עונה בינונית

עונה בינונית היא אחת מהווסתות שמוזכרות בספרי ההלכה (עם וסת החודש ווסת ההפלגה) בנוגע לאיסור קיום יחסי מין והרחקות של בעל עם אשתו לאחר שלושים יום מראייתה האחרונה, מחשש שמא הגיע זמן האישה לראות דם נידה.

עונה זו היא לאישה שאין לה וסת קבוע לראייתה ונמשכת כיממה. לאחר זמן הווסת, כדי לחזור להיתר יש לבדוק על ידי עד, לוודא שאכן אינה רואה דם.

יש ראשונים כמו הרי"ף ורמב"ם והובאו ברמב"ן נדה דף טו, ובר"ן בשבועות. שלא חששו כלל לווסת זה, שלדבריהם אין לה מקור בדברי התלמוד.
 מקור והטעם 
אזכור ראשוני למושג עונה בינונית מוזכר בתלמוד במסכת נדה - לעניין מאימתי אישה זקנה נחשבת כמסולקת דמים? כל שעברו עליה שלש עונות - וכך אמרו שם: "וכמה עונה? אמר ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה: עונה בינונית שלשים יום". אמנם לא נתבאר שם איסור וסת לאותם הימים.

במשנה במסכת נדה נאמר . ובתלמוד אמר על כך ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה: . ובפירוש ימי עונה כתב שם רש"י: .

מדברי רש"י אלו למדו הפוסקיםכן כתב הרשב"א שם. אבל הרמב"ן שם סובר בדעת רש"י שאף אם קבעה האשה וסת, חוששת לעונה בינונית. אבל הרמב"ן עצמו חולק על רש"י. שכל אישה שאין לה וסת קבוע צריכה לחוש שמא תראה כפי הרגילות של אישה לראות, שהוא לאחר שלושים יום.

וכך פסק בשולחן ערוך יורה דעה סימן קפט: .

ישנם ראשונים שסבורים שאין איסור פרישה מהאישה בעונה בינונית כללכן כתב בשו"ע הגר"ז סימן קפט בדעת הרמב"ן.. הרמב"ן כתב שעונה זו הזכירוה 'חכמי הצרפתים' בחיבוריהם, וכך כתב  כלומר לדעתו יש רק זמן אחד שצריך לחשוש לו, והוא וסת ההפלגה. כמו כן הרמב"ם והרי"ף השמיטו דין זה של עונה בינונית, וכתבו באחרונים שנראה שסוברים שאין כלל דין פרישה בעונה בינונית, אך מכל מקום אף לדבריהם צריכה בדיקה. גישתם של פוסקים אלו נובעת מכך שהיו רופאים ומכירים את טבע האישה.

 מדיני הוסת 
חיוב הפרישה בעונה בינונית הוא רק לאישה שאין לה וסת קבוע, אך אישה שיש לה וסת שהוא קבוע לאחד מן הוסתות כגון לוסת החודש או ההפלגה, אינה צריכה לחשוש לעונה בינונית.

לדעת רוב הפוסקים עונה בינונית היא לאחר שלושים יום מהוסת האחרונה, אך לדעת החוות דעת עונה בינונית הוא שלושים ואחד יום מראייתה האחרונה.

 זמן הפרישה 
כאמור זמן הפרישה הוא לאחר שלושים או שלושים ואחד יום מראייתה האחרונה. לדעת רוב הפוסקים אם ראייתה האחרונה הייתה ביום צריכה לחשוש רק לעונת היום, וכן אם ראתה בלילה חוששת לעונת הלילה. אך לדעת ה'כרתי ופלתי' לעניין עונה בינונית, יש לחשוש לכל היום, עונת יום ועונת לילה ('עונת כרתי ופלתי').

 דיני הפרישה 
חיוב הפרישה בזמן עונת הוסת, הוא כדין פרישה בשאר הוסתות. לדעת השולחן ערוך בעקבות דעת הרמב"ם כי בעת הפרישה, קודם שהאישה תראה דם וסת ותהפך לנידה, אסורים רק יחסי אישות מלאים. אולם, שאר צורות של קרבה בין האיש ואשתו - מותרות.

לעומתו, חלק מן הפוסקים האשכנזים סוברים שראוי להחמיר בזמן פרישה סמוך לווסת גם נגיעה של חיבה, כגון חיבוק ונישוק. אולם, גם הפוסקים הללו מודים כי אין צורך להרחקות כמו באישה נידה בוודאות, ורק צורות הקרבה הקרובות ליחסי אישות נאסרו.

 דיני הבדיקה 
כמו כן, בעונת הפרישה על האישה לבדוק האם לא התחיל אצלה המחזור. בדיקה זו נעשית בדומה לבדיקת הפסק טהרה באמצעות החדרת בד לבן ונקי לתוך הנרתיק ובדיקה האם אין עליו כתם המסמל על התחלת דימום. לכתחילה רצוי שהבדיקה תעשה סמוך לסוף העונה. בעונת יום - סמוך לשקיעה, ובעונת לילה - אחת לפני שהולכת לישון ואחת כשקמה בבוקר. בדיעבד אם בדקה בכל שעה בתוך העונה או לאחריה - יצאה ידי חובה.

 כשלא בדקה 
אם עברה העונה ולא בדקה את עצמה נחלקו הפוסקים:
 יש אומרים שמותרת אף בלי בדיקה.
 יש אומרים שבזה חמורה עונה בינונית משאר וסתות ואסורה עד שתבדוק, אף שבשאר עונות הפרישה מותרת אף בלי בדיקה.
 דעה נוספת מחמירה יותר סוברת שבעלת וסת קבוע שלא בדקה תיאסר לבעלה כנידה עד שתיטהר.

בשולחן ערוך מובאות שתי הדעות (הראשונה כסתם והשנייה כיש אומרים) והרמ"א כותב שנוהגים כדעה השנייה. להלכה נפסק כדעה השנייה בשולחן ערוך, שאישה שיש לה וסת קבוע או בעונה בינונית לאישה שאין לה וסת קבוע ישנו חיוב בדיקה אף בדיעבד, אך אישה שאין לה וסת קבוע בעונת החודש ובעונת ההפלגה - אם לא בדקה בדיעבד אינה צריכה לבדוק.

 ראו גם 
 פרישה סמוך לוסת
טהרת המשפחה

 הערות שוליים 

קטגוריה:הלכות נידה