משל שני בעלי החוב

משל של שני בעלי החוב הוא אחד ממשלי ישו. הוא כלול בבשורת לוקאס ז' 36-ז' 50, שבה משתמש ישו במשל להבהיר שהאישה שמשחה אותו בשמן יקר, אוהבת אותו יותר מאשר מארחו אוהב אותו, כיוון שנסלחו לה חטאים רבים יותר.

סיפור המשיחה דומה גם לקטעים במתי כ"ו 6–13 ומרקוס י"ד 3–9, אף כי אולי אין לייחסם לאותו אירוע. כמו כן, אין לבלבל משל זה עם משל העבד שלא מחל, שבו מסופר על מלך המוחל (מוותר על חוב) לעבדו, אך זה בתורו אינו מוחל ולא מוותר על חוב של חברו בערך פחות בהרבה.

 סיפור המשל 
המשל מסופר כמענה של ישו לתגובה (שלא נאמרה במילים אלא במחשבה) של שמעון המארח (לעיתים מזוהה עם שמעון המצורע):

על פי בשורת לוקאס השיב ישו כדלקמן:

הדינר במשל זה הוא מטבע שערכו שווה לשכר יומי של פועל באותם ימים. במסורת הקתולית, מזוהה האישה בסיפור זה עם מרים המגדלית, למרות שהכנסיות האורתודוקסית והפרוטסטנטית בדרך כלל אינן מסכימות לכך. על פי אמות המידה של הזמן ההוא, שמעון הפרוש אכן היה מארח גרוע: לכל הפחות היה עליו לספק מים לרחיצת רגליו המאובקות מהדרך של ישו, ונשיקת האורח שנחשבה כדרך מקובלת לברך את האורח.

 פרשנות 
ממוזער|278x278 פיקסלים|הסעודה בביתו של שמעון הפרוש, c. במאה ה-15.
לא נראה שהמשל נועד למתקפה על הפרושים, אלא היה בו משום ניסיון ללמד את שמעון כיצד לראות את האישה כפי שישו רואה אותה. מתיאורה של האישה עולה כי היא הייתה ידועה כזונה, למרות שזאת מסקנה שנויה במחלוקת. אם היא זונה, נוכחותה מטמאת את המקום על פי תפיסת הטהרנות הפרושית. יואל ב' גרין מציין "כי היה בכך תירוץ מספק כדי להצביע על אדם כזה כעל לא מוסרי, לא טהור ואף סוטה, ללא הצורך בהתמודדות עם המציאות החברתית" כאשר קיימת אפשרות שאישה כזו נאלצה לחיות חיים כאלה בין שבנסיבות הכלכליות, או בין שהיא נמכרה לתוך עבדות מינית.

יש להניח שבכך שהאישור הפומבי למחילה שניתנה לאישה בסיפור הנוכחי אולי ניתנה לה על ידי ישו במסגרת מפגש קודם, מזמין ישו את שמען לקבל אותה בזהותה החדשה ו"לחבק אותה במסגרת קהילת אנשי אלוהים." ברברה ריד כותבת:
על ידי התייחסות למחשבות של שמעון, שלא נאמרו במילים, מדגים ישו את סגולותיו הנבואיות, אשר הפרוש מפקפק בהם, ואילו המשל מזמין אותו "לשקול מחדש את המשמעות של מעשיה של האישה — לא כפירעון חוב, כאילו היא שפחה או זונה, אלא ביטוי של אהבתה הזורמת כתוצאה מן החירות המתקיים בה בעצם ביטול החובות שחבתה (החטאים שלה)." ג'ון קלווין כותב לגבי דבריו של ישו ("לָכֵן אֹמֵר אֲנִי אֵלֶיךָ נִסְלְחוּ לָהּ חַטֹּאתֶיהָ הָרַבּוֹת כִּי הַרְבֵּה אָהֵבָה וַאֲשֶׁר נִסְלַח־לוֹ מְעַט הוּא אֹהֵב מְעָט")׃

אמברוז, לעומת זאת, הופך את אהבת האישה כתנאי למחילה:

ממוזער|240x240 פיקסלים|מרים המגדלית בביתו של שמעון הפרוש, ג'ון בראוד 1891.
פרשנותו של קלווין מסתמנת במקרה זה כטובה יותר, היא נתמכת על ידי עצם טבעו של המשל, ועל ידי הטקסט היווני, שבו ניתן לקרוא את המילים "היא אהבה הרבה" גם בתוצאה, ולאו דווקא בסיבה, של "חטאיה הרבים שנמחלו." בתרגומים רבים, החדשים יותר, הן פרוטסטנטיים והן קתוליים, ניסחו מחדש את פסוק 47 למען הבהירות.

ק.ס. לואיס מציין את הנקודה הבאה, "להיות נוצרי פירושו לסלוח את הבלתי נסלח, כי אלוהים מחל לך על הבלתי נסלח." ― ק. ס. לואיס

 אמנות ותרבות פופולרית 
בעוד שהמשל עצמו תואר רק לעיתים רחוקות באמנות, ישנם מספר תיאורים של המשיחה, על ידי סנדרו בוטיצ'לי, אנטוניו קמפי, דירק בוטוס, אונופריו אבלינו, צ'יגולי, ניקולס פוסין, ברנרדו סטרוצי, פטר פאול רובנס, בין השאר. בכמה ציורים, מודגשים בגדיה הצהובים של האישה, לציון עיסוקה הקודם בזנות (ראו הערה לעיל). באמנות הדתית הארמנית פרק זה של המשיחה מתוארת כשונה מאשר בבשורות האחרות. ציור משנת 1891 מאת ז'אן בראוד הטיל את הסצנה לתוך המאה ה-19, כאשר הזונה החוזרת בתשובה הוצגה על ידי קורטזנית צמרת ידועה ליאן דה פוגי, אשר בסופו של דבר חזרה בתשובה והפכה לחברה במסדר הדומיניקני השלישוני.

המשל נכלל במחזות מימי הביניים ומאוחר יותר במחזות מסתורין על מרים המגדלית, כגון מחזהו של לואיס וגר משנת 1550-1566.

 ראו גם
 ישו
 הברית החדשה

 קישורים חיצוניים 

 Biblical Art on the WWW: The Sinful Woman .

ביאורים

 הערות שוליים 

קטגוריה:משלים בנצרות
קטגוריה:הברית החדשה
קטגוריה:ישו