חינוך פוליטי

חינוך פוליטי (מכונה לעיתים גם חינוך אזרחי או חינוך לדמוקרטיה) הוא זרם בחינוך ההומניסטי המכוון להכשרת לומדיו להשתלב באורח פעיל בחברה אזרחית ולתפקד על פי השקפת עולמם במציאות חברתית ופוליטית מורכבת. החינוך הפוליטי שואף להקנות את היכולת לקיים דיון ציבורי המסוגל להכיל דעות שונות ועם זאת לחתור להסכמות ופשרות, ובשל כך מהווה נדבך חשוב בדמוקרטיה הליברלית.

החינוך הפוליטי אינו שם נרדף לחינוך מפלגתי, רעיוני או אידאולוגי, אלא מבטא אופן חשיבה חינוכי שאיננו חד-ערכי. אחת ממטרותיו העיקריות היא דווקא קידום המודעות לסוגיות שנויות במחלוקת ולדילמות ערכיות, תוך שמירה על כבוד וסובלנות כלפי השקפות ודעות שונות.

הביטוי המרכזי, אך לא היחיד, של חינוך פוליטי בישראל הוא מקצוע האזרחות, הנלמד בחטיבות הביניים ובחטיבה העליונה כחלק ממקצועות החובה לבגרות. כמו כן, החינוך הפוליטי בא לידי ביטוי בגישות פדגוגיות שונות כמו פדגוגיה אקטיביסטית, המקדמת מעורבות אזרחית פעילה ועידוד פעולות לשינוי חברתי באמצעות החינוך.

מסגרת החינוך הפוליטי
מה נחשב פוליטי
בהתבסס על הגדרתו של אריסטו את האדם כ"זואון פוליטיקון" (בעל חיים פוליטי), מקובלת הסברה כי בתהליך ההתחנכות והלמידה האנושיים יהיה מקום גם למימד הפוליטי בחיי האדם. ניר מיכאלי הגדיר שלוש גישות עקרוניות בנוגע למקומו של המושג 'פוליטי' במערכת החינוך:
 הכל פוליטי: גישה הגורסת כי כל עיסוק בסוגיה הנוגעת לחיי האדם – תרבות, אתיקה, כלכלה, תכנון, תעסוקה וכו' – הוא עיסוק בפוליטיקה. דוגמה תרבותית מוכרת לתפיסה זו קיימת בשירה של ויסלבה שימבורסקה, 'ילדי התקופה': "אנחנו ילדי התקופה... \ כל המעשים היום-יומיים או הליליים שלך, שלנו, שלכם, הם מעשים פוליטיים..." לפי מיכאלי, הגדרת "הכל פוליטי" בעייתית מכיוון שהיא מרחיבה עד כדי טשטוש את משמעות המושג פוליטי: אם הכל הוא פוליטי, אז באותה מידה דבר איננו פוליטי.
 הפוליטיקה היא עניין לפוליטיקאים: לפי הגדרה זו, המושג פוליטי מצומצם למרחב המפלגתי המתקיים ברשויות השלטון המדינתיות והאזוריות. גישה זו נתמכת על ידי המגמה הקיימת בחברה הישראלית, להימנע מן ההגדרה 'מחאה פוליטית' (למשל), כדי שלא להרתיע ציבורים שונים מהשתתפות במאבקים, ברוח 'לא ימין ולא שמאל'. מצד שני, קיימת נטייה לראות את ה'פוליטי' בתור מה שקשור לסכסוך הישראלי-פלסטיני. גישה צרה זו כלפי המושג 'פוליטי', מגיעה לכלל סתירה כאשר עיסוק בשאלות כלכליות, חברתיות ותרבותיות אינו נתפס כעיסוק בפוליטיקה, בעוד שלאלה יש הקשרים פוליטיים מובהקים.
 לכל דבר 'פוטנציאל פוליטי': גישת האמצע בין שתי הגישות הקודמות, הכופרת בכך ש'הכל פוליטי' אך מניחה שסיטואציות ושאלות חברתיות יכולות להפוך לפוליטיות באופן תלוי-הקשר. מנקודת מבט ביקורתית על הסדר הקיים, הגדיר הפילוסוף עדי אופיר את ה'פוליטי' בתור "פעולה פומבית המבקשת ליצור סדק בין סדר שלטוני עכשווי לבין סדר שנתפס כטבעי". במקום אחר הגדיר את הפוליטי כ"פרובלמטיזציה של השלטון". מנקודת מבט שמרנית, הגדיר הפילוסוף מייקל אוקשוט את הפוליטיקה כ'פעילות הטיפול בהסדרים הכלליים של קבוצת אנשים אשר חברו זה לזה במקרה או במתכוון', והעמיד את תכלית החינוך הפוליטי על לימוד המסורות הפוליטיות העוסקות באותו 'טיפול בהסדרים', בעיקר באמצעות ידע היסטורי אודות אותן מסורות. כפי שציין המחנך והחוקר דודי פויכטונגר, את גישת האמצע ניתן להצדיק גם על פי הגדרתו הביקורתית של אופיר וגם על פי הגדרתו השמרנית של אוקשוט.

 עמדות חינוכיות כלפי הנושא
למרות קיומן של גישות ודגשים שונים בתוך הזרם הקרוי 'חינוך פוליטי', בבסיסו ניצבת פדגוגיה שיש לה בסיס משותף ורחב המשמש הן בחינוך הבלתי-פורמלי, הן במערכת החינוך הפורמלי, וכן במסגרת הוראת מקצוע האזרחות, כפי שזה קיים בישראל.על מנת להסביר את טיבו של החינוך הפוליטי, קבע חוקר החינוך הבולט צבי לם שלוש עמדות חינוכיות עקרוניות, המצויות על רצף:
 עמדה א-פוליטית: ניסיון להימנע במפגש עם תלמידים מכל דיון בסוגיות שנויות במחלוקת שהמערכת הפוליטית עסוקה בהן, מתוך יומרה לשמור על נייטרליות, או לכל הפחות על ריחוק מאותן סוגיות.
 עמדה אידאולוגית: ניסיון לגייס את התלמיד להחזיק בתפיסת עולם ברורה, המבקשת לענות על מכלול השאלות והדילמות הערכיות המעסיקות את החברה.
 עמדה פוליטית: ניסיון להקנות לתלמיד אוריינות פוליטית שתאפשר לו לגבש עמדה, להיות אדם מעורב, ולהשתתף בתהליך הפוליטי הדמוקרטי.

לפי לם, שנרתע מחינוך אידאולוגי, ישנה חשיבות חינוכית בעיסוק בפוליטיקה, אך יש לנתב את העיסוק הזה לטיפוחו של התלמיד כאדם פוליטי, תוך הפגשתו עם מגוון עמדות וגישות. גישתו של לם זכתה לביקורת לאורך השנים. חוקר החינוך צבי לביא טען כי למרות הניגוד בין חינוך ואינדוקטרינציה, אין כל אפשרות בפועל להפרדה מוחלטת ביניהם. לפיכך, גורס לביא, בכל חינוך יש אינדוקטרינציה מעצם הגדרתו, בין אם מודעת או לא. מסקנתו היא שעל אנשי החינוך להכריע בין שתי גישות אפשריות: הראשונה, שוללת כל יומרה לחינוך פוליטי; השנייה מעודדת חינוך כזה תוך מודעות לסכנת האינדוקטרינציה.

מצדדי החינוך הפוליטי סבורים כי יש לחדול מהעמדה הנייטרלית-אובייקטיבית לכאורה של מערכת החינוך, ולעסוק בסוגיות פוליטיות ומוסריות יחד עם טיפוח חשיבה עצמאית וביקורתית והתמודדות עם עמדות ערכיות מנוגדות. תיקון מאוחר לחוק החינוך הממלכתי (סעיף 2.7 משנת 2003) אף קובע במפורש כי יש לחזק את כוח השיפוט והביקורת בקרב תלמידים, ולטפח בין היתר את מחשבתם העצמאית.

 מטרות החינוך הפוליטי 
אדר כהן, אשר הציע ב-2016 ניסוח לפדגוגיה של חינוך הפוליטי, גרס כי חרף הוויכוחים הפוליטיים הסוערים הקיימים בציבור, ישנו בסיס הסכמה כללי לחינוך הפוליטי, ובפרט בנוגע להוראת האזרחות בישראל. הוא כינה את החינוך הפוליטי, פדגוגיה של סימני שאלה, העוסקת בבירורן של שאלות חברתיות ופוליטיות, וממעטת להשיב סימני קריאה ברורים וחד-משמעיים. את מטרות החינוך הפוליטי במסגרת לימודי האזרחות חילק כהן לשתיים:

 א. מטרות קוגניטיביות (ידע ומיומנות) 
 ידע פוליטי: הקניית ידע פוליטי קשורה להפנמה של ערכים דמוקרטיים. הידע הפוליטי משמש כבסיס להכרת עקרונות הדמוקרטיה, בהם המערכת הפוליטית, גוני החברה השונים, והדילמות המלוות אותם.
 כישורי חשיבה: טיפוח יכולות ניתוח, השוואה, הסקת מסקנות, נימוק, שאילת שאלות וחשיבה ביקורתית בקרב כלל הלומדים. מתודה מרכזית המשמשת לכך היא ניתוח של אירועי אקטואליה ומאמרי דעה, והיכולת לבסס נימוקים לעמדות שונות.
 כישורי שפה: פיתוח יכולת הבנה וניתוח של טקסטים משלל סוגים - מכתבות ומאמרי דעה, עבור בקריקטורות וגרפים, וכלה במאמרים אקדמיים וספרים אינטלקטואלים עבי כרס. הקניית כישורי השפה והתמודדות עם כל טקסט מאפשרת לבוגר החינוך הפוליטי לפתח אוטונומיה ביקורתית ונגישות לרבדיו השונים של השיח הציבורי.

 ב. מטרות נפשיות (ערכיות, רגשיות וחברתיות) 
מחויבות לחברה ולמדינה: החינוך הפוליטי בכלל, ולימודי האזרחות בפרט, מבקשים לעורר רגשי אחריות ומחויבות חברתיים. המחויבות באה לידי ביטוי ברגישות חברתית, כבוד לזכויות אדם ומאבק בעוולות. באופן הזה מחנך החינוך הפוליטי לפטריוטיות אזרחית, שייכות לזהות הקולקטיבית ונאמנות לכללי המסגרת הפוליטית הדמוקרטית. בכך נוצר חיבור בין החינוך הפוליטי במדינות הדמוקרטיות בעולם, ובין ההקשר הפרטיקולרי שבו מתקיימת מערכת החינוך.
בניית מוטיבציה לפעולה אזרחית: הידע הנרכש והיציאה מן הבועה, מבקשים ליצור בקרב הלומדים עניין בסוגיות פוליטיות, וחיבור אישי בין מציאות החיים שלהם ובין המרחב הפוליטי הארצי. יש בכך עידוד לנקיטת עמדה וליציאה לפעולה אקטיבית על מנת להשפיע על המתרחש, מן הרמה המקומית ביותר, ועד לזירה הלאומית. החינוך הפוליטי מחובר איפוא לחוויית עשייה ושינוי.
הכלת מורכבות בחברה רבת מחלוקת: חיים בחברה פלורליסטית מגוונת ומרובת זהויות ותרבויות, מחייבים חינוך לסובלנות והכלה של מצבי עמימות ומורכבות - מתוך שאיפה לניהול חיים משותפים המתמודדים באופן תמידי עם מחלוקות.
ניהול שיח פוליטי: החינוך הפוליטי שם דגש על תרגול והתנסות במיומנות ההשתתפות בדיון ציבורי על סוגיות שנויות במחלוקת. בתוך כך נרכשים כישורים נוספים - יכולת לתת כבוד לדעות שונות, להשמיע עמדה לא פופולרית, ולהתמודד באופן מנומק עם בעלי דעות מנוגדות.

'חינוך למורכבות' מחבר לפי אדר כהן את כל המטרות הללו, שכן החינוך הפוליטי חותר להבנת המציאות הפוליטית והחברתית רבת הצדדים מצד אחד, ולהתנהלות אנושית וקשובה כאנשים החולקים מרחב פוליטי-ציבורי משותף מצד שני. בין המטרות שהציע כהן, ובין ממדי החינוך הבלתי פורמלי כפי שנוסחו על ידי ראובן כהנא, יש חפיפה משמעותית, כמו למשל בהתייחסות למעורבות חברתית, אקטיביות בתהליך הלמידה, והתמודדות עם מורכבות ורב-ממדיות. החינוך הפוליטי משתלב היטב במסגרות חינוך בלתי פורמליות, ובראשן תנועות הנוער, ולטענת פרופ' אייל נווה, אף ביתר שאת לאור הרתיעה שקיימת במערכת החינוך הפורמלי לעסוק בחינוך פוליטי. רם כהן, הסביר כי חברה מקוטבת ורבת פנים כמו החברה הישראלית יכולה לחזק את חוסנה כחברה דמוקרטית, באמצעות חינוך לתרבות של מחלוקת, שבתוכה אפשר להצמיח סובלנות ולעורר חשיבה.

בספרו המרד השפוף, הגדיר גדי טאוב עמדה פוליטית כ'תודעה הקשרית': תודעה שהיא ביטוי של הבנת הסדר בו חי האדם - וההשפעה של המדיני, החברתי, הכלכלי, על חייו. לא רק זאת, טען טאוב, אלא שתודעה פוליטית היא "לא משהו שאדם חייב למישהו אחר - להורים, למורים לחברים (...)", היא "משהו שאדם זקוק לו בעצמו." טאוב אף כרך בין תודעה א-פוליטית ובין היעדר תחושת משמעות קיומית בתרבות הישראלית.

מכיוון ששם נוסף לחינוך הפוליטי הוא חינוך לדמוקרטיה, קיים בלבול לעיתים בין חינוך דמוקרטי ובין חינוך לדמוקרטיה. פרופסור גרט בייסטה, חוקר של החינוך הציבורי, הסביר מדוע חינוך דמוקרטי איננו בהכרח חינוך לדמוקרטיה: הוא עמד על ההבדל בכך שחינוך דמוקרטי עושה חינוך דרך דמוקרטיה, כלומר יוצר דמוקרטיזציה של החינוך, אך איננו מבטיח בהכרח כי הלומדים בו יהיו בעצמם בעלי אישיות דמוקרטית, המונעים לפעולה כסובייקטים עצמאיים. בנוסף, כפי שמראה הניסיון בישראל, חינוך לדמוקרטיה מתקיים גם מחוץ לזרם החינוך הדמוקרטי.

 פרקטיקות של חינוך פוליטי 
החינוך הפוליטי, כפי שבא לידי ביטוי בלימודי האזרחות בישראל, נשען על קונצנזוס פדגוגי ומתודי הכולל ניתוח אקטואליה, קריאת מאמרים, דיון על סוגיות פוליטיות וחברתיות, הצפת שאלות ופתיחוּת למגוון של דעות, ניתוח ביקורתי של כלי התקשורת ושל התבטאויות ונאומים של פוליטיקאים, ויצירת מוטיבציה לאקטיביזם במרחב הקהילתי. אנשי חינוך שונים מסכימים על כך שתפקיד המחנכ\ת בחינוך הפוליטי הוא לחנך לחשיבה ביקורתית ומורכבת על סוגיות שונות.
סולם הפוליטיות של פוּקס|ממוזער|530x530 פיקסלים
סולם הפוליטיות של פוּקס:

סער פוּקס, מחנך ופעיל פוליטי איש תנועת החלוץ, הציע את סולם הפוליטיות - כלי פדגוגי המאפשר למחנכים ומחנכות לברר היכן ממוקם התוכן החינוכי שלהם:

 האם יש לך ערכים?
 האם אתה פועל על פיהם?
 האם אתה רוצה לעצב את החברה על פי הערכים האלו?
 האם אתה פועל לעצב את החברה על פי הערכים האלו?
 האם הערכים והאופנים האלה נמצאים במחלוקת משמעותית מול תפיסות אחרות?
 האם אתה מזהה את עצמך כחלק מזרם/תפיסת עולם רחבה/מחנה?
 האם אתה פועל בשיטות שמכוונות לחזק את המחנה שלך?
 האם אתה פועל בשדה המפלגתי-שלטוני?

לשיטתו של פוקס, המניח כי אנשי חינוך אינם מומחים אובייקטיביים נטולי דעה, חינוך פוליטי במערכת החינוך הבית ספרית נסוב סביב השאלות בסעיפים 1-5. סעיפים 6-8 אינם רלוונטיים למערכת החינוך הממלכתית, משום שהם נכנסים לתוך הספירה האידאולוגית והארגונית.

 הפולמוס על החינוך הפוליטי 
החינוך הפוליטי עצמו הוא מושא למחלוקת בין אנשי חינוך. בגלל הנטייה ליחס לחינוך הפוליטי, באופן שגוי, אופי של חינוך אידאולוגי, קיימת רתיעה ממנו במסגרות חינוך התופסות עצמן ממלכתיות. במאמר שדן בסוגיית החינוך הדיאלוגי, מפריך יפתח גולדמן את הנייטרליות לכאורה של אנשי החינוך, ומסביר כי

עמדה ברוח דומה ביטאה שירלי רימון-ברכה, מנהלת מינהל החינוך של עיריית תל אביב. היא הסבירה כי לדעתה

מתוך ניסיון לתאר כיצד יש להחזיר את החינוך לתודעה פוליטית אל כותלי בית הספר, הסביר אייל נווה כי

 ראו גם 
 חינוך דמוקרטי
 תרבות פוליטית
 הוראת אזרחות בישראל
 בג"ץ שושנה כץ-שמואלי נגד שר החינוך והתרבות
 פרשת אדם ורטה

 לקריאה נוספת 
 ניר מיכאלי (עורך), כן בבית ספרנו - מאמרים על חינוך פוליטי, הקיבוץ המאוחד, 2014
גבולות חופש הביטוי הפוליטי של עובדי הוראה במערכת החינוך, מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 2010
להיות אזרחים: דו"ח ועדת קרמניצר

 קישורים חיצוניים 

 מסכימים על סימני השאלה: חינוך פוליטי כפדגוגיה אזרחית משותפת, אדר כהן

 אדם שאינו פוליטי הוא פחות אדם, מרטין בן מורה, מתוך: אתר המרכז החינוכי פרדס
 מה בין חינוך פוליטי לאידאולוגי, העוקץ


 מהו הפוליטי, תיאוריה וביקורת, גיליון אביב 2009
תמי הופמן בדיון עם קלמן וסג"ל על חינוך פוליטי בהקשר של המחאות על הדמוקרטיה, קלמן וסג"ל, 12.8.20 (החל מדקה 25:30)
על חינוך פוליטי ואידאולוגי בתקופת היישוב: הפולמוס על 'אילוף הילדים' של אלתרמן, אתר אלתרמן
מה בין חינוך פוליטי לאידאולוגי, ורדית דמרי מדר, העוקץ, 2017
חינוך קליני כחינוך פוליטי: לקרוא את פרירה בקליניקה, ורדית דמרי מדר, מעשי משפט, 2017
האם צריך חינוך פוליטי, רחל שגיא, הערב החדש, 2018
חינוך פוליטי, נורית ביסמן מור, לקסיקיי, 2020




 פדגוגיה רלוונטית 
 ללמד אזרחות אחרת - הצעות לפעילות חינוכית-אזרחית בלתי-פורמלית, תוכנית משעולים בשיתוף פורום דב לאוטמן
 שניים יחדיו - מורה דרך לחינוך יהודי ודמוקרטי, אדר כהן והמכון הישראלי לדמוקרטיה
 איך להתמודד עם נושאים שנויים במחלוקת בכיתה, קדמה
 תכנים לחינוך לדמוקרטיה ליברלית, אתר המגדלור

 הערות שוליים 

2018 05
קטגוריה:פילוסופיה של החינוך