חמשת העינויים

חמשת העינויים הם חמישה איסורי תענוגות החלים בתעניות ציבור חמורות. עינויים אלה נאסרו ביום הכיפורים, כחלק ממצוות התענית. לאחר חורבן בית המקדש הראשון תקנו הנביאים את צום תשעה באב כמתכונתו של צום יום הכיפורים, ועל כן גם בו חלים חמשת העינויים הללו. בנוסף לכך, גם בחלק מתעניות הגשמים הנושאות אופי חמור יותר, חלים כל חמשת העינויים, בעוד בתעניות ציבור קלות ישנו איסור אכילה ושתייה בלבד.

חמשת העינויים הם: איסור אכילה ושתייה, איסור רחיצה, איסור סיכה, איסור נעילת הסנדל ואיסור תשמיש המיטה. בעוד שאיסור אכילה ושתייה ביום הכיפורים הוא איסור תורה, שהעובר עליו עונשו בכרת, ביחס לשאר האיסורים קיימת מחלוקת אם הם אסורים מהתורה או מדברי קבלה, אך מוסכם שאין עונש כרת על העובר על אחד מהם. באשר לתשעה באב, לאחר חורבן בית ראשון תוקף חמשת העינויים היה מתקנת הנביאים. עם בניית בית המקדש השני בטל הצום, ולאחר חורבן בית המקדש השני השיבו חכמים את תקנת הצום על כלל חמשת עינוייו.

 צום 
 מקור המצווה 
איסור אכילה ושתייה הוא האיסור היחיד המפורש בתורה מבין חמשת העינויים האסורים ביום הכיפורים, ומקורו במספר פסוקים בתורה, רובם בספר ויקרא: ,  וכן: , . ואחד בספר במדבר: .

 עונש המפר את התענית 
המפר את התענית ואוכל או שותה ביום הכיפורים במזיד, מלבד שעבר על לאו מהתורה, נענש בעונש כרת, שנאמר: . אמנם חובת צום תשעה באב היא מתוקף תקנת הנביאים, ולאחר חורבן בית המקדש השני מתוקף תקנת חכמים, ועל כן המפר אותו, על אף שעבר באיסור, אינו נענש בכרת.

 שיעור האכילה המחייב בכרת 
האוכל במזיד כשיעור כותבת הגסה (תמר גדול), או שותה כ'מלא לוגמיו' בשיעור זמן של כדי אכילת פרס, חייב כרת. ואם עשה כך בשוגג, חייב להביא קרבן חטאת. שיעורים אלה הם מסורת מהלכה למשה מסיני, שכמות כזו מיישבת את הדעת מעט.

אמנם גם האוכל או שותה פחות משיעור זה, אפילו אכילה או שתייה מועטת ביותר או שאכל במשך יותר מכדי אכילת פרס, אף שאינו נענש בכרת עבר באיסור תורה, שכן חצי שיעור אסור מן התורה.

 חולה שיש בו סכנה 
כמו רוב מצוות התורה (למעט שלוש העברות החמורות), גם צום יום הכיפורים נדחה מפני סכנת נפשות. לפיכך, כל אדם שנשקפת סכנה כלשהי לחייו בעקבות הצום, מחויב לאכול או לשתות ביום הכיפורים לפי הצורך ההכרחי בלבד ולא יותר מכך. הקביעה אם נשקפת סכנה לחייו או לא, נקבעת על ידי רופא שמצד אחד בקי בתחום המחלה שממנה סובל החולה, ומאידך מבין את חשיבות ותוקף חובת הצום ביום הכיפורים, ואף אם הוא נכרי ועונה להגדרה זו - רשאי לקבוע אם על החולה לצום או לא.

האוכל פחות מנפח של ככותבת הגסה (תמר גדול) תוך שיעור זמן של אכילת פרס, וכן השותה משקה פחות מנפח של 'מלא לוגמיו', אף שעבר באיסור תורה, היות שגם חצי שיעור אסור מן התורה להלכה, מכל מקום, אינו נענש באיסור כרת. לפיכך, ההלכה היא שמי שנצרך לאכול או לשתות ביום הכיפורים מפני סכנת נפשות, במידת האפשר עליו לעשות כן לשיעורים, כלומר פחות משיעור שעליו מתחייב בכרת האוכל ושותה ללא סכנה, על פי הכלל הקל הקל תחילה.

 יולדת 
אישה יולדת נחשבת לחולה שיש בו סכנה מעת שהחלו לה צירי לידה, או לאחר הגעה למצב שבו מחללים שבת כדי להביאה לבית חולים, ועד כעבור שלוש יממות (72 שעות) מעת הלידה. ולכן מותר לה לאכול ולשתות. ביום הכיפורים במידת האפשר תאכל לשיעורים, ובתשעה באב תאכל כרגיל. בין שלוש יממות מהלידה ועד שבעה ימים מהלידה - אם ברור לה ולרופאים שאין סכנה אם תצום - חייבת לצום. ואם יש ספק כלשהו שמא היא עלולה לבוא לידי סכנה - אסור לה לצום.

ביחס לצום תשעה באב, עד שלושים יום מהלידה היולדת נחשבת לחולה שאין בו סכנה, ופטורה מהצום.

 חולה שאין בו סכנה 
מאחר שמצוות צום יום הכיפורים היא מהתורה, חולה שלא נשקפת כל סכנה לחייו בעקבות הצום, מחויב לצום ביום זה. לעומת זאת, צום תשעה באב הוא תקנת חכמים, וחכמים לא החילו את תקנתם על חולה. לפיכך, אדם שמחמת מחלה או פציעה נאלץ לשכב על מיטתו, פטור מצום תשעה באב, ואינו צריך להשתדל לאכול לשיעורים, אלא יכול לאכול כרגיל.

 מעוברות ומניקות 
בשונה מארבעת הצומות הקלים, בצום יום הכיפורים ותשעה באב גם נשים מעוברות (הרות) ומיניקות חייבות. אמנם מכיוון שצום יום הכיפורים מהתורה, וצום תשעה באב מדברי חכמים, קיים הבדל ביניהם ביחס לאישה הרה, שביום הכיפורים אף אם תחוש ברע בעקבות תופעות לווי של ההריון, המתעצמות מחמת הצום, כל שלא נשקפת סכנה לחייה על פי אומדן רופא, אסור לה לשבור את הצום. אך בתשעה באב, אישה במצב כזה מוגדרת כחולה, ועל כן רשאית לאכול ולשתות.

 רחיצה 
הרחיצה האסורה ביום הכיפורים היא רחיצה שנועדה לשם תענוג, ולא לשם מניעת צער. לכן כאשר הידיים או אבר אחר בגוף התלכלכך - מותר לשוטפו במים כדי להסיר את הלכלוך. וכן מי שהזיע מאוד עד שהדבר מסב לו צער וסבל, רשאי לשטוף את מקום הזיעה. אך רחיצה של תענוג אסורה בין במים חמים ובין במים קרים.

מן הדין מי שאין דעתו מיושבת עליו עד שישטוף פניו בבוקר, רשאי לעשות כן. אולם הרמ"א כתב שנהגו להחמיר בזה. אמנם יש אומרים שגם בני אשכנז רשאים להקל בזה, ושעל המחמיר תבוא ברכה.

 רחיצה של מצווה 
רחיצה לצורך מצווה אינה נחשבת לרחיצה של תענוג, הואיל ואין מטרתה לשם תענוג אלא לשם מצווה. לפיכך הכהנים נוטלים את ידיהם לפני ברכת כהנים. וכן מותר ליטול ידיים לאחר הקימה בבוקר, אלא שהואיל ומן הדין די בנטילת האצבעות בלבד, אין נוטלים בנטילה זו את כל כף היד אלא רק את האצבעות.

אדם שנטמא בטומאת קרי, אינו רשאי לטבול ביום הכיפורים אף אם הוא מקפיד בכך במשך כל השנה, הואיל וטבילה זו היא מנהג חסידות ולא מצווה.

 סיכה 
בנוסף לאיסור רחיצת הגוף במים לשם תענוג, נאסרה גם סיכת הגוף בשמן או חומר סיכה אחר לשם תענוג. ואסור לסוך אפילו אצבע אחת לשם תענוג.

 סיכה למניעת צער 
בתלמוד הבבלי מבואר שהסובל מגירוד בעורו, רשאי לסוך אותו בשמן נוזלי. ונחלקו האחרונים האם רק סיכה של תענוג אסורה, אך סיכה למניעת צער מותרת, בדומה לרחיצה. או שגם סיכה שאינה לשם תענוג אסורה, הואיל וההנאה מן הסיכה מרובה וגם כשאדם סך לשם מטרה אחרת יש לו הנאה מרובה מהסיכה, ורק למטרה רפואית התירו לסוך, כך דעת רוב האחרונים.

שימוש בסבון נוזלי מותר, הואיל ואין בו שמן הנספג בגוף, ובנוסף לכך הוא לא נועד לשם תענוג אלא להסרת ריח רע או לכלוך.

 נעילת הסנדל 
איסור 'נעילת הסנדל' כולל נעילת סנדלים או נעליים. המוסכם על כל הדעות בראשונים הוא שמנעל העשוי מעור אסור ללבישה ביום הכיפורים. אך נחלקו על מנעל קשה מעץ, האם נעילתו נחשבת לתענוג שאסור, ורק מנעל משעם או גומי, שבהליכה בו מרגישים את קושי הקרקע, מותר, או שכיוון שמנעל מעץ הוא קשה, אין נעילתו נועדה בעיקר למניעת צער ההליכה ברגליים יחפות, ולכן היא מותרת. כדעה האחרונה נפסק להלכה בשולחן ערוך וברוב ספרי האחרונים.

 גדר האיסור כיום 
יש אומרים שגם בימינו מותר ללכת במנעל שאינו מעור ביום הכיפורים, כפי שנפסק להלכה בשולחן ערוך. ולדעת רבים, הסיבה שנפסקה ההלכה שרק מנעל מעור אסור בנעילה ביום הכיפורים היא משום שכל שאר המנעלים היו נחשבים למנעלים מאולתרים ובלתי נוחים, שנועדו כדי לתת מענה חילופי לנעל מעור שהייתה פריט לבוש יקר בימים עברו. אולם כיום, שישנם מנעלים איכותיים לא פחות ממנעלי עור, מחומרים אחרים, הרי שאיסור נעילת הסנדל קיים לגביהם כמו לגבי מנעלי עור. ויש אומרים שמעיקר הדין הדבר מותר, אך ראוי להחמיר בזה.

 נעילה לשם מניעת צער או סכנה 
כשם שהתירו חכמים רחיצה וסיכה שמטרתן למנוע צער ולא לשם תענוג, כך התירו נעילת הסנדל שמטרתה מניעת צער או סכנה. לפיכך, אדם שהוא חולה, וכן אישה יולדת, שההליכה ברגליים יחפות או במנעל שמרגישים בו את הקרקע מסבה להם צער, רשאים לנעול מנעל רגיל. וכן אדם שהולך במקום שחיות רעות כנחש ועקרב עלולים לעוקצו, רשאי לנעול מנעל שימנע את אפשרות העקיצה. וכך הדין גם ביחס לאדם שהולך במקום שרגליו עלולות להתלכלך בבוץ באם לא ינעל נעליים.

 תשמיש המיטה 
משמעות איסור תשמיש המיטה הוא איסור קיום יחסי אישות בכל משך הצום. וביום הכיפורים, כדי שלא יבואו להיכשל בדבר, קבעו חכמים שינהגו בני הזוג את דיני ההרחקה הנוהגים בעת שהאישה נדה: לא ייגעו זה בזה, לא יישנו באותה המיטה, ולא יושיטו דברים זה לזה במישרין. לדעת רוב הפוסקים גם הרחקות אלו נוהגות בכל היממה של צום יום הכיפורים, אמנם דעת הט"ז היא שאיסור הנגיעה (שאינה של חיבה) וההושטה הוא רק בלילה, שאז הוא עיקר חשש המכשול.

 תוקף ארבעת העינויים 
נחלקו הראשונים האם ארבעת העינויים הנוספים על איסור האכילה והשתייה תוקפם מהתורה או מדברי חכמים. מפשט הגמרא בתלמוד הבבלי משמע שארבעת העינויים נלמדו מדרשת חכמים בפסוקים, ותוקפם מהתורה. וכך נקטו מספר ראשונים. מנגד, רוב הראשונים סוברים שתוקפם של ארבעת העינויים מדברי חכמים, ודרשת הפסוקים היא אסמכתא בלבד.

 קישורים חיצוניים 
 הרב אליעזר מלמד, פניני הלכה הלכות ימים נוראים, באתר פניני הלכה
 הרב אוהד פיקסלר, תוקף העינויים ביום הכיפורים, באתר ישיבת הר עציון
חמשת עינויי יום הכיפורים, באתר בית המדרש הווירטואלי 
הרב דוד חי הכהן, חמשת העינויים, באתר ישיבת נתיבות ישראל

 הערות שוליים 

קטגוריה:יום הכיפורים
קטגוריה:תשעה באב
קטגוריה:הלכה
קטגוריה:חגים ומועדים
קטגוריה:תעניות
קטגוריה:חייבי כרת
קטגוריה:חייבי חטאת