סחר העבדים שמדרום לסהרה

סחר העבדים שמדרום לסהרה, שידוע לעיתים גם כ-"סחר העבדים הערבי שמדרום לסהרה", היה סחר של מיליוני עבדים אפריקאים שנמשך מעל אלף שנה שבו נסחרו כחלק משוקי עבדים על ידי ערבים מוסלמים ונכלאו מאזורים שונים ביבשת אפריקה בעקבות פשיטות אלימות על מנת להימכר לערבים ברחבי העולם המוסלמי במזרח התיכון וצפון אפריקה בפרט, והועברו בין היתר תהליכי ערביזציה ואסלמיזציה בכפייה.

באופן גורף המספר הרב ביותר של העבדים שנסחרו על ידי ערבים מוסלמים לאורך מאות השנים היו עבדים שחורים שההערכות לגבי המספר הכולל שלהם שהועברו מאפריקה שמדרום לסהרה לעולם הערבי נעות בין 6 ל-10 מיליון, כאשר נתיבי הסחר שמדרום לסהרה העבירו את המספר הרב ביותר מתוכם. הערכות שונות מסכמות כ-7.2 מיליון עבדים שחורים שנאלצו לחצות את מדבר הסהרה בהובלתם של הסוחרים מאמצע המאה ה-7 ועד המאה ה-20. לדברי ההיסטוריון איברהימה באבא קאקה, היו ארבעה נתיבים עיקריים לסחר העבדים הערבי מדרום לסהרה: ממזרח למערב אפריקה, מהמגרב לשטחי מדינת סודאן של ימינו, מטריפוליטניה האיטלקית (שטחה של לוב של ימינו) למרכז סודאן וממצרים למזרח התיכון.

לצד העבדים האפריקאים השחורים שמדרום לסהרה שהיוו את רובם של העבדים, אירופאים, איראנים, עמים טורקיים וברברים היו בין העמים שנסחרו גם כן על ידי העולם הערבי-מוסלמי  לאורך ההיסטוריה.

 סחר העבדים המוקדם שמדרום לסהרה 
תיעודים של סחר והובלת עבדים במדבר הסהרה מתוארכים לאלף ה-3 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של פרעה מצרים העתיקה סנפרו, שחצה את האשד הרביעי של נהר הנילוס אל האזור שהוא היום מדינת סודאן המודרנית, כדי ללכוד עבדים ולשלוח אותם צפונה. פשיטות אלו על שבויי מלחמה, שהפכו לאחר מכן לעבדים, היו תופעה קבועה בעמק הנילוס העתיק וביבשת אפריקה. בתקופות כיבוש ולאחר ניצחון בקרבות, הנובים הקדמונים נלקחו כעבדים על ידי המצרים הקדמונים.

הגרמנטים , שהיו עמים קדומים שהיוו צאצאים של שבטים ברברים, שבטי טובו  ורועי צאן מהסהרה, שהתיישבו באזור הפזאן עד שנת 1000 לפנה"ס לפחות והקימו ציוויליזציה ששגשגה עד שהוכחדה בסוף המאה ה-7 לספירה עם כיבושי האסלאם המוקדמים באזור , הסתמכה במידה רבה על עבודת עבדים מאפריקה שמדרום לסהרה. הם השתמשו בעבדים בקהילות שלהם כדי לבנות ולתחזק מערכות השקיה תת-קרקעיות המכונות לברברים כפוגארה. ההיסטוריון היווני העתיק הרודוטוס תיעד במאה ה-5 לפנה"ס שהגרמנטים שיעבדו אתיופים ששכנו במערות אשר כונו "טרוגלודיטים"  ורדפו אחריהם במרכבות.

באימפריה הרומית הקדומה, שהטילה מכסים על סחר בעבדים, מתוארים עבדים שחורים כמי שהוערכו כעבדי בית כתוצאה מהמראה ה-"אקזוטי" שלהם. העיר לפטיס מגנה בשטח לוב של ימינו, הקימה שוק עבדים כדי לקנות ולמכור עבדים מעמי הבנטו מדרום לסהרה במאה ה-5 לספירה, והעיר קרתגו הרומית  בשטחה של תוניסיה של ימינה, סחרה בעבדים שחורים שהובאו מדרום לסהרה. ישנם היסטוריונים שטוענים כי היקף סחר העבדים בתקופה זו היה גבוה יותר מאשר בימי הביניים עקב הביקוש הגבוה לעבדים באימפריה הרומית. עם זאת, סחר העבדים דרך מדבר הסהרה בעת העתיקה היה קטן ונדיר, שכן הסחר הסהרי לא הגיע לממדים גדולים עד שהערבים הכניסו מספר רב של גמלים לאזור.

נתיב הסחר הגרמנטי העתיק בין חוף טריפוליטניה ברחבי הסהרה לימת צ'אד העביר בעיקר חיות קרקס, זהב, קבושון וחומרי גלם לעיבוד מזון וייצור בשמים, אבל גם עבדים. עם זאת, סחר העבדים האפריקאי היה ככל הנראה מוגבל לפני התקופה המוסלמית-ערבית, ונראה כי עבדים אפריקאים היו מעטים באימפריה הרומית, שבה הם הם נתפסו כ-"עבדי יוקרה אקזוטיים".

סחר העבדים שמדרום לסהרה הוביל לתנועה המונית של אפריקאים ברחבי צפון אפריקה והמזרח הקרוב הרחב יותר במשך אלפי שנים. בין הח'ליפים המוסלמים הבולטים ממוצא מדרום לסהרה נמנים אבו אל-מיסכ כאפור, אל-מוסתנצר פאטמי , יעקוב אל-מנסור , אבו אל-חסן אל-מריני  מהשושלת המרינית ומולאי אסמאעיל בן אלשריף.

 סחר העבדים הערבי מדרום לסהרה בימי הביניים 
ממוזער|249x249 פיקסלים|נתיבים וערים ראשיות של סחר העבדים הערבי מדרום לסהרה לאורך השנים
ההיסטוריון הקנדי פול לאבג'וי  מעריך שכ-6 מיליון עבדים שחורים הועברו ברחבי הסהרה בין השנים 650 לספירה ו-1500 לספירה. סחר העבדים מדרום לסהרה, שהתבסס בעת העתיקה, נמשך גם בימי הביניים. לאחר הכיבוש המוסלמי של המגרב בצפון אפריקה בתחילת המאה ה-8, ערבים בעיקר עם קבוצות מוסלמיות אחרות החלו להיכנס לאפריקה שמדרום לסהרה, תחילה לאורך עמק הנילוס לכיוון נוביה וגם ברחבי הסהרה לכיוון מערב אפריקה. הם התעניינו בסחר שחצה את הסהרה, במיוחד בעבדים, שכן היה ביקוש מתמיד לעבדים באומות ערב המזרחיות. סוחרי העבדים המוסלמים הבדילו את עצמם מהעמים בצד השני של הסהרה, והתייחסו לאוכלוסיות העבדים האפריקאיות הללו כאל "זאנג'" או "סודאן" שמשמעותן "שחור".

ערבים היו רוכשים עבדים באופן שגרתי באמצעות פשיטות אלימות, ולאחר מכן לוכדים אותם ושולחים אותם לצעדות כפויות מסוכנות ברחבי הסהרה לשווקי עבדים, שם הם היו נחשבים כרכוש אישי שניתן לקנות ולמכור. בצפון אפריקה, שוקי העבדים העיקריים היו במרוקו, אלג'יר, טריפולי וקהיר. מכירות נערכו במקומות ציבוריים כמו באזארים. בתקופת השושלת הפאטמית (909–1171), רוב העבדים היו אירופאים שנלכדו על ידי סוחרים ערבים מוסלמים לאורך חופי היבשת.
ממוזער|238x238 פיקסלים|איור ספר מהמאה ה-13 שנוצר בבגדאד, עיראק, על ידי הצייר יחיא בן מחמוד אל-וסיטי  שמציג שוק עבדים שחורים אפריקאים בעיר זביד בתימן.
מגלה הארצות הערבי מוחמד אל-אדריסי תיאר גם את השיטות השונות בהן סוחרים מוסלמים היו משתמשים כדי לשעבד שחורים, ורשם כי חלקם היו "גונבים את ילדי הזאנג' באמצעות תמרים... מפתים אותם בתמרים ומובילים אותם ממקום למקום, עד שהם תופסים אותם, מוציאים אותם מהמדינה ומעבירים אותם לארצות שלהם". בשנת 1353, חוקר הארצות הברברי אבן בטוטה תיעד ליווי שיירת סחר עבדים למרוקו, שנשאה 600 שפחות שחורות שהיו אמורות לשמש כמשרתות בית ופילגשות. כאשר בטוטה ביקר באימפריית מאלי הערבית-מוסלמית, הוא סיפר שהתושבים המקומיים "התחרו זה בזה במספר העבדים והמשרתים שהיו להם" והוא עצמו קיבל נער עבד כ-"מתנת אירוח".

המסלולים בהם נקטו הסוחרים הערבים ביחס לשיירות שהובילו את העבדים מדרום לסהרה היו תלויים ביעד שלהם. עבדים שהיו בדרך למצרים היו נישאים בסירה במורד הנילוס ועבדים בדרך לחצי האי ערב היו נשלחים לערי נמל בים סוף כמו סואקין  בצפון-מזרח סודאן ואסאב בדרום-מזרח אריתריאה. עבדים בדרכם לצפון אפריקה היו צריכים לעבור את נתיבי הסחר הסהריים שהיו בשימוש מאז שנת 1000 לפנה"ס בערך. הם כללו מסלולים מטריפולי-רדאמס-גהאט-הרי אהגר-גאו שמחברים את לוב של ימינו לניגריה, טריפולי-פזאן-בורנו, המחבר את לוב לאזורים של מה שהם כיום מדינות צ'אד, ניז'ר וקמרון, ומסלול מזרח-מערב שמחבר את מצרים לגאנה, מאלי וסונגהאי. קאנם-בורנו-זאווילה  הייתה נתיב נוסף לצפון אפריקה, שכן אימפריית קאנם בורנו (שאוסלמה בהמשך) שממוקמת בחלק המזרחי של מדינת ניז'ר של היום, הייתה חלק פעיל מהסחר שחצה את הסהרה במשך מאות שנים, והסחר היווה את הבסיס לשגשוגה של האימפריה.
ממוזער|249x249 פיקסלים|ציור של סוחרי עבדים ערבים בטבח של נשים בשוק בעיירת ניאנגווה , אזור הרפוליקה הדמוקרטית של הקונגו של ימינו, לו היה עד מגלה הארצות דייוויד ליווינגסטון בשנת 1871
המעבר דרך הסהרה דרש את המומחיות של קבוצות אתניות שאורח החיים שלהן היה תואם באופן ייחודי להישרדות בסביבות עם אקלים צחיח ולעיתים לוהט, מי שמילא את התפקיד היו בדואים זרים מחצי האי ערב שנעזרו בשבטים הברברים המקומיים. הטוארגים ואחרים שהיו ילידי טריטוריית לוב של היום, הקלו, גבו מס וארגנו חלקית את הסחר מדרום לסהרה לאורך נתיבי הסחר שמעבר לסהרה. עמים נוודים שונים מילאו תפקידים קריטיים כשומרים, מדריכים ורוכבי גמלים. כתוצאה מכך, הם זכו לאוטונומיה וליחס של בעלי ברית על ידי ממשלות צפון אפריקה המוסלמיות. נווה מדבר היווה תחנת מעבר חיונית עבור שיירות כאשר אלו כמו אווג'ילה , רדאמס ואל-כופרה בלוב אפשרו תנועה מצפון לדרום וממזרח למערב. אפילו בעזרת מומחים, המעבר עדיין היה יכול להיות קטלני עבור סוחרים ועבדים. לעיתים שיירות שלמות של אלפי אנשים יכלו להיעלם ללא עקבות.

הסחורות שהוחלפו בסחר שמעבר לסהרה היו מגוונות. במאה ה-10, תיאר החוקר המוסלמי אבן טאהיר  את הסחר בין העולם המוסלמי לאפריקה שמדרום לסהרה כסחר שכולל ייבוא מזון וביגוד לאפריקה שמדרום לסהרה, ועבדים, זהב וקוקוסים מאפריקה שמצפון לסהרה. מאוחר יותר, כתב הסופר האנדלוסי המוסלמי לשעבר בן המאה ה-16 ליאו אפריקנוס, שסוחרי עבדים ממרוקו היו מביאים סוסים, בד אירופאי, בגדים, סוכר, ספרים וכלי פליז לסודאן כדי להחליף אותם בעבדים, זבדים וזהב. לדברי אפריקנוס, הסולטאן של אימפריית קאנם בורנו היה מקבל תשלום עבור עבדים רק בסוסים, עם שער חליפין של עד עשרים עבדים עבור סוס אחד.

עבודות הפרך שניתנו לעבדים היו רבות וכללו השקיה, רעייה, כרייה, תחבורה, תעשייה, בנייה ועוד עבודות ציבוריות. באופן כללי, עבדים שחורים שימשו כפועלים, משרתים וסריסים. חלק מהשפחות יכלו לשמש לעבודה, אבל רובן שימשו למטלות בית וכפילגשות. עבדים מסורסים, שהיו יקרים פי שבעה מגברים לא מסורסים, יכלו לשמש כשומרי הרמון, מנהלים, מורים פרטיים, מזכירים, סוכנים מסחריים ואפילו כפילגשים. עקב הגבלות בחוק האסלאמי, עבדים בדרך כלל לא סורסו בתוך שטח בשליטה מוסלמית ולכן סורסו לפני שהועברו למדינות מוסלמיות ברחבי הסהרה. לעיתים עבדים שחורים סורסו על ידי סוחרים ערבים לאחר רכישה שלהם בשוקי עבדים בצפון אפריקה.

התנאים בתעשיית הכרייה היו קשים במיוחד, במיוחד במכרות המלח של בצרה בשטחה של עיראק של ימינו, שם עשרות אלפי עבדים שחורים עבדו בתנאים אומללים ביותר וחיו על כמויות לא מספקות של מזון. בניגוד לפרסים שקדמו להם, העבדים נכלאו במחנות ולא זכו להפסקות. בעקבות היחס האכזרי הזה של הסוחרים הערבים ביחס לעבדים השחורים התרחשה התקוממות של העבדים שנודעה כמרד הזאנג' העקוב מדם או בכינוי "המהפכה השחורה" כנגד הח'ליפות העבאסית. בהמשך המרד הצטרפו אליהם עבדים רבים בני לאומים שונים מכל אזורי הח'ליפות, והמרד גבה עשרות אלפי קרבנות לפני שדוכא בידי העבאסים. המרד פרץ בספטמבר 869, והתרכז בעיקר במרכז הח'ליפות במחוז עיראק. הזאנג' לחמו בשיטת גרילה, וביצעו פשיטות ליליות על עיירות כפרים ומחנות צבא. הם החרימו כלי נשק, סוסים ומזון, ושחררו את העבדים. בהדרגה המורדים החלו לכבוש שטחים סביב העיר בצרה, באמצעות לחימה או הסכמים. הלחימה כנגד הזאנג' הופקדה בידי מושלי המחוזות שהצבא שלהם היה למעשה מיליציה שהורכבה ממתנדבים. ככל שהמרד התחזק, המורדים בנו מבצרים, צי מלחמתי ששימש לתנועה בנהר שט אל-ערב, וכן גבו מיסים בשטחים שבשליטתם וטבעו מטבעות משלהם. ההצלחות והכיבושים הביאו את עלי איבן מוחמד ממנהיגי המרד ולוחמיו לכבוש את בצרה ולבזוז אותה. המצב החדש הבהיל את השלטון העבאסי, מה שגרם לעוד כוחות שנשלחו לצורך דיכוי המרד. בהדרגה הצליחו העבאסים לדחוק את הזאנג' מכל הכיבושים שלהם, ואל-מואפק שחרר את בצרה בסוף שנת 879. ב-881 הטיל אל-מואפק מצור על אל-מכתרה, והציע תנאים נדיבים למורדים, שגרמו לרבים מהם לערוק. באוגוסט 883 נפלה אל-מכתרה, ועלי אבן מוחמד נהרג. המורדים הנותרים נכנעו או נטבחו. היסטוריונים בני אותה תקופה כמו א-טברי ואל-מסעודי מתארים את המרד בתור אחד האירועים היותר האלימים ועקובים מדם שפקדו את הח'ליפות העבאסית. במחקר המודרני המרד ידוע בתור אחת המלחמות הראשונות בהיסטוריה המוסלמית שקיים סיקור מלא ומפורט שלה.
ממוזער|249x249 פיקסלים|שוק עבדים בקהיר, מצרים, מאת הצייר הסקוטי דייוויד רוברטס, בסביבות שנת 1848
ההיסטוריון אחמד אל-יעקובי תיאר שעבדות ושיעבודים שונים נכללו בעבודות של מכרות הנחושת של באזור מצרים העליונה. כמו כן שליטי הרפובליקה הקרמטית של מזרח חצי האי ערב נודעו כמי שהעסיקו 30,000 עבדים שחורים כדי לבצע את כל עבודות הפרך של הרפוליקה. חלק מהעבדים השחורים שנסחרו על ידי מוסלמים שימשו גם כן כחיילים של צבאות ערביים שונים. לדוגמה, השושלת הזירית שהתקיימה באזור צפון אפריקה השתמשה בעבדים שחורים כחיילים לאחר שיובאו מסודאן דרך זאווילה ששימשה כעיר הבירה של אזור פזאן.

בתרבות המוסלמית של ימי הביניים, צבע עור שחור הפך כמאפיין לזיהוי הולך וגדל עם עבדות בעיני הערבים המוסלמים. הזיהוי הזה נומק על ידי סופרים ערבים מוסלמים עם פרשנות ספציפית של הסיפור המקראי של קללת חם, שטענה כי חם בן נח קולל על ידי נח בשתי דרכים, הראשונה, השחרת עורו, והשנייה, שצאצאיו יהיו נידונים לעבדות. סוחרי עבדים מוסלמים השתמשו בכך כתירוץ לשעבד שחורים, ללא התייחסות לאם היו מוסלמים או לא. בסוף המאה ה-14, מלך שחור מאימפריית קאנם בורנו כתב מכתב לסולטאן מצרים והתלונן על פשיטות העבדים המתמשכות שבוצעו על ידי שבטים ערבים, שהחריבו את האדמות שלו והביאו לשעבוד המוני של האוכלוסייה המוסלמית השחורה באזור. באל-אנדלוס, אזור חצי האי האיברי של ימי הביניים שהיה תחת שליטה אסלאמית (ספרד של ימינו), שחורים מוסלמים יכלו להיות מוחזקים באופן חוקי כעבדים. הפרשנות המוסלמית הזו המשיכה להתקיים גם בסוף המאה ה-19 כאשר רבים מהאנשים הפשוטים בחברות מוסלמיות עדיין תועדו כמי שהחזיקו באמונה שעבדות מבוססת על צבע עור שחור.

בשנת 1416 ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי מהתקופה הממלוכית, סיפר כיצד עולי רגל שהגיעו ממדינת תכרור , מדינה ערבית-מוסלמית שהתבססה בשטח נהר הסנגל עד המאה ה-18, הביאו איתם 1,700 עבדים שחורים מאפריקה שמדרום לסהרה למכה, ערב הסעודית. בסוף המאה ה-16, הגישה לעבדים באזורי אימפריית סונגהאי לשעבר במערב אפריקה נחסמה עקב האנרכיה באזור שנגרמה כתוצאה מהפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי  ב-1590 שנמשכה עד 1599 בראשות סולטאן מרוקו אחמד אל-מנסור מהשושלת הסעדית. הפלישה חייבה את החלפת נתיב האימפריה לשעבר בנתיב בנגאזי-סולטנות ודאי  ואחרים דרך סודאן עבור ייבוא עבדים לצפון אפריקה. לאחר שהאירופאים התיישבו במפרץ גינאה, סחר העבדים השחורים שחצה את הסהרה הפך לפחות חשוב. תחת השושלת הסעדית, שהייתה שושלת ערבית מוסלמית ששלטה על מרוקו בין השנים 1554–1659, תעשיית הסוכר של הממלכה הייתה תלויה בעבודת פרך של עבדים שחורים מאפריקה שמדרום לסהרה, כאשר הצורך בעבודת פרך במטעי סוכר מרוקאים היה הסיבה העיקרית לפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי במאה ה-16.

 סחר העבדים הערבי המאוחר מדרום לסהרה 
במרכז אפריקה, במהלך המאות ה-16 וה-17, סוחרי עבדים ערבים-מוסלמים המשיכו לפשוט על האזור כחלק מהרחבת נתיבי העבדות בסהרה ובנהר הנילוס. ההערכה היא שבמאות ה-17 וה-18, כ-1.4 מיליון עבדים שחורים נאלצו להגר בכפייה בנתיב המסע הזה דרך הסהרה כתוצאה משיעבוד שלהם על ידי הסוחרים, כאשר שבויים שועבדו ונשלחו על ידי הסוחרים בתמורות שונות לחוף הים התיכון, חצי האי ערב, חצי הכדור המערבי, אירופה או לנמלי ומפעלי עבדים לאורך חופי מערב וצפון אפריקה או דרומה לאורך נהרות האובנגי והקונגו.
ממוזער|277x277 פיקסלים|שוק העבדים של מרקש, מרוקו, כפי שהוצג על שער העיתון "Le Petit Parisien"  ב-2 ביוני 1907.
ההערכה היא ש-1.2 מיליון עבדים נסחרו דרך הסהרה במאה ה-19. בשנות ה-30 של המאה ה-19, תקופה בה סחר העבדים הערבי פרח, העיר רדאמס בשטחה של לוב קיבלה לשטחה כ-2,500 עבדים בשנה. אף על פי שסחר העבדים הערבי בוטל רשמית בטריפולי על ידי צו הפירמאן של 1857  המכונה גם "צו איסור סחר העבדים השחורים" שמתייחס לצו שהוציא הסולטאן ה-31 של האימפריה העות'מאנית אבדילמג'יט הראשון בשנת 1857, הצו מעולם לא נאכף דה פקטו וסחר העבדים השחורים על ידי הסוחרים הערבים נמשך בפועל לפחות עד שנות ה-90 של המאה ה-19. בטריפולי, ג'ורג' פרנסיס ליון  שהיה חוקר אנגלי של אפריקה והאזור הארקטי, הצהיר כי בין 4,000 ל-5,000 עבדים שחורים שועבדו מדי שנה על ידי הערבים, ופשיטות אלימות על אזורים כמו אימפריית קאנם בורנו סיפקו מקורות לשבויים. כעד להתנהגות של סוחרי העבדים הערבים, תיאר ליון את היחס שלהם בלוב לעבדים השחורים באומרו:

חוקרים אירופאים אחרים מהמאה ה-19 תיעדו את החוויות המסוכנות שלהם במסע במדבר הסהרה לצד שיירות העבדים השחורים. החוקר הגרמני של מרכז ומערב אפריקה גוסטב נכטיגל ששימש גם כקונסול הכללי של הקיסרות הגרמנית בתוניסיה ולנציב הגרמני של מערב אפריקה, דיווח על מציאת עצמות רבות במעיינות מדבריים שהתייבשו. נכטיגל העריך שעל כל עבד שחור שהגיע בהצלחה לשוק, שלושה או ארבעה נפטרו בדרך או נמלטו. תחושת קור גם כן תועדה כמי שהרגה עבדים שחורים במדבר, לדברי החוקר הגרמני של אפריקה וארצות המזרח התיכון היינריך בארת שהווזיר באימפריית קאנם בורנו איבד ארבעים עבדים בלילה אחד בלוב.
ממוזער|250x250 פיקסלים|חבורת עבדי זאנג' בזנזיבר מובלים בשלשלאות על ידי סוחר עבדים ערבי-מוסלמי חמוש, 1889
עד 1858, הקונסול הבריטי בטריפולי רשם שמעל 66% מהערך שנסחר ברחבי הסהרה הורכב מעבדים שחורים. הקונסול הבריטי בבנגאזי כתב בשנת 1875 שסחר העבדים "הגיע לקנה מידה עצום" ומחיר העבדים שנמכרו על ידי סוחרים ערבים באלכסנדריה ובקונסטנטינופול "עלה פי ארבעה". הסחר הזה, הוסיף, עודד על ידי הממשלה המקומית. ההיסטוריון המרוקאי אחמד בן ח'אלד א-נסירי  התלונן על "העבדות הבלתי מוגבלת של שחורים" בצפון אפריקה של המאה ה-19, שעליה אמר "שם גברים סוחרים בהם כמו בהמות או גרוע מכך" כאשר רוב העבדים היו שחורים מוסלמים שהיו צריכים להיות פטורים מעבדות בזכות מעמדם הדתי, אבל שועבדו בגלל הגזע שלהם. עבדים תועדו כמי שהוצעדו באזיקים מעבר לסהרה דרך סחר העבדים שמדרום לסהרה אל נהר הנילוס, בעודם מתים מחשיפה מתמשכת למזג אויר לוהט ורגליים נפוחות כתוצאה משלשלאות.

במאמר שפרסם הסופר השווייצרי אדולף וישר בשנת 1911 ציין "נאמר שסחר עבדים עדיין מתנהל בנתיב בנגאזי-סולטנות וואדאי, אבל קשה לבחון את אמיתות הטענה הזו, שכן בכל מקרה, הסחר מתבצע בסתר". באל-כופרה, הנוסע המצרי אחמד חסנין, מחלוצי החוקרים של מדבר לוב, גילה בשנת 1916 שהוא יכול לקנות שפחה תמורת חמש לירות שטרלינג, בעוד שבשנת 1923 גילה שהמחיר עלה ל-30 עד 40 לירות שטרלינג בעיר. על פי עדותו של ג'יימס ריצ'רדסון , חוקר בריטי שנודע במשלחות שלו לאזור הסאהל במדבר הסהרה, כאשר ביקר ברדאמס, רוב העבדים היו משטחי אימפריית קאנם בורנו. לדברי הסופר ראאד באדר, בהתבססות על הערכות של סחר העבדים הערבי שמדרום לסהרה, בין השנים 1700 ו-1880 תוניסיה קיבלה 100,000 עבדים שחורים, אלג'יריה 65,000, לוב 400,000, מרוקו 515,000 ומצרים כ-800,000 עבדים שחורים.

מ-1800 ל-1890, בין 25,000-50,000 עבדים מקרב אנשי הבנטו נמכרו בשוק העבדים של סולטנות זנזיבר  לשטחי סומליה של ימינו.

 גלריה 

 הפללה 
לאחר הקמת האגודה הבריטית והזרה נגד עבדות  בשנת 1839 כדי להילחם בתעשיית הסחר בעבדים על ידי ערבים מוסלמים ברחבי הים התיכון, אחמד הראשון בן מוסטפא , הביי ה-10 של הבייליק של תוניס  ונצר לשושלת הטורקית של חוסיין  ממוצא יווני מהאי כרתים ששלטה במדינה, הוציא מחוץ לחוק ייצוא, ייבוא ומכירת עבדים בשנת 1842, ובכך הפך את העבדות לבלתי חוקית בשטחה של תוניסיה של ימינו בשנת 1846. בשנת 1848, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הוציאה אל מחוץ לחוק את העבדות באלג'יריה הצרפתית, כ-16 שנים לאחר ההפיכה של אלג'ריה למדינת חסות של צרפת.

אף על פי שהאימפריה הבריטית הוציאה אל מחוץ לחוק את הסחר בעבדים בשנת 1833, כוחותיו של מוחמד עלי שכיהן כמשנה למלך מצרים ונחשב למייסד המדינה המודרנית ולדמות העיקרית בהסדרת הריבונות שלה מהאימפריה העות'מאנית, המשיכו לייבא כ-20,000 עבדים שחורים מדי שנה מסודאן. נסיכים ערבים סוחרי עבדים כמו אל-זובייר רחמה מנסור, שמונה לח'דיו בשנת 1873, שלטו בסחר בעבדים שחורים בחבל הארץ בחר אל-ע'זאל ובנתיבים לקורדופן  ודארפור.
ממוזער|282x282 פיקסלים|תצלום במוזיאון הימי הלאומי של ילד משועבד בסולטנות זנזיבר - "עונש של אדון ערבי על עבירה קלה (בסביבות 1890)". משנות ה-60 של המאה ה-19 ואילך התמונה היוותה השפעה רבה כחלק ממאגר תמונות העבדים של התנועה לביטול העבדות
המעצמות הקולוניאליות נקטו גם בפעולה ישירה נגד סוחרי עבדים. הצי הבריטי מילא תפקיד ביירוט אוניות עבדים ונקיטת צעדים נגד סוחרי עבדים, ובין 1817 ל-1890 האימפריות חתמו על הסכמים עם למעלה מ-80 טריטוריות בנושא. מיסיונרים נוצרים, בהם דייוויד ליווינגסטון, עוררו זעם ציבורי במערב נגד סחר העבדים הערבי. כחלק מהשפעת האימפריות הקולוניאליות נגד העבדות, מצרים חוקקה בשנת 1896 עונשים חריפים להפללת העבדות.

בשנות ה-30 של המאה ה-20 האיטלקים דיווחו לוועדת המומחים המייעצת בנושא עבדות  של חבר הלאומים שכל העבדים לשעבר בטריפוליטניה האיטלקית - היו חופשיים לעזוב את הבעלים הערבים שלהם אם ירצו (אך הם נשארו משועבדים תחתם משום שהיו מדוכאים ונחותים חברתית), וכי בנווה המדבר של קירנאיקה, סחר העבדים הערבי שמדרום לסהרה נמחק במקביל לכיבוש האיטלקי, שבמהלכו שוחררו 900 עבדים משוק העבדים של אל-כפרה.

בשנת 1936 הדו"ח לוועדת המומחים המייעצת בנושא עבדות מהצרפתים, הבריטים והאיטלקים קבע כי שלושת האימפריות סקרו את מקורות המים לאורך נתיבי השיירות בסהרה כדי להילחם בסחר העבדים הערבי מדרום לסהרה מניגריה לצפון אפריקה. בשנת 1937 בדו"ח לוועדה הבטיחו צרפת וספרד כאחד כי הן נלחמו באופן פעיל בפשיטות הערביות האלימות על העבדים השחורים מצד סוחרי העבדים שמדרום לסהרה, ובשנת 1938 טענו הצרפתים כי הם בעלי שליטה באזורי הגבול לצד מרוקו ואלג'יריה ובכך מנעו ביעילות את סחר העבדים שמדרום לסהרה באזור זה.

אזור המזרח התיכון הוא אחד האזורים האחרונים בעולם לבטל את העבדות. בתחילת המאה ה-20, השלטונות במדינות מוסלמיות ברחבי המזרח התיכון הוציאו בהדרגה אל מחוץ לחוק ודיכאו את העבדות, בעיקר בשל לחץ שהפעילו מדינות מערביות כמו בריטניה וצרפת. העבדות באימפריה העות'מאנית בוטלה ב-1924 כאשר החוקה הטורקית החדשה פירקה את ההרמון הקיסרי והפכה את הפילגשות והסריסים האחרונים לאזרחים חופשיים של הרפובליקה החדשה שהוכרזה. העבדות באיראן בוטלה בשנת 1929. במפרץ הפרסי, ערב הסעודית ותימן ביטלו את העבדות בשנת 1962. ובעומאן בוטלה העבדות בשנת 1970. במאוריטניה, המדינה האחרונה בעולם שביטלה את העבדות, היא בוטלה רק בשנת 1981.

בשנות השמונים של המאה ה-20, במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שהובילה בסיומה להקמתה של מדינת דרום סודאן הנוצרית במהלך שנת 2011, חלה התעוררות מחודשת של סחר העבדים הסודני-ערבי על ידי ארגון הטרור המוסלמי החזית האסלאמית הלאומית  וקבוצות אתניות ערביות מוסלמיות כמו הבגארה וריזיגאת  נגד מיעוטים לא מוסלמים, שהחלו להשתמש בעבדות היסטורית בעולם המוסלמי כעילה להחייאת העבדות במאה ה-21.

 עבדות בלוב לאחר הפלת שלטון מועמר קדאפי 
ממוזער|239x239 פיקסלים|מפת לוב שמציגה את נאות המדבר הלובי ואת נתיבי שיירות העבדים הנלווים ששימשו את הסוחרים הערבים מדרום לסהרה, המאה ה-19
מאז תחילת מלחמת האזרחים הלובית  בשנת 2011, שבה הופל משטרו של מועמר קדאפי על ידי כוחות שהתנגדו לשלטונו ונתמכו על ידי ארגון נאט"ו, לוב החלה לסבול מחוסר יציבות גדולה בעוד שמהגרים עניים אפריקאים מדרום לסהרה הפכו לפגיעים ביותר מאחר שלוב הפכה לנקודת יציאה מרכזית עבור המהגרים בדרכם לאירופה בפרט ושאר העולם המערבי. ארגון ההגירה הבין-לאומי (IOM) פרסם דו"ח באפריל 2017 שהצהיר שרבים מהמהגרים השחורים ממערב אפריקה בדרכם לאירופה נמכרים כעבדים על ידי ערבים מוסלמים בלוב לאחר שנכלאו על ידי מבריחים או קבוצות חמושות. מאז תחילת מלחמת האזרחים מדינות אפריקאיות מדרום ללוב החלו להוות מטרה לסחר בעבדים שחורים והועברו לשוקי עבדים בלובים. לדברי הקורבנות, המחיר גבוה יותר עבור מהגרים בעלי כישורים כמו ציור וריצוף. העבדים תוארו כמי שעוברים כופר נפש לעיתים קרובות ביחס למשפחות שלהם כאשר עד שהכופר משולם לסוחר, העבדים נאלצים לעבוד בעבודות פרך לוביות לעיתים עד מוות או מוצאים להורג גם בדרכים של הרעבה אם משפחות העבדים אינן מסוגלות לשלם את הכופר שלהם זמן רב מדי. נשים אפריקאיות דווחו כמי שנאנסות לעיתים קרובות ומשמשות כשפחות מין ונמכרות לבתי בושת ולקוחות פרטיים ערביים בלוב. ילדים מהגרים רבים מדרום לסהרה תוארו גם כן כמי שסובלים מהתעללות, אונס ופדופיליה מצד האוכלוסייה הערבית המקומית.

לאחר שקיבל סרטון לא מאומת מאת רשת "CNN" של מכירה פומבית של עבדים בלוב בנובמבר 2017, סוחר עבדים ערבי התראיין לרשת הקטרית אל-ג'זירה והצהיר כי מאות מהגרים שחורים נרכשים ונמכרים בלוב מדי שבוע. בראיון נוסף בנובמבר 2017 ממנהל שירותי הבריאות באי האיטלקי למפדוזה לשירות החדשות יורוניוז, מהגרים שעברו במרכזי מעצר בלוב הציגו לאורך השנים סימנים פיזיים של הפרות זכויות אדם רבות, כגון התעללות קשה שכללה התחשמלות, כוויות, הלקאת מלקות ופשיטות של חלקי עור.

בינואר 2018 בראיון לרשות השידור הציבורית של הממלכה המאוחדת "BBC" מהגרים ניגרים סיפרו על התעללויות שחוו במרכזי מעצר לובים, כולל השכרה או מכירה שלהם כעבדים. סרטונים של מהגרים סודאנים נשרפים וחוטפים הלקאת מלקות תמורת כופר, פורסמו מאוחר יותר על ידי המשפחות שלהם ברשתות החברתיות. ביוני 2018, ארגון האומות המאוחדות הטיל סנקציות נגד ארבעה לובים כולל מפקד במשמר החופים הלובי ושני אריתראים בעקבות התפקיד שלהם בהובלה פושעת של רשתות סחר בעבדים.
 דרכי גיוס העבדים 
לכידה
ממוזער|249x249 פיקסלים|ספינות דאו שימשו להובלת סחורות ועבדים
הדרך העיקרית של תגיוס העבדים האפריקאים מדרום לסהרה על ידי הסוחרים הערבים הייתה לכידה במהלך פשיטה, מלחמה, או כאשר הם חצו גבולות מדינה. במאות הראשונות של האסלאם, בתקופת הכיבושים וההתפשטויות, הדרך הזו הייתה המקור החשוב ביותר לגיוס עבדים. עם הייצוב של גבולות מדיניים, המספרים שגויסו בדרך הזו פחתו. לוחמת הגבול והפשיטות הימיות הניבו שבויים, אבל אלה היו מעטים יחסית, והם הוחלפו בדרך כלל. במאות מאוחרות יותר, לוחמה באפריקה או בהודו סיפקה מספר עבדים על ידי לכידה. עם התפשטות האסלאם וקבלת המעמד של הד'ימים (אזרחים לא מוסלמים אשר חיים במדינה מוסלמית) הוגבלו באופן משמעותי אפשרויות הגיוס באמצעות לכידה.

מחווה
לעיתים עבדים היו חלק מן המחווה הנדרשת ממדינות גובלות למדינות האסלאם כאות לפיוס או תמורה. האמנה הראשונה שנעשתה אי פעם, כללה היטל שנתי של עבדים שיסופקו מנוביה וזו אכן הייתה הסיבה מדוע נוביה לא נכבשה במשך זמן רב. הסכמים דומים שסיפקו מסירת עבדים, הוטלו על ידי הכובשים הערבים הראשונים על נסיכים שכנים ברחבי איראן ובמרכז אסיה, אבל היו קצרים יותר.

 רכישה 
עבדים נרכשו באמצעות כסף או מוצרים יקרי ערך בגבולות העולם האסלאמי ולאחר מכן יובאו למרכזים הגדולים, שם היו שוקי עבדים מאוד נפוצים.ממוזער|249x249 פיקסלים|ציור של שוק שפחות סודאניות נרכשות על ידי סוחרים ערבים בח'רטום, סודאן, 1876בנוסף, אוכלוסיית העבדים גויסה גם על ידי מכירה, נטישה או חטיפה של ילדים. אנשים חופשיים יכלו למכור את עצמם או את צאצאיהם לעבדות. כמו כן, אנשים שלא הצליחו לפרוע את חובותיהם היו משועבדים לעבדות על מנת לשלם את אותם חובות.

צאצאים
ילדי העבדים המשיכו ברוב הפעמים את עבדות הוריהם. גיוס אוכלוסיית העבדים על ידי גידול טבעי נראה קטן, ועד ימינו, לא מספיק כדי לשמר את כמות העבדים הנחוצה. זאת בניגוד לתנאים בעולם החדש, שם גדלה אוכלוסיית העבדים במהירות רבה.

היו סיבות נוספות לגידול הטבעי הנמוך של אוכלוסיית העבדים בעולם האסלאמי שכללו בין היתר:

 סירוס – חלק נכבד של עבדים גברים היו מיובאים כמו סריסים ולכן מנועים מלהביא צאצאים.
 קבוצה של עבדים שעלו לתפקידי מפתח וכן עבדים צבאיים שוחררו בדרך כלל בשלב כלשהו בקריירה שלהם.
 רק העבדים מהמעמד הנמוך יותר – מקומיים ועובדי כפיים נותרו במצב של עבדות והעבירו את המצב לצאצאיהם.
 היה שיעור מוות גבוה בקרב כל המעמדות של עבדים. עבדים באו בעיקר ממקומות נידחים, והיו לא מחוסנים ולכן מתו ממספר רב של מחלות.

 בתרבות 
ספרות
בשנת 1814 כתב החוקר השווייצרי יוהאן בורקהרדט על מסעותיו במצרים ובנוביה, שם ראה את הפרקטיקה של סחר העבדים, לדבריו "ראיתי לעיתים קרובות סצנות של חוסר הגינות מרושע ביותר, אשר הסוחרים, שהיו השחקנים הראשיים, רק צחקו".

מגלה הארצות הסקוטי דייוויד ליווינגסטון כתב על סחר העבדים באזור האגמים הגדולים של אפריקה, שם סייר באמצע המאה ה-19. ליוינגסטון העריך כי 80,000 אפריקאים נפטרו מדי שנה לפני שהגיעו לשוקי העבדים של סולטנות זנזיבר. חבל הארץ של זנזיבר היה פעם נמל הסחר העיקרי של מזרח אפריקה, ובמאה ה-19, כ-50,000 עבדים עברו אותו מדי שנה.

הסופר הצרפתי ז'ול ורן כתב על מעורבותם של סוחרי עבדים במרכז יבשת אפריקה בשלהי המאה ה-19 בספרו רב-חובל בן חמש-עשרה שיצא לאור בשנת 1878.
ממוזער|מפת תיאור נתיבי העבדות העיקריים באפריקה של ימי הביניים
הספר סחר העבדים כיום שיצא לאור בשנת 1962 מאת הסופר שון או'קלאהן, מתאר את השווקים הרבים בהם אדונים ערבים סחרו בעבדים אפריקאים. שווקים אלו אף נחשבו קדושים עבור האסלאם לדבריו.

קולנוע
בשנת 1958 יזם אמריקאי רצה ליצור סרט בישראל על סחר העבדים הערבי. משרד החוץ ומשרד האוצר סברו שלסרט כזה יהיה ערך לישראל אך אחרים התנגדו. הסרט לא הגיע לבסוף לשלב הצילומים.

ניתן למצוא אזכורים לסחר העבדים הערבי באפריקה בסרט הדוקומנטרי "מולדת"  (באנגלית: Motherland). הסרט מפרט על יבשת אפריקה מימי מצרים העתיקה ועד ימינו, ונותן סקירה כללית של ההיסטוריה האפריקאית ונושאים עכשוויים, כאשר תושבי אפריקה הם במרכז הסיפור.

הסרט זכה למספר שבחים:
 2011: הועמד לפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בתפוצות בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
 2010: פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של זנזיבר .
 2010: פרס מועצת המנהלים לפסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי הדוקומנטרי.

בסוף הסרט מעודדים את האפריקאים לזכור את עברם כדי להתקדם בחייהם. הסרט מקדם את הרעיון כי עצם השעבוד צריך להיות מקור כוח ולא חולשה או גורם לבושה. מטרת הסרט היא ללמד ילדים אפריקאים היסטוריה אפריקאית, שגם מעידה על כך שהחברה האפריקטית חייבת להקים ולקדם רעיונות והיסטוריה אפריקאים כדי לשמר את מה שהם רוצים לדורות הבאים. הסרט קורא לרעיונות המקודמים בו להפוך למיינסטרים, כך שתהיה אפריקה טובה יותר והיסטוריה טובה יותר שקשורה ליבשת.

ראו גם 
 סחר העבדים האטלנטי
 עבדות באימפריה העות'מאנית

הערות שוליים


קטגוריה:עבדות
קטגוריה:העולם הערבי
קטגוריה:אפריקה: היסטוריה
קטגוריה:עיראק: היסטוריה