קינו

חואקין סלבדור לוואדו תחון (בספרדית: Joaquín Salvador Lavado Tejón, שהיה ידוע בשם קינו (Quino); 17 ביולי 1932 – 30 בספטמבר 2020) היה מאייר מארגנטינה. עבודתו הידועה ביותר היא רצועת הקומיקס "מפאלדה", שפורסמה במקור בין השנים 1964 ו-1973.

 ביוגרפיה 
קינו נולד במנדוסה, ארגנטינה ב-17 ביולי 1932. הכינוי קינו ניתן לו בילדותו כדי להבדיל בינו לבין דודו, המאייר חואקין, שהצית בו את הרצון לאייר בגיל מוקדם מאוד. בשנת 1945, אחרי מות אמו, קינו החל ללמוד בבית הספר לאמנויות של מנדוסה. אביו נפטר זמן קצר לאחר מכן, כאשר קינו היה בן 17. הוא נשר מבית הספר, בכוונה להפוך למאייר קומיקס מקצועי. את עבודתו הראשונה מכר בסמוך לכך. הוא ניסה למצוא עבודה במגוון בתי הוצאה לאור של בואנוס איירס, אך ללא הצלחה. בשנת 1954, לאחר שמילא את חובת השירות הצבאי, הוא התיישב בבואנוס איירס.
ממוזער|חתימת האמן
הוא פרסם את הקריקטורה הראשונה שלו בשבועון Esto Es, ומאז החל לפרסם בכתבי עת רבים נוספים: TV Guía, Leoplán, Vea y Lea, Damas y Damitas, Usted, Panorama, Adán, Atlántida, Che, Democracia - בין היתר.

ב-1954 החל לפרסם באופן קבוע במגזינים: Rico Tipo , Tía Vicenta , ו- Dr. Merengue. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לאייר לפרסומות. האוסף הראשון שלו: Mundo Quino, יצא לאור בשנת 1963, לאחר שחברת מכשירי החשמל הביתיים מנספילד הזמינה ממנו מספר פרסומות מאוירות ועבורם הוא יצר את הדמות של מפאלדה. קמפיין הפרסום לא יצא לפועל בסופו של דבר, אך הטור הראשון של Mafalda יצא לאור במגזין Leoplán , ואז טור הקומיקס של מפאלדה החל להתפרסם באופן קבוע בשבועון Primera Plana  שעורכו היה חבר קרוב של קינו. בין 1965 ו-1967, פורסם הטור בעיתון El Mundo  בארגנטינה. אחרי שהתפרסם הקובץ הראשון שלו, התחילו לפרסם את יצירותיו בארצות אחרות, ביניהן: איטליה, ספרד (שם הצנזורה הכריחה לתייג את היצירות כ"למבוגרים בלבד"), ופורטוגל.

לאחר שהפסיק ליצור טורים נוספים של מפאלדה ביוני 1973, עקב חוסר ברעיונות נוספים, כהגדרתו, קינו עבר למילאנו ושם הוא המשיך לאייר ולהפיץ דפי הומור.

בשנת 1979 נבחרה דמותה של מפאלדה כדמות הייצוגית של הוועידה לשלום הילד של יוניצ"ף.

בשנת 2008, במסגרת התוכנית החדשה של קירות אמנות בתחנות הרכבת התחתית של בואנוס איירס, בוצע קיר של אריחים עם הדמויות מתוך מפאלדה במסדרון המחבר את תחנות פרו והקתדרלה.

בשנת 2009 השתתף עם טור חדש של Mafalda ב-El mundo מיוחד שיצא לרגל "200 שנים של הומור גרפי", שאורגן על ידי המוזיאון לציור ואיור והוצג במוזיאון אדוארדו סיוורי בבואנוס איירס.

בפברואר 2013 הושקה אפליקציה למכשירי אייפד עם ספרים אינטראקטיביים של מפלאדה. מאוחר יותר נוצרו גרסאות לאנדרואיד ולקינדל.

ב-21 במאי 2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ומדעי הרוח.

 אפיון עבודתו 
ימין|ממוזער|290x290 פיקסלים|קינו בטקס פתיחת יריד הספרים הבינלאומי ה-40 של בואנוס איירס, 2014
הגיבורים של קינו נטו להיות אנשים רגילים, אף על פי שהוא לא ויתר על סצנות סוריאליסטיות או אלגוריות (לדוגמה: שוטרים שזורקים ואליום לתוך פיות פתוחות של המפגינים).

התוכן של מפאלדה נטה להיות יותר מוכר וקרוב ובו זמנית יותר בוגר מאשר רצועות קומיקס דומות. הוא הדגיש, לדוגמה, את דאגתה של מפאלדה לפוליטיקה העולמית או את האובססיה של מנוליטו (אחד החברים של מפאלדה) לגבי כסף. למרות זאת, הקוראים בכל זאת יכלו לראות דמויות אלו כמו ילדים אמיתיים עם הורים אמיתיים, ולא כ"מבוגרים בגוף של ילד". ההומור של קינו לא התיימר להצחיק את קוראיו לשם הצחוק גרידא, אלא להעביר ביקורת על מצב העולם ולהביא לתודעה מצבים אבסורדיים.

ההומור של קינו היה בדרך כלל מריר, ואפילו ציני, שקע לעיתים קרובות בסבל ובאבסורד של המצב האנושי, ללא גבולות של מעמדות. לכן, זה גרם לקורא להתמודד עם בירוקרטיה, שגיאות של רשויות ומוסדות חסרי תועלת או צרי אופקים. ללא ספק - קינו השתמש בטורי הקומיקס שלו כדי לשלוח מסרים בעלי תוכן חברתי לקוראים שלו. עוד משאב טיפוסי שלו היה צמצום מצבים מוכרים עד כדי אבסורד. לעיתים קרובות, הבדיחות חיפשו את החיוך כאמצעי להתעמת עם המציאות הקשה.

מיקוד פסימיסטי זה על המציאות לא מנע מהסיפורים שלו להיות מלאי רוך, שהביעו סימפתיה עמוקה לקורבנות החפים מפשע של החיים (עובדים, ילדים, עקרות בית, פנסיונרים, אומנים) בלי להסתיר את חסרונותיהם ומגבלותיהם. אבל אפילו בקריקטורות של אנשי ממסד מדכאים וביורוקרטים חסרי רגשות הוא הביע אהדה מסוימת כלפיהם, בהיותם קורבנות של הטיפשות שלהם עצמם.

המבט של קינו היה ככל הנראה תוצר של התהפוכות שאירעו בארגנטינה החל משנות ה-60 של המאה ה-20. התערובת של פסימיות והומניזם הייתה כנראה אחת הסיבות העיקריות להצלחתו הגדולה ברחבי אמריקה הלטינית וברחבי העולם.

קינו נפטר ב-30 בספטמבר 2020 משבץ מוחי, בן 88 במותו.

 יצירותיו 
הרשימה הבאה כוללת רק את היצירות שפורסמו במקור בארגנטינה; מהדורות של מדינות אחרות הן וריאציות של מהדורות המקור.

 מפאלדה 
טקסט=כריכת הספר Mafalda 3|ממוזער|כריכת הספר Mafalda 3
יצירתו הידועה ביותר, מפאלדה, נוצרה במקור כפרסומת למכונות כביסה. קינו ניסה להשאיר זאת כך אבל הקריקטורה כבר תפסה חזק בקהל, ופרצה את גבולות הפרסומת.
 (Mafalda 1 (1970
 (Mafalda 2 (1970
 (Mafalda 3 (1970
 (Mafalda 4 (1970
 (Mafalda 5 (1970
 (Mafalda 6 (1970
 (Mafalda 7 (1971
 (Mafalda 8 (1972
 (Mafalda 9 (1973
 (Mafalda 10 (1974
 מפאלדה ללא עריכה (1988)
 עשר שנים עם מפאלדה (1991)
 הכל מפאלדה (1993)
 מפאלדה וחברים 1 (אנגלית, 2004)
 מפאלדה וחברים 2 (אנגלית, 2004)
 מפאלדה וחברים 3 (אנגלית, 2005)
 מפאלדה וחברים 4 (אנגלית, 2006)
 מפאלדה וחברים 5 (אנגלית, 2007)
 מפאלדה וחברים 6 (אנגלית, 2008)
 מפאלדה וחברים 7 (אנגלית, 2009)
 מפאלדה וחברים 8 (אנגלית, 2010)

 פרסומים אחרים 
 העולם של קינו (1963) (נערך מחדש ב-1998)
 אל תצעק עליי (1972) (1999)
 אם הייתי במקומך (1973)
 טוב, תודה, ואיך אצלך? (1976)
 גברים עם כיס (1977)
 על שולחן טוב (1980)
 לא אמנות, לא תפקיד (1981)
 תנו לי להמציא (1983)
 קינותרפיה (1985)
 אנשים באתר שלך (1986)
 כן, מותק (1987)
 חזקים, יהירים וחסרי אונים (1989)
בן אנוש נוצר (1991)
 לא הלכתי (1994)
 חרוזים ושינויים אחרים (1995) (רק האיורים; הטקסטים נכתבו על ידי חורחה טימוסי)
 איזה רעים האנשים! (1996)
 כמה טוב! (1999)
 זה לא הכל (אוסף) (2002)
 איזה הווה בלתי ייצוגי! (2005)
 הרפתקת האכילה (2007)
הכל מפאלדה (2007)
 מי זה הולך שם? (2012)
 "פשוט קינו" (2016)

 יצירות באנימציה 
 בארגנטינה
 מפאלדה (1965)
 מפאלדה (1982)
 בספרד (נעשו בשיתוף האנימטור הקובני חואן פאדרון)
 קינוסקופיו (1986–1988), מבוסס על רעיונותיו וציוריו של קינו
מפאלדה (1991), סדרה של 104 פרקים בני דקה כל אחד.

 פרסים 
 דקל הזהב בסלון הבינלאומי של ההומור בבורדיגרה, איטליה, 1978
 קריקטוריסט השנה ב-1982, הוענק על ידי עמיתיו
 פרס קונקס פלטינה בתחום אמנות חזותית - הומור גרפי 1982 ו-1992
 אזרח כבוד ומפתח העיר מנדוזה ב-1988
 פרס מקס ומוריץ לקומיקס הבינלאומי הטוב ביותר, על מפאלדה, הוענק על ידי הסלון הבינלאומי השלישי לקומיקס של Erlangen בשנת 1988
פרס צלחת הכסף של התאחדות היזמים בתחום המסעדנות במדריד, 1997, בזכות תרומה ליוקרה והפצה של הגסטרונומיות
 המאסטר של אמנות על ידי משרד התרבות של ממשלת העיר של בואנוס איירס ב-1998
 פרס זכויות האדם של בני ברית ב-1998
 פרס Haxtur  למחבר שאנו אוהבים, 2000, בסלון הבינלאומי לקומיקס של נסיך אסטוריאס 
 פרופסור לשם כבוד של ההומור על ידי אוניברסיטת Alcala de Henares (ספרד) בשנת 2000
 פרס אמריקה הלטינית להומור גרפי Quevedos, בשנת 2000
 פרס לקריקטורה "קטרינה", הוענק על ידי יריד הספרים הבינלאומי של גואדלחרה ב-2003
 אזרח כבוד של בואנוס איירס ב-2004
 אביר מסדר איזבל הקתולית  ב-2005
 אזרח כבוד של Guaymallén  ב-2005
 קרן הנסיך קלאוס לתרבות ופיתוח בשנת 2005
 דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הלאומית של קורדובה בשנת 2006
 פרס אקסטרמדורה ליצירה הטובה ביותר בקריירה האמנותית של מחבר איברו-אמריקאי ב-2007
 פרס Konex - ציון הקריירה ב-2012
 עיטור לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית 2014
פרס נסיך אסטוריאס לתקשורת הפקולטה למדעי הרוח, 2014
 מאי 2014: ציון לשבח "סנטור דומינגו פאוסטינו סרמיאנטו", הוענק על ידי הקונגרס של האומה הארגנטינית.
 מסדר אמנותי ותרבותי פבלו נרודה  בצ'ילה, 2015

 קישורים חיצוניים 



 קינו: מתגעגע לצייר . 2014 בתוך העיר X
 קינו חושב על מוות, אבל יותר על התאבדות 2014
 קינו, ההומור בחינם ב-אונסק"ו
 קינו: "אני אוהב מרק" ב-BBC Mundo
 הומור שעושה אותנו חופשיים יותר. בתוך הארון
 קינו: הציורים שציירתי לפני 30 שנה ממשיכים להיות אקטואליים

 הערות שוליים 

קטגוריה:מאיירים
קטגוריה:זכויות הילד
קטגוריה:רצועות קומיקס
קטגוריה:אמנים הידועים בכינוי אמנותי
קטגוריה:קומיקסאים ארגנטינאים
קטגוריה:ארגנטינאים ממוצא ספרדי
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ארגנטינאים שנפטרו ב-2020