האופציה הירדנית

"האופציה הירדנית" היא כינויין של כמה חלופות וגישות שונות שעלו ממלחמת ששת הימים ועד היום למציאת פתרון לבעיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשטחי יהודה ושומרון בדמות הסדר עם ירדן.
 היסטוריה 
ראשיתה של "האופציה הירדנית" כמענה אסטרטגי לסכסוך הישראלי-פלסטיני נטועה ביוני 1967, עם החלת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון שהיו עד אז תחת ריבונות ממלכת ירדן. לאורך השנים לבש הרעיון צורות שונות והתפרש על פני רצף אידאולוגי רחב: בקצהו האחד ניצבה התפיסה כי ירדן היא המדינה הפלסטינית הבלעדית, וכי אין מקום לישות נוספת ממערב לנהר הירדן מלבד מדינת ישראל, ובקצהו השני עמדה הגישה הדוגלת בנסיגה ישראלית מלאה לגבולות הקו הירוק, והשבת השטחים לירדן כדרך להסיר מישראל את האחריות לפתרון הסוגיה הפלסטינית.

מעמדה של האופציה הירדנית ידע תמורות משמעותיות ונקודות מפנה היסטוריות, כאשר במוקדן ניצבו הסכם לונדון מ-1987 בין שר החוץ שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן, ומהלך הפוך של "ניתוק הזיקה", עליו הכריז המלך שנה לאחר מכן. למרות שינויים אלו, התפיסה המשיכה להדהד בשיח המדיני גם בעשורים המאוחרים יותר. חוקרים ואנליסטים כדוגמת ד"ר דן שיפטן, סבר פלוצקר ועלי שיהאבי המשיכו לבחון את היתכנותה, כאשר שיהאבי אף הציע מודל של הרחבת הממלכה ההאשמית לשטחי הגדה תחת השם "הממלכה ההאשמית של פלסטין". רעיונות אלו עוררו אמנם התנגדות עזה בעולם הערבי, אך זכו לתמיכה מצד גורמים ציוניים בתפוצות, אשר ראו בכך הזדמנות למינוף עוצמתה של ישראל לצורך הכרעה סופית של הסכסוך.

 תמיכה בישראל 
האופציה הירדנית נתפסה כחלופה המועדפת על ממשלות ישראל, ובעיקר על תנועת העבודה, במשך עשורים רבים בשל השילוב בין שיקולים ביטחוניים, דמוגרפיים ופוליטיים. בבסיס התפיסה עמד הרעיון שירדן היא "המדינה הפלסטינית" בפועל, ושניהול הסכסוך מול ישות מדינית יציבה וריבונית עדיף לאין שיעור על פני משא ומתן עם ארגוני שחרור לאומיים כמו אש"ף. ישראל ראתה בבית המלוכה ההאשמי גורם שמרן, פרגמטי ומייצב, החולק איתה אינטרס משותף בבלימת הלאומיות הפלסטינית הרדיקלית ובמניעת הקמת מדינה עצמאית נוספת בין הירדן לים, מדינה שעלולה הייתה להפוך לבסיס לטרור או לגרור את האזור לקיצוניות דתית ולאומנית.

מבחינה דמוגרפית וטריטוריאלית, האופציה הירדנית אפשרה לישראל לשאוף לפתרון של "פשרה טריטוריאלית" על בסיס תוכנית אלון. המטרה הייתה להחזיר את מרבית האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון לשליטה ירדנית, ובכך להימנע מהצורך להעניק להם אזרחות ישראלית, מה שהיה מאיים על הרוב היהודי, או להחזיק בהם תחת ממשל צבאי נצחי. השארת האחריות האזרחית והביטחונית בידי עמאן נתפסה כדרך היחידה לשמור על גבולות בני-הגנה לאורך בקעת הירדן, תוך היפרדות מהאוכלוסייה הערבית.

בנוסף, הקשר החשאי והמתמשך בין הנהגת המדינה למלך חוסיין יצר יחסי אמון ויכולת תיאום שלא היו קיימים עם אף גורם פלסטיני אחר. ישראל העדיפה להתנהל מול "כתובת" ברורה בעלת צבא סדיר ומנגנוני אכיפה, המסוגלת לאכוף הסכמים ולשמור על השקט בגבול הארוך ביותר שלה. העדפה זו הגיעה לשיאה בניסיונות להגיע להסכמות מדיניות, כמו הסכם לונדון ב-1987, מתוך אמונה שרק ירדן תוכל להוות משקל נגד ללגיטימציה הבינלאומית של אש"ף, ולהציע פתרון שיבטיח את צרכיה האסטרטגיים של ישראל לטווח ארוך.

 לקריאה נוספת 
 דן שיפטן, אופציה ירדנית: היישוב היהודי ומדינת ישראל אל מול המשטר ההאשמי והתנועה הלאומית הפלסטינית, יד טבנקין, רמת אפעל, 1986.
 אהרון קלימן, דו-קיום ללא שלום, מעריב, תל אביב, 1986.
 ירון רן, שורשי האופציה הירדנית: עבדאללה והסוכנות היהודית: אנטומיה של יחסים 1921 – 1948, הוצאת ציטרין, תל אביב, 1991.
 דן שיפטן, אופציה ירדנית – ישראל, ירדן והפלסטינים, הוצאת יד טבנקין, 2006, מהדורה רביעית.

קישורים חיצוניים

 כ. יעקב, קונפדרציה בין ירדן לפלסטינים: דיון מחדש ברעיון ודחייתו בשני הצדדים, באתר ממרי, 9 באוקטובר 2016


 דן שיפטן, שובה של האופציה הירדנית מההיבט ההיסטורי (מאורכב בארכיון האינטרנט), כנס הרצליה החמישי, דצמבר 2004



 ביאורים 

הערות שוליים

קטגוריה:הצעות לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:יחסי ירדן–ישראל