המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני

המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני (באנגלית: The Israeli Council for Israeli-Palestinian Peace; בראשי תיבות: ICIPP) הייתה ארגון פוליטי חוץ-ממסדי שנוסד בשנת 1975, ומהווה ציון דרך בהיסטוריה של תנועת השלום הישראלית. ייחודה של המועצה היה בתפיסת עולמה החלוצית, אשר זיהתה את הסוגיה הפלסטינית כלב הסכסוך הישראלי-ערבי, בעת שההנהגה בישראל התמקדה בעימות מול מדינות ערב הריבוניות. המועצה קראה לפתרון ישיר מול נציגי העם הפלסטיני, וחבריה קיימו מפגשים חשאיים עם נציגי אש"ף. בכך, המועצה הייתה הגוף הציוני הראשון שיצר קשר רשמי ופומבי עם אש"ף.

פעילותה התרחבה לעשייה פוליטית, בין היתר באמצעות הקמת מפלגת מחנה של"י. אחד משיאי פעילותה, שעורר סערה ציבורית עזה, היה פגישתו של חבר המועצה אורי אבנרי עם יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, בביירות הנצורה בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה. פעולות אלו של המועצה וניסיונותיה ליצור ערוצי תקשורת ישירים עם אש"ף הובילו לתגובת נגד חריפה מצד הממסד הישראלי, שהגיעה לשיאה בחקיקת "חוק המפגשים" שנועד לבלום את המגעים שניהלו חבריה.

 רקע 

השנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים התאפיינו בישראל בתחושת משבר עמוק וחיפוש אחר אפיקי פעולה מדיניים חדשים. בעוד ממשלת רבין הראשונה התמקדה בקידום הסכמי ביניים מול מצרים וסוריה בתיווך הנרי קיסינג'ר, הסוגיה הפלסטינית נותרה בקיפאון. התפיסה המדינית השלטת בממסד הישראלי ובממשל האמריקאי באותה עת הייתה "האופציה הירדנית", שהתבססה על ההנחה כי חוסיין, מלך ירדן הוא הגורם הבלעדי לניהול משא ומתן על עתיד יהודה ושומרון, תוך שלילת קיומה של ישות פלסטינית עצמאית בעלת מעמד מדיני. מציאות זו עמדה בבסיס הדוקטרינה הביטחונית והמדינית שרווחה בישראל מאז הקמת המדינה, ובפרט לאחר מלחמת ששת הימים, והובילה לתחושת קיפאון מדיני שהעמיקה את הטראומה הלאומית של מלחמת יום הכיפורים.

נקודת המפנה, שהובילה לשינוי תפיסתי, נבעה מהחלטות המועצה הלאומית הפלסטינית ביוני 1974 לאמץ את "תוכנית עשר הנקודות", המוכרת בישראל כ"תוכנית השלבים" של אש"ף. בעוד שהעמדה הישראלית הרשמית פירשה את התוכנית כאישוש לכוונות אש"ף לחסל את ישראל בשלבים ("שיטת הסלמי"), קבוצה של אנשי ביטחון ואינטלקטואלים, ובהם מתי פלד ואורי אבנרי, הציעה פרשנות חלופית. קבוצה זו זיהתה בסעיף הקורא להקמת רשות לאומית פלסטינית בכל שטח שיפונה ("חלק משוחרר") ניצנים של פרגמטיות פוליטית. לדידם, המעבר מהדרישה לריבונות על כל שטחי ארץ ישראל לנכונות להקמת ישות מדינית בחלק מהשטח, סימן אפשרות להסדר קבע המבוסס על פתרון שתי המדינות. תובנה זו צמחה על רקע אכזבתם מחוסר היכולת של הזרם המרכזי בשמאל הציוני, כולל פלגים יוניים במפלגת העבודה, לספק מענה למציאות המשתנה, כאשר התפיסה של "אין פרטנר" נתפסה בעיניהם כחסם לבחינת הזדמנויות מדיניות.

כביטוי מעשי לתובנות אלו, באמצע שנת 1975 פרסמו אורי אבנרי, עמוס קינן ויוסי אמיתי מנשר שקרא להכרה הדדית בזכותם של שני העמים להגדרה עצמית, לביטחון ולשלום. המנשר הציע לראשונה מתווה של הידברות ישירה עם נציגים פלסטינים וחתירה לפתרון שתי המדינות, צעדים שנחשבו באותה עת לטאבו פוליטי חמור בישראל. המסמך קרא להקמת גוף ציבורי שיפעל למימוש חזון זה, וזכה להיענות רחבה מצד דמויות בולטות כמתי פלד ולובה אליאב. בעקבות זאת, הוקמה כחצי שנה מאוחר יותר "המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני", אשר הפכה את עקרונות המנשר למצע פעילותה. המועצה קראה תיגר אינטלקטואלי ומעשי על הקיפאון המדיני ופעלה ליצירת מגע ישיר עם הנהגת אש"ף, במטרה לברר האם השינוי בעמדות הארגון הוא טקטי בלבד, או שמא מדובר בתמורה אסטרטגית המאפשרת דיאלוג אמיתי. בכך, הפכה המועצה את המנשר למצע לפעילותה המדינית.

 הקמה 
אספת הייסוד של המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני נערכה ב-12 בדצמבר 1975 במועדון התיאטרון הישן בתל אביב. בבסיס פעולתה של המועצה עמדה התפיסה, שהייתה חריגה בנוף הציבורי של אותם ימים, לפיה הבטחת יציבותה של מדינת ישראל מותנית בהכרה בתנועה הלאומית הפלסטינית ובארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) כגורם מייצג לעם הפלסטיני וכפרטנר למשא ומתן מדיני. הרכבה האנושי של המועצה היה מגוון וכלל דמויות מרקע סוציולוגי ופוליטי שונה, בהם קצינים בכירים בדימוס מצה"ל, עיתונאים המזוהים עם חוגי השמאל ואנשי ממסד לשעבר. שילוב זה העניק לפעילות המועצה נופך ייחודי, שכן הוא איגד תחת קורת גג אחת דמויות בעלות ניסיון ביטחוני וממלכתי לצד מבקרים חריפים של המדיניות הממשלתית. המועצה פעלה לקידום דיאלוג ישיר עם נציגים פלסטינים במטרה להוביל לפתרון מדיני המבוסס על הכרה הדדית, וזאת חרף ההתנגדות הציבורית והפוליטית הרחבה שעמדה מולה באותה עת.

 מייסדים 
266x266px|ממוזער|אלוף במיל' מתי פלד, שהיה חבר המטה הכללי של צה"ל, מונה כיושב ראש המועצה
המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני נבדלה מתנועות שוליים רדיקליות בזהות מייסדיה, שהיוו פסיפס של דמויות מלב הממסד הביטחוני, הפוליטי והכלכלי בישראל. נוכחותם של אישים אלו העניקה לארגון לגיטימציה ציבורית ומשקל סגולי בשיח המדיני, שכן הם ייצגו חלקים נרחבים בחברה הישראלית שחצו קווים אידאולוגיים ומפלגתיים. המועצה לא הייתה עוד קבוצת שוליים קיצונית בסגנון "מצפן".

הדמות הביטחונית הבולטת במועצה הייתה אלוף (מיל') מתי פלד, שכיהן כחבר המטה הכללי במלחמת ששת הימים. פלד, שנודע ב-1967 כאחד הדוחפים למכת מנע צבאית, העניק למועצה סמכות מקצועית וביטחונית. מעברו לעמדות יוניות נתפס כשינוי משמעותי שסיפק "תעודת הכשר" לשיח עם האויב. לצדו פעל אורי אבנרי, עורך "העולם הזה" וחבר הכנסת לשעבר, ששימש כאסטרטג התקשורתי של הקבוצה וכחלוץ המגעים עם גורמים פלסטינים עוד משנות ה-50. אל המחנה הצטרפו דמויות המזוהות עם ליבת הממסד של תנועת העבודה, ובראשן אריה (לובה) אליאב. כמי שכיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה וכסגן שר, אליאב ייצג את "ארץ ישראל היפה" והעניק למועצה לגיטימציה בקרב מצביעי המערך ואנשי ההתיישבות העובדת. חיזוק נוסף להיבט הממלכתי הגיע מצדו של ד"ר יעקב ארנון, מנכ"ל משרד האוצר לשעבר, שנוכחותו הדגישה כי המועצה מורכבת מאנשי מקצוע בכירים שניהלו את מערכות המדינה.

הקשר בין המורשת הצבאית לתפיסת עולם סוציאליסטית יוצג על ידי אל"ם (מיל') מאיר פעיל, היסטוריון צבאי וחבר הכנסת, שחיבר בין אתוס הפלמ"ח לבין הצורך בפתרון מדיני. פן נוסף וייחודי בהרכב המועצה היה ייצוגו של אליהו אלישר, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים. אלישר שבר את ההגמוניה האשכנזית של "מחנה השלום", והציג עמדה מזרחית מתונה, הרואה בערבים שכנים לתרבות ולא רק יריבים צבאיים. לבסוף, הסופר והעיתונאי עמוס קינן, איש לח"י לשעבר, הביא עמו גישה אנטי-ממסדית וזיקה תרבותית עמוקה למרחב המקומי. שילוב זה של גנרלים, אנשי כלכלה, פוליטיקאים ואישי רוח אפשר למועצה לאתגר את התפיסות המדיניות המקובלות מתוך הזרם המרכזי של החברה הישראלית.

החיבור בין האישים הללו לא היה טריוויאלי. המתח בין אנשי הצבא (פלד, פעיל) לבין אנשי הרוח והתקשורת (אבנרי, קינן) היה קיים, אך המטרה המשותפת, שבירת הקיפאון מול הפלסטינים, גברה עליו. המועצה פעלה כגוף אליטיסטי במובן מסוים; היא לא הייתה תנועת המונים כמו "שלום עכשיו" שהוקמה מאוחר יותר, אלא "טנק חשיבה" וקבוצת לחץ המורכבת מאנשים בעלי השפעה וקשרים בין-לאומיים.

 המניפסט המכונן 
בפברואר 1976 פרסמה המועצה את המניפסט המכונן שלה, מסמך אשר התווה באופן מפורט את התשתית הרעיונית למה שהוגדר לימים כ"פתרון שתי המדינות". על מתווה זה חתמו כמאה אישי ציבור, והוא הציע חלופה מדינית שנשענה על עקרונות יסוד אשר אתגרו את השיח הממסדי המקובל באותה עת. כדי להבטיח את חשיפתו בפני ההנהגה הפלסטינית, הופץ המניפסט ב-14 שפות, מה שהביא את יאסר ערפאת לשלוח איתותים המעידים על פתיחות לבחינת אפיקים מדיניים על בסיס המסמך. מה שהחל כערוץ הידברות חשאי, התפתח ברבות השנים והפך לתשתית של תהליך השלום. דמות בולטת במגעים אלו היה אורי אבנרי, אשר בצעירותו לחם בשורות האצ"ל, ומאוחר יותר תיעד את ההתרחשויות בספרו "אויבי, אחי".

במרכז המניפסט עמדה ההכרה בלאומיות הפלסטינית כליבת הסכסוך, תוך קביעה כי פתרונו מחייב הכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, עמדה שעמדה בסתירה להצהרות ההנהגה הישראלית באותן שנים. המסמך קבע כי על מדינת ישראל לנהל משא ומתן ישיר עם אש"ף, בכפוף להכרתו בישראל, ובכך סימן את הארגון כפרטנר לגיטימי. במישור הטריטוריאלי, המניפסט צידד בנסיגה ישראלית לגבולות הקו הירוק ובהקמת מדינה פלסטינית ביהודה ושומרון וברצועת עזה. בנוסף, כלל המסמך התייחסות לסוגיית ירושלים, תוך הצעה לחלוקת ריבונות או ניהול משותף, והדגיש את הקשר בין הסדר מדיני לבין השגת שוויון אזרחי מלא לערביי ישראל.

המשמעות ההיסטורית של המניפסט טמונה בהקדמתן של תפיסות מדיניות שאומצו על ידי הממסד הישראלי רק כעבור קרוב לשני עשורים, עם החתימה על הסכמי אוסלו. המסמך שימש ככלי דיפלומטי מרכזי שאפשר לחברי המועצה ליצור ערוצי תקשורת עם גורמים מתונים בהנהגת אש"ף ועם הקהילה הבין-לאומית. עבור בני שיחם הפלסטינים, המניפסט היווה ראיה לקיומו של זרם בציונות המכיר בזכויותיהם הלאומיות, ובכך תרם לשינוי הדרגתי בתפיסת האויב משני הצדדים.

 תקופת המגעים 
הפעילות המרכזית של המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני התנהלה ברובה מחוץ לגבולות ישראל, בבירות אירופה, ונודעה כ"ערוץ פריז". מגעים אלו, שהתקיימו בין השנים 1976–1982, הניחו את התשתית הדיפלומטית והרעיונית להכרה ההדדית העתידית בין ישראל לאש"ף. התיווך הלוגיסטי והפוליטי למפגשים אלו בוצע במידה רבה על ידי אנרי קוריאל, יהודי-מצרי קומוניסט שחי בפריז והיה פעיל בתנועות שחרור בין-לאומיות בעולם השלישי. קוריאל נהנה מאמונם של הנהגת אש"ף מחד ושל ראשי המועצה מאידך, וסיפק את המעטפת הנדרשת לקיום הדיאלוג החשאי. אמונתו כי פתרון שתי המדינות הוא הכרח אסטרטגי לשני העמים עמדה בבסיס נכונותו לארגן את המפגשים, שהיו כרוכים בסיכונים ביטחוניים ופוליטיים כבדים לשני הצדדים. בראשית המגעים סירבו אנשי המועצה לחשוף את זהות האישים הפלסטינים עמם נפגשו.

בצד הפלסטיני, המועצה ניהלה דיאלוג מתמשך עם שתי דמויות מפתח שהשתייכו למחנה המתון בארגון לשחרור פלסטין. הראשון בהם היה סעיד חמאמי, נציג אש"ף בלונדון, אשר עוד בשנת 1975 החל לפרסם מאמרים בזכות הדו-קיום. חמאמי קיים מגעים עם אורי אבנרי עוד טרם ייסוד המועצה, והמשיך בהם עד להירצחו בשנת 1978 בידי פלסטינים מהמחנה המתנגד לדיאלוג. הדמות המרכזית השנייה הייתה ד"ר עיסאם סרטאווי, יועצו הקרוב של יאסר ערפאת, שהפך לבן הברית העיקרי של חברי המועצה. סרטאווי, שייצג את הקו הפרגמטי בתוך אש"ף, פעל כשליח אישי של ערפאת למפגשים עם מתי פלד, לובה אליאב ואורי אבנרי. במסגרת מגעים אלו נוסחו טיוטות ראשוניות להסכמים פוליטיים המבוססים על הכרה הדדית. בדומה לחמאמי, גם סרטאווי שילם בחייו על פעילותו זו ונרצח בשנת 1983. פועלם המשותף של אנשי המועצה ונציגים פלסטינים אלו נחשב לניסיון הממשי הראשון לבנות ערוץ תקשורת פוליטי ישיר מעבר ליחסי האויבות.

באוקטובר 1976 משלחת של חברי המועצה נפגשו עם הלורד יו פוט, ברון קרדון, בניסיון לקדם ערוץ מדיני עצמאי מול הקהילה הבין-לאומית. במסגרת המפגש הציגו חברי המשלחת חזון לפתרון הסכסוך המבוסס על הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. חברי הקבוצה בחרו לפעול כ"אזרחים חופשיים" המונחים על ידי מצפונם, ללא מנדט רשמי מהממשלה ובניגוד למדיניותה המוצהרת באותה עת.

ההכרה הבין-לאומית בחשיבות המגעים הגיעה לשיאה ב-1979, כאשר קנצלר אוסטריה, ברונו קרייסקי, העניק את פרס זכויות האדם שלו במשותף לאריה (לובה) אליאב ולעיסאם סרטאווי. הטקס בווינה היה הפעם הראשונה שבה מנהיג ציוני ונציג רשמי של אש"ף עמדו יחד על במה בין-לאומית, וקיבלו הוקרה על חתירה לשלום. הענקת הפרס נתפסה על ידי חברי המועצה כהכרה בין-לאומית בצדקת דרכם, אך בעיניי ממשלת בגין היא נתפסה כבגידה.

 הקמת מחנה של"י 
בניסיון לתרגם את ההצלחה המדינית-חשאית לכוח אלקטורלי, יזמו ראשי המועצה את הקמת מפלגת מחנה של"י (שלום לישראל, שוויון לישראל) לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977). של"י הייתה ניסיון לאחד את כל שברי השמאל הציוני-רדיקלי תחת קורת גג אחת. היא חיברה בין: אנשי המועצה (פלד, אליאב, ארנון), מפלגת "מוקד" (מאיר פעיל), אנשי "העולם הזה" (אורי אבנרי) ו"הפנתרים השחורים" (סעדיה מרציאנו), בניסיון לחבר בין המאבק המדיני למאבק החברתי-עדתי. וניסתה, ללא הצלחה, לחבר גם את מפ"ם לאיחוד.

למרות הציפיות הגבוהות והרשימה הנוצצת, מחנה של"י זכתה בשני מנדטים בלבד בכנסת התשיעית. מספר גורמים גרמו לתוצאה זו, בהם תדמיתה של התנועה כקבוצה אינטלקטואלית אליטיסטית, כאשר החיבור הפוליטי עם "הפנתרים השחורים" נתפס כלא אותנטי. בנוסף, המפלגה הציעה רדיקליות מדינית בזמן שהציבור הישראלי, שעבר ימינה בבחירות אלו ("המהפך"), לא היה בשל לקבלת אש"ף כפרטנר. בנוסף, המפלגה התמודדה על קולות השמאל מול מפלגת רצ בראשות שולמית אלוני, שנתפסה כחלופה מתונה וליברלית יותר.

למרות הכישלון היחסי, הצליחה המפלגה ליצור פלטפורמה פרלמנטרית פעילה. על אף כוחה הפרלמנטרי המצומצם, חברי הכנסת של המפלגה, בהם אריה אליאב, מאיר פעיל, ומאוחר יותר אורי אבנרי וסעדיה מרציאנו במסגרת הסכמי רוטציה, פעלו לקידום סדר היום של המועצה מעל בימת הכנסת. מעמדם כחברי כנסת העניק חסינות מסוימת ומטרייה חוקית וציבורית להמשך המגעים עם נציגי אש"ף, ובכך הבטיח כי העמדות שגיבשה המועצה יוסיפו להדהד בשיח הפוליטי הרשמי גם תחת שלטון הליכוד.

 נקודת השבר במבצע שלום הגליל 
ממוזער|אורי אבנרי נפגש עם יו"ר אש"ף יאסר ערפאת בביירות הנצורה, 1982
מבצע שלום הגליל היווה את נקודת השיא והשבר בפעילותה של המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני, כאשר האירועים המבצעיים בביירות העמיקו את הקיטוב האידאולוגי סביב שאלת הקשר עם הנהגת אש"ף. ביולי 1982, בעיצומו של המצור שהטיל צה"ל על ביירות, ביצע אורי אבנרי מהלך בעל השלכות פוליטיות ומשפטיות מרחיקות לכת. בליווי העיתונאית שרית ישי-לוי והצלמת ענת סרגוסטי, חצה אבנרי את קווי החזית ונפגש בגלוי עם ראש אש"ף, יאסר ערפאת. פגישה זו, שהתקיימה תחת אש ובזמן לחימה פעילה, הייתה המפגש הגלוי הראשון בין אזרח ישראלי למנהיג הארגון, שהוגדר באותה עת כארגון טרור ואויב המדינה. במהלך הראיון העיתונאי שערך עמו, הציג ערפאת עמדות הנוגעות לאפשרות של שלום והכרה הדדית, מסרים שחברי המועצה ניסו לקדם מיום הקמתה.

פרסום תמונת לחיצת היד בין אבנרי לערפאת עורר סערה ציבורית ופוליטית חריפה בישראל. בחוגי הימין נשמעו קריאות להעמיד את אבנרי לדין באשמת בגידה ויצירת קשר עם סוכן חוץ, ואף במחנה השמאל הציוני עורר המהלך הסתייגות עמוקה. תנועת "שלום עכשיו" וגורמים יוניים במערך בידלו עצמם מפעולת המועצה, בטענה כי הענקת לגיטימציה לערפאת בעת שחיילי צה"ל נמצאים בחזית אינה ראויה. אירוע זה חידד את ההבחנה בין הגישה הדיאלוגית הרדיקלית של המועצה, שביקשה לשבור את מחסום האויבות באופן פיזי ופוליטי, לבין השמאל המתון שביקש לפעול מתוך גבולות הקונצנזוס הלאומי. המהלך אמנם קידם את הדיאלוג עם הצד הפלסטיני, אך בד בבד העמיק את הבידוד של המועצה בתוך הזירה הציבורית הישראלית. בעוד אנשי המועצה ראו בכך מעשה גבורה וניסיון למנוע שפיכות דמים נוספת, אנשי השמאל המתון הסתייגו מהלגיטימציה שניתנה לערפאת בעת שחיילי צה"ל נהרגים.

כחודשיים לאחר פרוץ מבצע שלום הגליל, ב-10 באוגוסט 1982, קיימה המועצה כנס ערבי-ישראלי בירושלים בנושא "הקרב על ביירות אש"ף וישראל".

 היחלשות ודעיכה 
250px|ממוזער|כינוס המועצה, 1983
באפריל 1983, במהלך כינוס האינטרנציונל הסוציאליסטי בפורטוגל, נרצח עיסאם סרטאווי בידי מתנקשים מארגונו של אבו נידאל. הרצח עורר זעזוע עמוק בקרב חברי המועצה, שראו בסרטאווי לא רק שותף פוליטי אלא הוכחה ממשית לקיומו של מחנה פרגמטי בתוך אש"ף. במאמרי הספד שפורסמו בישראל, תואר סרטאווי כמי ששילם בחייו על ניסיונו לגשר בין התנועות הלאומיותמיכאל אסף, אחרי רצח סרטאווי, ⁨⁨דבר⁩, 24 באפריל 1983. מותו סימן תקופה של הקשחת עמדות פנימית בארגון לשחרור פלסטין, והדגיש את הסיכונים האישיים והפוליטיים הכרוכים בדיאלוג עם הצד הישראלי באותה עת.
ממוזער|ערב השקת הרשימה המתקדמת לשלום, 1984
במקביל לאירועים אלו, גברו המחלוקות הפנימיות בתוך מפלגת של"י, ובשנת 1983 חל בה פילוג. קבוצה בראשות רן כהן מתחה ביקורת על הקו האידאולוגי שהובילו אבנרי ופלד, בטענה כי הזדהות היתר עם עמדות אש"ף, ובפרט הפעילות בזמן מלחמת לבנון, מבודדת את התנועה מהציבור הישראלי הרחב. בתגובה פרשו מייסדי המועצה, פלד, אבנרי וארנון, והקימו את סיעת "אלטרנטיבה". פילוג זה שיקף את ההבחנה האידאולוגית הגוברת בין השמאל הציוני לבין הקו המדיני הרדיקלי שביקשו אנשי המועצה להוביל. לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984, חברה סיעת "אלטרנטיבה" לתנועות ערביות-לאומיות ויחד הקימו את "הרשימה המתקדמת לשלום" (רמ"ש). בראש הרשימה עמדו במשותף מוחמד מיעארי ואלוף (מיל') מתי פלד. הייתה זו התארגנות יהודית-ערבית ראשונה מסוגה שלא השתייכה לזרם הקומוניסטי (מק"י), והיא הצליחה לזכות בשני מנדטים. כהונתו של פלד כנציג רשימה בעלת זיקה ערבית-לאומית סימנה את השלב האחרון בהתפתחותה הפוליטית של המועצה: מעבר מניסיונות השפעה על הקונצנזוס הישראלי ליצירת ברית פוליטית ישירה עם הנציגות הלאומית של ערביי ישראל, תוך המשך המאבק הפרלמנטרי להכרה רשמית באש"ף ולסיום הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.

בספטמבר 1985 השתתפה המועצה בכינוס הבין-לאומי השני של האו"ם לארגונים לא־ממשלתיים בנושא פלסטין, שנערך בז'נבה, ונטלה בו חלק פעיל בדיונים שעסקו בקידום יוזמות מדיניות לסיום הסכסוך. במסגרת הכינוס ייצגו את המועצה היו"ר מתי פלד והחבר אמנון זכרוני. השניים נשאו דברים בפאנל שעסק בדרכים ליישום החלטת העצרת הכללית 38/58 C, הקוראת לכינוס ועידת שלום בין-לאומית למזרח התיכון. בדבריהם הציגו נציגי המועצה עמדה התומכת במעורבות בין-לאומית רחבה ובדיאלוג ישיר עם אש״ף, תוך ביקורת על מדיניות ממשלת ישראל ועל ניסיונות לקדם הסדרים חלקיים או חד־צדדיים.

 חוק המפגשים 
התרחבות מעגל המפגשים עם נציגי אש"ף והצלחתה היחסית של המועצה בנרמול המגעים עם הארגון, הובילו את ממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס ויצחק שמיר ליזום בשנת 1986 תיקון לפקודת מניעת טרור. התיקון, שנודע בכינויו "חוק המפגשים", קבע כי קיום מגע עם נציג של ארגון טרור מהווה עבירה פלילית שעונשה עד שלוש שנות מאסר, ללא תלות בתוכן המפגש או בכוונות המשתתפים בו. חקיקה זו כוונה באופן ישיר נגד פעילות המועצה, והניסיונות המאורגנים לקיים ערוצי הידברות מדיניים מחוץ למסגרת הממשלתית. חברי המועצה התנגדו לחוק באופן פעיל, עתרו לבג"ץ וניהלו מאבק ציבורי בטענה כי מדובר בפגיעה בלתי מידתית בחופש הביטוי ובזכותם של אזרחים לפעול לקידום שלום באמצעים דיפלומטיים. לשיטתם, החוק מנע את האפשרות לבחון שינויים בעמדות האויב ולשכנעו בנחיצותו של פתרון פוליטי. על אף המגבלות החוקיות והסיכון האישי הכרוך בכך, חלק מחברי המועצה ופעילים המקורבים אליה המשיכו לקיים מגעים עם נציגים פלסטינים. פעילות זו הובילה במקרים מסוימים להעמדה לדין ולמאסר בפועל, כפי שאירע במקרה של פעיל השלום אייבי נתן. תקופה זו התאפיינה במתח גובר בין המחויבות להוראות החוק לבין התפיסה המוסרית והפוליטית של אנשי המועצה, שראו בדיאלוג צורך אסטרטגי הגובר על האיסור הממלכתי.

 מורשת 
300x300px|ממוזער|יצחק רבין בכהונתו הראשונה התנגד נחרצות לכל מגע עם אש"ף. אולם בכהונתו השנייה, על רקע האינתיפאדה הראשונה והתחזקות הגורמים האסלאמיים הקיצוניים, החליט להכיר בארגון ולחתום על הסכמי אוסלו
חתימת הסכם אוסלו א' בשנת 1993 והחלפת מכתבי ההכרה בין יצחק רבין ליאסר ערפאת סימנו את מימושו של החזון המדיני שהתוותה המועצה ב-1976. עקרונות היסוד שקידם הארגון במשך קרוב לשני עשורים, ובהם ההכרה באש"ף כפרטנר לגיטימי, אימוץ פתרון שתי המדינות והעיקרון של נסיגה טריטוריאלית תמורת שלום, הפכו בתקופה זו למדיניות הרשמית של ממשלת ישראל. עבור חברי המועצה, שפעלו תחת נידוי חברתי ופוליטי לאורך שנים, היווה התהליך המדיני תיקוף רעיוני וציבורי לעמדותיהם.

לפעילות המועצה נודעה השפעה מכרעת על "הכשרת הלבבות" ושינוי התפיסה בקרב ההנהגה הפלסטינית. המפגשים המתמשכים עם דמויות כמתי פלד, אורי אבנרי ולובה אליאב סייעו לשכנע את ראשי אש"ף בדבר קיומו של זרם ישראלי המוכן להכרה הדדית, וכי מהלך פוליטי של נטישת המאבק המזוין עשוי להוביל להישגים מדיניים. בכירים פלסטינים, ובהם יאסר ערפאת ואבו מאזן, ציינו בעבר כי הדיאלוג המוקדם עם אנשי המועצה הניח את התשתית לאמון המינימלי שנדרש לפתיחת ערוץ השיחות הרשמי באוסלו.

באופן פרדוקסלי, דווקא אימוץ רעיונותיה של המועצה על ידי הממסד הישראלי הוביל לדעיכתה כגוף פעיל. אשרור מאוחר של עקרונות המועצה על ידי ממשלת ישראל הביא לסיום תפקידה ההיסטורי של התנועה. הפיכת המגעים עם אש"ף לרשמיים וגלויים יתרו את הצורך בערוצי תיווך חוץ-ממסדיים ובדיפלומטיה חשאית של אישי ציבור. באמצע שנות ה-90 פסקה המועצה מלפעול באופן ארגוני. אורי אבנרי פנה להקמת "גוש שלום" כגוף ביקורתי משמאל, אריה אליאב שב למעמד של דמות מוסרית מוערכת בתוך תנועת העבודה, ומתי פלד הלך לעולמו בשנת 1995, בשנה שבה הגיע יישום ההסכמים לשיאם.

 ביקורת 
כבר בימיה הראשונים, עוררה המועצה פולמוס ציבורי וספגה ביקורת. הביקורת התמקדה בשלושה מישורים מרכזיים: הסמכות הדמוקרטית, האינטרס הלאומי וההיבט הביטחוני. במישור המדיני-דמוקרטי, נטען כי בעוד אורי אבנרי וחבריו הצדיקו את פעילותם בשם "חופש המצפון" של אזרחים במדינה חופשית, לדעת המבקרים הם חתרו בפועל תחת סמכותה הבלעדית של הממשלה הנבחרת. המבקרים גרסו כי ניהול מגעים עם נציגים זרים בעניינים גורליים הוא בסמכותם של נציגי המדינה הרשמיים בלבד, ופעולה עצמאית של קבוצה חוץ-פרלמנטרית מהווה פגיעה בסדר הדמוקרטי ובייצוגיות הממלכתית של ישראל בעולם. במישור הביטחוני, הביקורת שללה מכל וכל את חזון הקמת המדינה הפלסטינית, שנחשבה כפגיעה באינטרסים חיוניים, מתוך חשש כי ישות כזו תהפוך לבסיס שליטה עבור אש"ף ותהווה איום קיומי מתמיד. לשיטת המבקרים, פעילות המועצה לא הייתה רק חריגה מסמכות פרוצדורלית, אלא מעשה מזיק באופן אקטיבי, שפיצל את העמדה הישראלית בזירה הבין-לאומית וסיכן את עתיד המדינה. בכך הצטיירה המועצה בעיני מתנגדיה כגוף הפועל בניגוד להחלטות הממשלה והכנסת, תוך החלשת כושר העמידה של ישראל אל מול הלחצים המדיניים מבחוץ.

 פעילים במועצה 
 דוד שחם
 אליהו אלישר
 שמעון בלס

קישורים חיצוניים










הערות שוליים

קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני: ארגוני שמאל ישראליים