים האנושיים של האל.

מקובל במחקר כי המקור הכהני נחלק לשתי שכבות או רבדים: האחד נקרא בפשטות ס"כ, והשני "ספר הקדושה" או "תורת הקדושה" (סה"ק או תוה"ק, בלעז: H), על שום עיסוקו החוזר ונשנה בקדושת ישראל. חוקרי המקרא הראשונים סברו כי תורת הקדושה היא קובץ חוקים קדום שהסופרים הכהניים המאוחרים שיבצוהו בתוך ס"כ, אך החוקר הישראלי ישראל קנוהל ביסס את העמדה שלפיה ס"כ הוא הקדום ושתורת הקדושה מאוחרת לו. ראיותיו של קנוהל מקובלות כיום במחקר, והחוקרים משערים שתורת הקדושה נכתבה החל מתקופת חזקיהו ועד לתקופת עזרא הסופר.

מועד החיבור
קיימות סברות שונות באשר לזמנו ומוצאו של המקור הכהני.

גרסת ולהאוזן
להערכתו של אבי השערת התעודות יוליוס ולהאוזן, שהיא ההשערה הרווחת בקרב חוקרי התורה גם בימינו, מוצאו של המקור הכהני בתקופת גלות בבל או בימי בית שני, שכן הוא איננו מבטא את אופיה של דת ישראל בתקופת המקרא אלא את הפולחן הדתי שהנחילו הכהנים לעם ישראל לאחר הגלות.

לטענתו, את השלב הראשון בפולחן הישראלי מייצגים המקורות היהוויסטי והאלוהיסטי, שנכתבו לפני המאה ה-7 לפנה"ס. במקורות אלה נרמז על ריבוי מקורות פולחן: כך, למשל, לאחר סיפור חלום יעקב שב יעקב מקדיש את בית אל: . כך גם בספר החוקים שמופיע ב, המכונה בשם "ספר הברית" ושייך למקור האלוהיסטי, מופיע ציווי לבנות מזבח לאלוהים ללא הגבלת מיקום, בכל מקום שבו אלוהים "יזכיר את שמו": .

את השלב השני בפולחן הישראלי מייצגת האסכולה הדויטרונומיסטית, שהייתה אחראית לכתיבת ספר דברים. אסכולה זו מביאה לידי ביטוי את הרפורמות הדתיות שהנהיג המלך יאשיהו בסביבות שנת 622 לפנה"ס, לאחר שהלה מצא ספר תורה בבית המקדש, שמורה על ריכוז הפולחן במקום אחד, הוא בית המקדש שבירושלים. בתנ"ך, הכינוי "ספר התורה" מתייחס כמעט תמיד לספר דברים. ספר התורה שמצא יאשיהו מזוהה עם ספר דברים, שאף בו ניכרת הדרישה לריכוז הפולחן: . לפיכך נהוג למקם את מועד כתיבת ספר דברים בימי יאשיהו.

את השלב השלישי בפולחן הישראלי מייצגת המציאות בימי בית שני. שבי ציון, ובהם כוהנים ולווים רבים, התרכזו באזור ירושלים, כמסופר בספרי עזרא ונחמיה. הדרישה לריכוז הפולחן הייתה אז מובנת מאליה. לכן, ולהאוזן ייחס את כתיבת המקור הכהני לכוהנים אלו. ראייה לכך היא בסיפור אוהל מועד, המוזכר, כמעט תמיד, במקור הכהני. מסיפורי נדודי בני ישראל במדבר נראה כי היה להם אך ורק מקום פולחן אחד, כנדרש בחוק ריכוז הפולחן, אך חוק זה אינו מוזכר בסיפורים אלה, כיוון שלדעת ולהאוזן הוא היה ידוע לכל בראשית ימי בית שני.

גרסת קויפמן
לעומתו, טען החוקר הישראלי רב ההשפעה יחזקאל קויפמן שיש להקדים את תארוך מקור זה לתקופת הבית הראשון. דעה זאת מגובה כיום בניתוח לשוני, והאוחזים בה מסבירים את אי התאמתם של חוקי המקור הכהני לידוע לנו על דת ישראל בתקופת הבית הראשון בכך שבעת כתיבתו של מקור זה הוא ייצג חוג מצומצם של כהנים. דעה זאת קנתה לה מהלכים במיוחד בקרב חוקרים מהאוניברסיטה העברית ותלמידיהם, והיא מקובלת כיום על כל החוקרים מאסכולת השערת התעודות המחודשת.

המקור הכהני כשכבת עריכה
מאחר שספר זה כולל פירוט מועט על הדורות שקדמו לסיני, היו בין החוקרים שהציעו כי הספר לא נוצר כמקור שעומד בפני עצמו, אלא כשכבה של תוספות והשלמות שנוספה לשאר התעודות בעת הרכבת התורה. דעה זו מבוססת על הנחה שהמקור הכהני הוא התעודה המאוחרת ביותר, שנכתבה תוך מודעות למקורות האחרים. אף שתפיסה זו מקובלת במחקרים עדכניים, אין על כך קונצנזוס והיו שחלקו על ההנחות שעליהן היא מבוססת.

רקע היסטורי

הדת בממלכת יהודה שלפני גלות בבל הייתה מרוכזת סביב הקרבת קורבנות בבית המקדש בירושלים. לדעת חלק מהחוקרים, הפולחן נוהל בידי הכהנים בני צדוק שנעזרו בלויים. בני צדוק היו הכהנים בירושלים, אך במרכזי פולחן אחרים שלטו קבוצות אחרות. במקדש בית אל, שהיה מרכז פולחני של ממלכת ישראל, הייתה קבוצת כוהנים שעסקה בפולחן "עגל הזהב" שהיה נהוג בממלכת הצפון. עדות לפולחן העגלים בממלכת הצפון מצויה בנבואות הושע שנאבק בפולחן הסינקריטיסטי של יהוה שרווח בימיו. הוא מחה נגד עירוב פולחן הבעל עם הפולחן ליהוה ויצא נגד פולחן העגלים. הוא כינה את העיר בית אל בכינוי הלעגני "עֶגְלוֹת בֵּית אָוֶן", המשקף את העמדה שלפיה פולחן העגלים עושה את בית אל לעיר של אָוֶן, מעשי תועבה ורשע.

חוקרים המאחרים את ס"כ לתקופה הבתר־גלותית משערים כי לאחר חורבן בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס בידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנאצר מלך בבל, אשר כבש את ירושלים, הוגלו רוב הכהנים בני צדוק, והמקדש בבית אל הפך למרכז פולחן ליהודאים. קבוצת הכוהנים שהתגבשה אז ייחסה עצמה ל"בני אהרן". לאחר שהכהנים בני צדוק חזרו מגלות בבל סביב שנת 538 לפנה"ס הם ייסדו שוב את הפולחן בירושלים והחל מאבק בין שתי הקבוצות. לבסוף בני צדוק חזרו לשלוט בכהונה, אך אימצו את דמות אהרון כראשון הכוהנים, כפשרה וניסיון שילוב עם בני אהרן. סיפור קורח בספר בבמדבר, שחלק על דרך הנהגתם של משה ואהרן, ולבסוף נבלע באדמה, מסמל את העתיד לקרות למורד בכהונה לפי המקור הכהני.

לפי אותם חוקרים, לאחר שיבת ציון, הכוהנים בני צדוק פעלו בחסות השלטון הפרסי בארץ ישראל והם אלו שעמדו בראש הקהילה היהודית במחוז יהוד מדינתא. כבעלי העניין של הדת הם הכניסו לתורה הן את החוקים והתקדימים ההיסטוריים שמטפחים את מעמדם, סמכותם ורווחתם והן את האמונה באל הטרנסצנדנטלי שמסוגל לברוא עולם שלם במאמר בלבד - אמונה לה נחשפו בגלות בבל, שם הם באו במגע עם הדת הזורואסטרית, לדברי אותם חוקרים, שלימדה אותם לא רק על קיומו של הממד הרוחני אלא גם על הריחוק והנשגבות של האל שלא נהג להתערב בענייני דיומא.

 ההשערה להשפעה הזורואסטרית על המקור הכהני 
ממוזער|אוסטרקון מהאי יב במצרים העליונה, הנושא ככל הנראה תעודת משלוח צבאית מטעם האימפריה הפרסית, ובו שמות חיילים יהודאיים. מתוארך לשנת 475 לפנה"ס.

לפי איתמר כסלו, השפעה מעין זו ניתן למצוא באש התמיד (ויקרא ו), שנכנסה לפולחן הישראלי בהשפעת מקדשי האש הזורואסטריים. לפי שיטה זאת, הסיפור על ירידת האש מאת ה' על המזבח בחנוכת המשכן (שם י) וההנחיה לא לכבות אותה (שם ו) הן בהשפעת הרעיון הזורואסטרי של אש בעלת מעמד אלהי שאין לכבותה. רעיון זה הוביל גם לשכבות סיפוריות המזהירות מפני שימוש באש ממקור אחר בפולחן: הסיפור על הקרבת אש זרה שהביא למותם של נדב ואביהוא (שם י), והקרבת האש הזרה שהביאה למות 250 מקריבי הקטורת מעדת קורח (בתרגום השבעים שם הגרסה היא "ואת האש הזָרָה זְרֵה הלאה"), בניגוד להצלה מהמגפה בידי אהרון באמצעות האש שלקח דווקא מהמזבח (במדבר יז). כמו כן, הוא הוביל להכנסת האש מהמזבח לקודש הקודשים בפולחן יום הכיפורים (ויקרא טז). כל המקרים האלה הם תוספות מאוחרות לרבדים קדומים יותר של המקור הכהני. 

ראיה להשפעה ממשית של פולחן האש הזורואסטרי על דת ישראל נמצאה באחד ממכתבי יב המתוארך לסביבות 407 לפנה"ס, זמן השלטון הפרסי. במכתב, שנכתב בקהילה יהודית במצרים, נמצאה התייחסות להקרבת מנחה לאלוהי ישראל במקדש של הקהילה, לצד הזכרת "אתרודן" – מילה ארמית-פרסית למזבח אש זורואסטרי. עובדה זו מלמדת כי יהודי מצרים הכירו את פולחן האש ואף שילבו אותו במקדשיהם, ואולי עשויה לאשש את האפשרות של השפעה דומה גם על המקור הכהני.

החוקר גד ברנע זיהה את השפעת מקדשי האש הזורואסטרים גם בסיפור הסנה הבוער, בחלק שאותו הוא מייחס למקור הכהני. בסיפור זה משה נדרש "להשיל" (ולא להסיר) את נעליו, בדומה להוראות זורואסטריות לגבי התקרבות לאש מקודשת. בנוסף, באותו סיפור פורש השם יהוה כ"אהיה אשר אהיה", בדומה לכינוי הזורואסטרי לאהורא מזדא, האל הטוב ש"יתקיים גם בעתיד". כינוי זה לאהורא מזדא מנוגד לכינוי של אהרימן שהתקיים בעבר, מתקיים בהווה ולא יתקיים בעתיד.ההקשר הזורואסטרי של פרשת הסנה הבוער באתר "מקדש התודעה" עם זאת, הדעה המקובלת במחקר היא שהחומרים שסיפור זה מורכב מהם אינם שייכים למקור הכהני.

תוכן ומאפיינים
חלקי החוק
המקור הכהני הוא המפותח והארוך ביותר, והוא כולל את כל ספר ויקרא ופרקים רבים בבראשית, שמות, ובמדבר. הוא מגלה עניין מיוחד בעבודת הקרבנות, בענייני טומאה וטהרה ובדקדוקי המצוות, ומתרחק מן התיאורים האנושיים של האל. לפי ולהאוזן, מצוות השבת וברית המילה עוצבו בתקופת גלות בבל על ידי האסכולה הכהנית וכך הגיעו אל המקור הכהני שבתורה.

המקור הכהני עוסק בעבודות הכהונה כגון עבודת הקורבנות, שהיא התפקיד המרכזי של הכהנים:

בעבודה במקדש, הכהנים נדרשים ללבוש בגדי כהונה מיוחדים, ארבעה בגדים לכהן רגיל, הנקרא כהן הדיוט, ושמונה בגדים לכהן הגדול. העבודות של הכהנים במקדש כוללות בין השאר, זריקת דם הקרבנות על המזבח, העלאת בשר הקרבנות למזבח, הדלקת הנרות במנורה, תקיעה בחצוצרות, הקטרת קטורת ודישון המזבח.

הכהנים מתוארים כממונים על הוראת ההלכה:

בנוסף, המקור הכהני מדבר על "אוהל מועד" כמשכן הממוקם במרכז המחנה, מקום פולחן אחד מוסדר כשבו ורק בו זובחים כולם. לעומת המקור האלוהיסטי שבו המשכן טרם הוקם, ובעקבות חטא העגל אוהל מועד הוקם בידי משה הרחק מן המחנה:

לעומת המקור הכהני שעוסק בתקופה שלאחר הקמת המשכן ומשיחת אהרן ובניו לכהונה בידי משה (בפרשות צו ושמיני), ומורה בפרוש שרק הכהנים מנהלים את עבודת הפולחן והקורבנות: 

במקורות הדברימי והיהוויסטי, פסח, שבועות וסוכות נקראים "חגים", או גם "רגלים". כך ב:  וכן 

לעומת זאת במקור הכהני, רק פסח וסוכות מכונים 'חגים':


ואילו שבועות אינו מכונה בתואר זה:

כריתת בריתות
בחלקים סיפוריים בתנ"ך המיוחסים למקור הכהני ניתן לראות שימוש בביטויי לשון דומים. כך, למשל, שורר דמיון רב בין התגלות ה' לנח בברית הקשת שב, לבין התגלותו לאברהם באירוע ברית המילה שב, התגלותו ליעקב בקיום הנדר בבית אל שב והתגלותו למשה בשמו שב:
 פתיחה חגיגית – אלוהים מתגלה לאברהם, ליעקב ולמשה בשמו: , , .
 אלוהים מתגלה לאברהם רק בשם "אל שדי" או "אלוהים". להבדיל, משה הוא הראשון שאליו מתגלה אלוהים בשמו המפורש "יהוה": .
 בהתגלויות אלה נעשה שימוש בביטוי "הקימותי את בריתי" – בפעם הראשונה אלוהים כורת ברית עם נח, שלא יהיה עוד מבול:  בפעם השנייה אלוהים כורת ברית עם אברהם: . בפעם השלישית אלוהים כורת ברית עם עם ישראל, בעוד משה מנהיג אותם: .
 מתן הארץ – בהתגלותו לאברהם אלוהים מבטיח לתת לצאצאי אברהם ולזרעו אחריו ארץ כנען: . הכתוב מספר כמעט אותו דבר באשר ליעקב, תוך שהוא מזכיר את שם הוריו:  כך מסופר גם בהתגלות של אלוהים למשה, במילים דומות, אך בעוד הכוונה היא לכלל בני ישראל: .
 אמונה באלוהים – בהתגלותו לאברהם אלוהים דורש כי אברהם יאמין בו, תמורת ההבטחה לירושת הארץ: . כך מסופר גם בהתגלות של אלוהים למשה, במילים דומות, אך בעוד הכוונה היא לכלל בני ישראל: .
 החלפת שם – בהתגלותו לאברהם אלוהים מחליף לו את שמו: . מאוחר יותר, אלוהים מחליף את שמו של יעקב במילים דומות: .
 פרייה ורבייה – בהתגלותו לנח מצווה אלוהים על בני דור המבול לפרות, להתרבות ולשרוץ בארץ:  אלוהים מצווה זאת במילים דומות גם על אברהם, אך הפעם באופן אישי, בתוספת הבטחה כי מלכים יקימו מצאצאיו של אברהם: . אלוהים אומר דברים דומים מאוד גם ליעקב: . ניתן לראות כאן אף דמיון למצוות הפריה והרבייה שנצטווה בה האדם שבסיפור הבריאה הראשון: .
 סיום חגיגי – אלוהים נפרד לשלום מאברהם אבינו בדרך חגיגית, בעודו "עולה" מעליו: . באופן דומה הוא נפרד גם מיעקב: .

ב, לאחר שפינחס הורג את זמרי בן סלוא עקב חטא בעל פעור, אלוהים מבטיח את הכהונה הגדולה לפינחס ול"זרעו אחריו", בדומה להבטחה שניתנה לאברהם, ליעקב ולמשה באשר למתן הארץ: . קשר זה מבסס את ההנחה שלפיה כהנים היו אחראיים לכתיבת מקור זה, ומכאן שמו.

סיפורים נוספים
בהתבסס על ביטויים חוזרים אלה, ניתן להגדיר סיפורים נוספים בתורה המשויכים אף הם למקור הכהני.

סיפור הבריאה הראשון
סיפור הבריאה הראשון שב, חולק את המאפיינים של המקור הכהני, כגון מצוות הפריה והרבייה וכן השימוש ב"אלוהים" כשם האל. נוסף על כך, ישנן מספר נקודות דמיון בין סיפור זה לבין סיפור הברית בין אלוהים לנח, שהוגדר כבר כחלק מהמקור הכהני:
 אוכל – אלוהים אומר לבני האדם מה יתאפשר להם לאכול. בסיפור הבריאה הראשון מדובר אך ורק במזון מן הצומח: . לעומת זאת, בברית בין אלוהים לנח מותר לבני האדם לאכול מן החי, אך ציווי זה נכתב במילים דומות: .
 הביטוי "בצלם אלוהים" – ביטוי זה מוזכר לראשונה בסיפור הבריאה הראשון: . הוא מוזכר פעם נוספת בברית בין נח לאלוהים: .
 שליטה על החיות – בבוראו את האדם מצווה עליו אלוהים לשלוט בחיות: . אלוהים מצווה זאת גם על נח וצאצאיו, בהזכירו את אותן החיות: .

סיפור זה אף קשור קשר הדוק לחוקי התורה הכהניים שבאים בהמשך התורה. תכליתו של סיפור בריאה זה היא מתן הסבר למנוחה ביום השבת. החלקים החוקתיים בתורה העוסקים ביום השבת כתובים במילים דומות מאוד לאלה שבסיפור הבריאה הראשון, ושניהם כוללים ביטויים חוזרים, כגון "לקדש", "לעשות מלאכה" ו"לשבות ביום השביעי". כך כתוב בסיפור הבריאה הראשון: . כך כתוב בחלקים העוסקים במצוות השבת: .

רשימות גנאלוגיות
הרשימה הגנאלוגית שב פותחת במילים . אף סיפור הבריאה הראשון מסתיים במילה "תולדות": . נוסף על כך, גם סיפור הבריאה הראשון כולל את המילים "בצלם" או "בדמות אלוהים". לפיכך, נוטים לייחס את הרשימות הגנאלוגיות מאדם לנח שבפרק ה' ומשם בן נח לאברהם שב למקור הכהני גם כן. שתי הרשימות הללו פועלות בתבנית קבועה: .

נדודי יעקב לפדן ארם
בתנ"ך יש כפילות בסיבה שבגינה עזב לחרן ב וב. ב, רבקה מצווה על בנה יעקב לעזוב לחרן פן יהרגו עשו אחיו, עקב כעסו הרב על שאחיו גנב ממנו את ברכותיו של אביו: . לעומת זאת, במקור הכהני דווקא יצחק הוא זה המצווה על בנו יעקב ללכת לחרן, פן יעקב ינהג כאחיו עשו וייקח לו אישה מבנות הכנעני: . הכפילות בסיבה זו מעוררת תמיהה, שכן זה עתה יעקב "גנב" מאביו יצחק את הברכות שהלה ייעד לעשו, ולא ניכר כי יצחק כועס על יעקב עקב גניבת הברכות, כמו גם העובדה שעשו בסוף נשא לאישה את  בשמת בת ישמעאל בת דודו מצד אביו יצחק.

נוסף על כך, בסיפור מופיעים מספר ביטויים, הזהים לביטויים שהוזכרו בקטעים השייכים למקור הכהני. בסיפור נעשה שימוש בשם "אל שדי" לתיאור האל, ויעקב מצווה לפרות ולרבות: . בסיפור מוזכרת ההבטחה כי יעקב וזרעו אחריו יירשו את הארץ: . חרן אף מקבלת את השם החלופי פדן ארם: . כך גם בהתגלותו של אלוהים ליעקב שבאה מאוחר יותר: .

רכישת מערת המכפלה
סיפור רכישת מערת המכפלה שב קשור אף הוא למקור הכהני, כיוון שנעשה בו שימוש בביטויים הנמצאים בקטעים אחרים בתורה, המיוחסים אף הם למקור הכהני. כך, למשל, הביטויים  ו, הנזכרים ב, מופיעים שוב במילים דומות כ וכ. גילה של שרה במותה מופיע במדויק: . זאת, בדומה לכתוב ברשימות הגנאלוגיות. נוסף על כך, תושבי הארץ שמהם קונה אברהם את מערת המכפלה הם חתים, לרבות עפרון החתי. גם בסיפור נדודי יעקב לפדן ארם מוזכרים תושבי הארץ כחתים: .

ראו גם
 השערת התעודות
 המקור היהוויסטי
 המקור האלוהיסטי
 המקור הדויטרונומיסטי
 תיארוך ספרי התנ"ך

לקריאה נוספת
 משה ויינפלד, זרמים תאולוגיים בספרות התורה, בית מקרא טז, א [מד] (תשל"א), עמ' 10–2
 ברוך אברהם לוין, לחקר המקור הכהני: הבחינה הלשונית, בתוך ארץ-ישראל; מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה 16 1982 (תשמ"ב)
 ברוך יעקב שורץ, תורת הקדושה: עיונים בחוקה הכוהנית שבתורה, ירושלים: הוצאת מאגנס, ספטמבר 1999
 אבי הורביץ, מבראשית לדברי הימים: פרקים בהיסטוריה הלשונית של העברית המקראית - אסופת מחקרים בלשון המקרא, מוסד ביאליק, אסופות טו, ירושלים תשע״ח 2017


קישורים חיצוניים





 הערות שוליים 

כ
קטגוריה:חיבורים קדם מקראיים