צבא פקיסטן

צבא פקיסטן הוא הזרוע היבשתית והמרכיב הגדול ביותר של הכוחות המזוינים של פקיסטן. נשיא פקיסטן משמש כמפקד העליון של הצבא, ואילו רמטכ"ל צבא פקיסטן, בדרך כלל גנרל בדרגת ארבעה כוכבים, מפקד על הצבא בפועל. הצבא הוקם באוגוסט 1947 לאחר חלוקת הודו. על פי נתונים שפורסמו על ידי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) בשנת 2024, בצבא פקיסטן משרתים כ-560,000 חיילים בשירות פעיל, הנתמכים על ידי המילואים של צבא פקיסטן, המשמר הלאומי של פקיסטן וכוחות חמושים אזרחיים. על פי חוקת פקיסטן, אזרחים פקיסטנים יכולים להתגייס לשירות צבאי מרצון מגיל 16, אך אינם יכולים להשתתף בלחימה לפני גיל 18.

המטרה העיקרית והמשימה החוקתית של צבא פקיסטן היא להבטיח את הביטחון הלאומי ואת האחדות הלאומית של פקיסטן על ידי הגנה מפני תוקפנות חיצונית או איום מלחמה. הצבא יכול גם להיקרא על ידי ממשלת פקיסטן להתמודד עם איומים פנימיים בתוך גבולות המדינה.Article 245(1)–Article 245(4)  in Chapter 2: Armed Forces in Part XII: Miscellaneous of Constitution of Pakistan. במהלך אסונות או מצבי חירום לאומיים ובינלאומיים, הצבא מבצע פעולות חילוץ הומניטריות בתוך המדינה והוא משתתף פעיל במשימות שמירת שלום של האומות המאוחדות. הצבא מילא תפקיד משמעותי בחילוץ חיילים אמריקנים לכודים שביקשו סיוע מכוח תגובה מהירה במהלך מבצע נחש גותי בסומליה. כוחות הצבא הפקיסטני היו נוכחים גם באופן משמעותי כחלק מקואליציה של האו"ם ונאט"ו במהלך מלחמת בוסניה ומלחמות יוגוסלביה.

צבא פקיסטן, המהווה מרכיב מרכזי של הכוחות המזוינים של פקיסטן לצד הצי הפקיסטני וחיל האוויר הפקיסטני, הוא כוח מתנדבים שלחם בשלוש מלחמות גדולות נגד הודו, מספר עימותי גבול עם אפגניסטן לאורך קו דוראנד, ומרד ממושך באזור בלוצ'יסטן אותו הוא נלחם לצד כוחות הביטחון האיראניים מאז 1948. מאז שנות ה-60, יחידות מהצבא הוצבו שוב ושוב בתפקידי ייעוץ בארצות ערב במהלך הסכסוך הישראלי-ערבי, וסייעו לקואליציה בראשות ארצות הברית נגד עיראק במהלך מלחמת המפרץ. מבצעים צבאיים בולטים נוספים במהלך המלחמה העולמית בטרור במאה ה-21 כללו: זרב-א-אזב, סופת רעמים וראה-א-ניג'אט.

כמו גם הוא משתתף בכוח שמירת השלום של ארגון האומות המאוחדות והיה בעל תפקיד מרכזי בהצלת חייהם של חיילים אמריקאים שנלכדו בסומליה ב-1993 ובמלחמת בוסניה בין השנים 1992 עד 1995.

בניגוד למנדט החוקתי שלו, הצבא הפקיסטני הפיל מספר פעמים ממשלות נבחרות, תוך חריגה מהמנדט החוקתי המוגן שלו לפעול "בסיוע לממשלות אזרחיות פדרליות כאשר נדרש לכך".Article 245(1)&Article 245(3)  in Chapter 2: Armed Forces in Part XII: Miscellaneous of Constitution of Pakistan. הצבא היה מעורב באכיפת משטר צבאי נגד הממשל הפדרלי, בטענה לשיקום הסדר והחוק במדינה, תוך פיזור האספה הלאומית והפרלמנט במספר הזדמנויות בעשורים האחרונים – תוך שמירה על אינטרסים מסחריים, חוץ-מדיניים ופוליטיים רחבים במדינה. פעולות אלה הובילו להאשמות כי הצבא פועל כמדינה בתוך מדינה.

תפקיד
על פי החוקה הפקיסטנית, תפקיד הצבא הוא להגן על הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן מפני תוקפנות חיצונית או איום במלחמה. כמו כן, לפעול גם נגד איומים מתוך המדינה.

היסטוריה
שנים ראשונות (1947-1958)
250px|ממוזער|שמאל|גנרל איוב ח'אן מקבל את הפיקוד על הצבא הפקיסטני ב-1951
הצבא הפקיסטני קם מחטיבת הצבא ההודי הבריטי שחדל להתקיים כתוצאה מחלוקת הודו שהביאה ליצירתה של פקיסטן ב-14 באוגוסט 1947. אפילו לפני החלוקה התקיימה, היו תוכניות לקראת חלוקת הצבא ההודי הבריטי בחלקים שונים המבוססים על ההשפעה הדתית והאתנית על שטחי הודו.

ב-30 ביוני 1947 החלה מחלקת המלחמה של ממשלת בריטניה בהודו לתכנן את חלוקתם של 400,000 חיילי הצבא ההודי הבריטי, רק שבועות אחדים לפני חלוקת הודו שהביאה לאלימות דתית ברחבי הודו. חטיבה גדולה של הצבא הייתה תחת פיקוחו של סר צ'נדולאל מדבלל טריוודי, עובד מדינה הודי בממשלת בריטניה, שהשפיע על כך ש-260,000 חיילים יועברו להרכיב את הצבא ההודי, בעוד שארית החיילים ירכיבו את הצבא הפקיסטני.
פקיסטן קיבלה שישה משוריינים, שמונה תותחים ושמונה גדודים של חיל הרגלים בהשוואה לשנים-עשר המשוריינים, ארבעים תותחים ואחד-עשר גדודי חי"ר שהגיעו להודו. בסך הכל, גודלו של הצבא החדש היה כ-150,000 חיילים.

מחשש כי הודו תשלט על כל קשמיר, סיירים וקבוצות שבטיות נכנסו לקשמיר על מנת להתנגד להמהרג'ה של קשמיר 1947. בתגובה לכך, המהרג'ה נענה להודו. הכוחות המזוינים ההודים הועברו לאחר מכן לקשמיר. דבר זה הוביל למלחמת הודו-פקיסטן ב-1947. יחידות צבאיות סדירות הצטרפו לפלישה מאוחר יותר, אך נעצרו לאחר סירובו של ראש המטה הכללי, הקצין הבריטי פרנק מסרווי, לציית לפקודותיו של מנהיג פקיסטן, מחמד עלי ג'ינה, להכניס כוחות צבאיים לקשמיר. הפסקת האש באה בעקבות התערבות האו"ם. מאוחר יותר, במהלך שנות החמישים, קיבל הצבא הפקיסטני סכומי סיוע כלכלי וצבאי גדולים מארצות הברית ובריטניה לאחר שחתם על שתי אמנות הגנה הדדיות שהובילו להקמת ארגון האמנה המרכזי (CENTO) ואמנת דרום מזרח אסיה (SEATO) ב-1954. סיוע זה הרחיב מאוד את הצבא הפקיסטני מתחילתו הצנועה.

1958–1969
הצבא הפקיסטני השתלט על השלטון בפעם הראשונה כאשר הגנרל איוב ח'אן עלה לשלטון בשנת 1958 בהפיכה לא-אלימה. הוא הקים את "ליגת המוסלמים", שכללה את זולפיקאר עלי בהוטו, לימים ראש ממשלת פקיסטן הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות. המתיחות עם הודו התלקחה בשנות השישים והמלחמה החלה לאחר כישלון מבצע גיברלטר ב-5 באוגוסט 1965. בליל ה-6 בספטמבר 1965 פתח הצבא ההודי חזית מלחמתית לעבר מחוז פנג'אב בפקיסטן. הצבא ההודי כמעט הגיע לעיר הפקיסטנית לאהור. הצבא ההודי כבש 360 עד 500 קמ"ר בפאתי לאהור. הכוחות ההודים עצרו את התקפתם על לאהור לאחר שהגיעו לכפר בורקי. הרציונל לכך היה שבקרוב ייחתם הסכם הפסקת אש, לאהור, ככל הנראה, ולאהור תוחזר לשולחן המו״מ על הפסקת האש. המלחמה הסתיימה בסופו של דבר בהפסקת אש בסיוע האומות המאוחדות, ובעקבותיה באה אמנת טשקנט. על פי המחקר של ספריית הקונגרס המדינה שנערך על ידי חטיבת המחקר הפדרלית של ארצות הברית:

המלחמה לא הייתה חד משמעית מבחינה צבאית. בכל צד היו אסירים ושטח כלשהו השייכים לשני. האבידות היו כבדות יחסית - בצד הפקיסטני, עשרים מטוסים, 200 טנקים ו-3,800 חיילים. צבא פקיסטן היה מסוגל לעמוד בלחץ ההודי, אך המשך הלחימה היה מוביל להפסדים נוספים ולמפלה סופית של פקיסטן. רוב הפקיסטנים, שנולדו מתוך אמונה ביכולתם הצבאית, סירבו לקבל את האפשרות של התבוסה הצבאית של ארצם על ידי "הודו ההינדית", והם מיהרו להאשים את איוב ח'אן וממשלתו בכישלונם בהשגת מטרותיהם הצבאיות.

בזמן ההכרזה על הפסקת האש, לפי מקורות נייטרליים, היו להודים כ-3,000 נפגעים לעומת 3,800 הרוגים פקיסטנים. פקיסטן איבדה בין 200–300 טנקים במהלך הסכסוך והודו איבדה כ-150–190 טנקים.

עם זאת, רוב ההערכות הנייטרליות מסכימות כי הודו הייתה על העליונה כאשר הוכרזה הפסקת האש. בסוף המלחמה היה בידי הצבא ההודי 1,920 קמ"ר של השטח הפקיסטני, והצבא הפקיסטני החזיק 550 קמ"ר בשטח ההודי. ההתקממות נגד איוב ח'אן בין השנים 1968 עד 1969 גרמה לו לוותר על השלטון, לטובת הגנרל יחיא ח'אן, שהשתלט על השלטון ב-1969.

1969–1971

בתקופת שלטונו של יחיא ח'אן מחו תושבי פקיסטן המזרחית על הפערים הפוליטיים והכלכליים ביניהם לבין תושבי מערב פקיסטן. המזרח-פקיסטנים דרשו עצמאות למזרח פקיסטן, למרות התנגדות ממשלת פקיסטן.

רצח העם החל כאשר ב-22 בפברואר 1971 יחיא ח'אן הורה לגנרלים שלו להרוג כ-3 מיליון מאזרחי המדינה. הגנרל טיקה ח'אן מונה למושל מזרח בנגל והכריז על כוונתו לחסל כ-4 מיליון אזרחים תוך 48 שעות. ההרג הממשי החל ב-21 במרץ 1971, במבצע שכונה "מבצע זרקור". הצבא הפקיסטני החל במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. פעילות הצבא בערים גרמה למותם של אלפים נוספים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל הכפר, ועוד כ-10 מיליון שברחו להודו. הפעולה עוררה גלי התנגדות בקרב הצבא, אולם מעשי הרצח נמשכו.

ב-14 במאי שלח הקונסול האמריקאי ארצ'ר בלאד מברק לוושינגטון בדבר "הטבח בהינדים" ובו פירט כי: "הדפוס הקבוע של פעולות הצבא הוא להכניס חיילים לכפרים, לתשאל את האזרחים היכן חיים ההינדים ולהוציא להורג את הזכרים". בלאד העריך מחיר דמים של אלפים בשבעת השבועות מאז 25 במרץ. ב-19 במאי הוא העביר מברק נוסף ודווח ש"קצין מערב-פקיסטני צעיר (טייס קרב בתפקידו) הודה שהצבא הוא המבצע את ההרג השיטתי בהינדים". הקצין טען כי הטבח הוא "מלחמת ג'יהאד", וכי "ההינדים הם אויבים וצריך לטהר את מזרח פקיסטן". בלאד דיווח גם שבשיחות נוספות עם חיילים פקיסטניים הם ציינו כי הגיעו למזרח בנגל "להרוג הינדים".

רצח ואונס המוני נמשכו לאורך שנת 1971. רק לקראת סוף השנה פלשה הודו למזרח בנגל כדי להפסיק את הטבח ולתמוך במחתרת הבנגלית. בשבוע שלפני הפלישה, ביצע הצבא הפקיסטני מבצע חיסול אחרון, בו שרפו כפרים, ורצחו אינטלקטואלים. במבצע אחרון זה נרצחו עוד כ-300,000 איש. מספר הקורבנות המוערך בכל תקופת רצח העם במזרח בנגל הוא כשלושה מיליון איש.

1971–1977
ב-20 בדצמבר 1971, לנוכח בידודו המוחלט בשלטון, נאלץ יחיא ח'אן להעביר את השלטון לידי זולפיקאר עלי בהוטו, שמוּנה לנשיא המדינה, המפקד העליון של הצבא וכן הממונה האזרחי הראשון על קיום המשטר הצבאי.

במלחמת יום הכיפורים שירתו טייסים פקיסטנים במיליציות ערביות במלחמתן נגד ישראל.

1977–1999

ב-1977 נערכה הפיכה בפקיסטן בהנהגתו של הגנרל מוחמד זיא אל-חאק והממשלה הופלה. זה הוביל לתלייה של בהוטו לאחר שנידון למוות והואשם בקנוניה שהובילה לרצח יריב פוליטי. זיא-אל-חאק חזר בו מהבטחתו לקיים בחירות בתוך 90 יום, וכיהן כדיקטטור צבאי עד מותו בהתרסקות מטוס ב-1988.

במהלך מלחמת המפרץ, הצבא הפקיסטני תרם כוחות להגנה על ערב הסעודית מפני התקפה אפשרית של עיראק. חטיבת ההגנה האווירית של "153 SP", שנפרסה בטאבוק, סיפקה הגנה מסביב לשעון על כוחות הביטחון הסעודיים באזור.

פקיסטן שלחה כוחות שלום של האו"ם ליוגוסלביה לשעבר במהלך המלחמות היוגוסלביות. במהלך המלחמה, פקיסטן תמכה בבוסניה תוך מתן תמיכה טכנית וצבאית. כ-90,000 פקיסטנים נסעו לבוסניה במהלך המלחמות היוגוסלביות והם היוו כ-20% מכוח ההתנדבות. המודיעין הבין-לאומי הפקיסטני (ISI) ניהל לכאורה תוכנית מודיעין צבאית פעילה במהלך מלחמת בוסניה שנערכה בין השנים 1992 עד 1995. התוכנית חילקה וריכזה את אספקת הנשק השיטתית לקבוצות שונות של מוג'אהדין במהלך המלחמה. לפי ההיסטוריות הבריטי מארק קרטיס ארגון ה-ISI הבוסני אורגן בסיוע כספי של ערב הסעודית. למרות אמברגו הנשק של האו"ם על בוסניה, נטען מאוחר יותר כי ה-ISI העביר מטוסים נגד טנקים וטילים למוג'אהדין הבוסניים.

1999–2008
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, הצטרפה פקיסטן למלחמה בהנהגתה של ארצות הברית בטרור וסייעה לכוחות המזוינים של ארצות הברית ופרסה 72,000 חיילים לאורך הגבול המערבי של פקיסטן כדי ללכוד או להרוג פעילי טליבאן ואל-קאעדה חמושים אשר נמלטו מאפגניסטן. בחזית הצפון מערבית, פקיסטן בתחילה חילקה את כוחותיה בבסיסים צבאיים ונמלים באזורי השבטים. במאי 2004 פרצו עימותים בין הכוחות הפקיסטנים לבין אנשי אל-קאעידה ושאר חמושים שהצטרפו למורדים מקומיים ולכוחות תומכי הטליבאן. ההתקפה לא הייתה מתואמת היטב והצבא נפגע קשה, בעוד שהתמיכה הציבורית בהתקפה התאדה במהירות. לאחר שנתיים של סכסוך, הצבא הפקיסטני ניהל משא ומתן על הפסקת האש עם אנשי השבטים מהאזורים שבהם הם התחייבו לתפוס את אנשי אל-קאעידה, להפסיק את "הטליבאניזציה" של האזור ולהפסיק את ההתקפות באפגניסטן ובפקיסטן. עם זאת, המיליטנטים לא החזיקו עד סוף המשא ומתן והחלו להתארגן מחדש ולבנות מחדש את כוחם משתי שנות העימות הקודמות.

לאחר שישה חודשים, הלחימה פרצה שוב ביולי 2007, כאשר הצבא הפקיסטני החליט להשתמש בכוח כדי לסיים את איום ה-"Lal Masjid". לאחר שהפעולה הסתיימה, הטליבאן הפקיסטני הבטיח נקמה וביצע גל של פיגועים ובניהם פיגועי התאבדות שפרצו בכל רחבי צפון-מערב פקיסטן וערים פקיסטניות גדולות, כולל קראצ'י, במהלך 2007.

לאחר מכן הרחיבו המיליטנטים את בסיס המבצעים שלהם ועברו לעמק סוואט הסמוך, שם הטילו את חוקי השריעה. הצבא הפקיסטני פתח במתקפה כדי לשחרר את עמק סוואט ב-2007, אך לא הצליח לפנות את המיליטנטים שנמלטו להרים. לאחר מכן פתחו המיליטנטים בגל נוסף של פיגועי טרור בתוך פקיסטן. ממשלת פקיסטן והצבא הפקיסטני ניסו הסכם שלום נוסף עם המיליטנטים בעמק סוואט ב-2008. למרות זאת, השתמש הטליבן הפקיסטני בעמק סואט כקרש קפיצה כדי לשגר התקפות נוספות לאזורים שכנים, והגיע עד 60 ק"מ (37 מייל) מאסלאמאבאד.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פקיסטן: צבא וביטחון
פקיסטן