מיתת תלמידי רבי עקיבא

מיתת תלמידי רבי עקיבא הוא מעשה, שמקורו בתלמוד, בדבר מיתת 24,000 מתלמידיו של התנא רבי עקיבא. על פי המתואר בתלמוד, תלמידים אלו מתו במיתת אסכרה 'מפני שלא נהגו כבוד זה בזה'. לפי דעת חוקרים אחדים, הם מתו במרד בר כוכבא.

מיתת התלמידים אירעה בין חג הפסח לשבועות. במהלך השנים נקבעו ימי אלו (ימי ספירת העומר) לימי צער ואבל לזכר מאורע זה. על פי אחת המסורות פסק מות התלמידים ביום ל"ג בעומר, ולכן ביום זה נוהגים להפסיק את ימי האבלות, ואף לנהוג בו כמה ענייני שמחה. על פי מסורת אחרת סיבת השמחה ביום ל"ג בעומר קשורה בתנא רבי שמעון בר יוחאי מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא ששרד את דיכוי מרד בר כוכבא.

 תיאור מותם של תלמידי רבי עקיבא ותיאור שיקום מסורת התורה שבעל פה על ידי גדולי תלמידיו 
במספר מקורות חז"ל מוזכר סיפור מותם של תלמידי רבי עקיבא, וכך נכתב בתלמוד:

מעשה מותם מוזכר גם בבראשית רבה, בשינויים קלים, כאשר מוזכרים רק שנים עשר אלף תלמידים, וברשימת התלמידים ששרדו והעבירו לדורות הבאים את תורתו של רבי עקיבא נזכרים שבעה תלמידים, כאשר על החמישה המוזכרים בתלמוד הבבלי נוספים רבי יוחנן הסנדלר ורבי אליעזר בן יעקב. לצד זאת מופיעה במדרש גרסה כי השבעה הם רבי יהודה, רבי נחמיה, רבי מאיר, רבי יוסי, רבי יוחנן הסנדלר ורבי חנינא בן חכינאי. בקהלת רבה השבעה הם רבי הודה, רבי נחמיה, רבי מאיר, רבי יוסי, רבי שמעון רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי ורבי יוחנן הסנדלר.

בתלמוד שבמסכת סנהדרין נאמר  כלומר כולם הן שיטת רבי עקיבא.

 סיבת מותם 
בתלמוד מבואר שסיבת מות התלמידים הוא "מפני שלא נהגו כבוד זה לזה". כעין זה גם מופיע בבראשית רבה ש"הייתה עינם צרה זה בזה".

הטעם שנענשו בעונש חמור על מעשה זה, ביארו המהר"ל מפראג והתשב"ץ שכאשר הם זלזלו אחד בשני "ולא נהגו כבוד בחבריהם שהם תלמידי חכמים יודעי התורה" נחשב בכך כאילו זלזלו בתורה עצמה.

במהרש"א (יבמות ס"ב ע"ב) מביא סיבה נוספת וזהו לשונו: "דאפשר דכל אחד דיבר לשון הרע והיה מספר בגנות חבירו". ושם מביא הסיבה למה מתו דווקא בתקופה הזאת.

לדעת רבי שמואל בורנשטיין הזמן בין פסח לשבועות הוא זמן התכללות של האדם הפרטי בכלל ישראל, וחוסר הכבוד שלהם אחד כלפי השני העיד עליהם שהם לא התכללו בכלל.

לפי הרב משה צבי נריה, חז"ל רמזו שתלמידיו עסקו במרד ובמלחמת גרילה שבה לא יכולים לנהוג בכבוד כבתנאי שגרה בשל תנאי המלחמה, ואם כן סיבת מותם, למעשה, הייתה נפילתם במלחמה.

 מרד בר כוכבא 
על פי הנוסח הספרדי של "אגרת רב שרירא גאון", ששם נאמר שתלמידי רבי עקיבא מתו בשמדא, (הביטוי שמדא בחז"ל מתייחס לעיתים רבות למרד בר כוכבא), הסיק שי"ר וחוקרים נוספים ש"המגפה" הנזכרת כאן, היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא. הם מבססים זאת בעיקר על תמיכתו הברורה של רבי עקיבא במרד זה, על כך שבתי המדרש לא היו יכולים להכיל מספר כה רב של לומדים, ועל כך שהדבר עשוי להסביר מוות של תלמידים רבים כל כך בפרק זמן קצר וכן על ראיות שונות אחרות. לפי דעה זו, "תלמידיו" - מתפרש לא כתלמידים היושבים בבית המדרש, אלא כאלו הדוגלים במשנתו הרוחנית. ראיה חלקית לכך יש ממדרש תנחומא (פרשת חיי שרה), "מעשה ברבי עקיבא שהיו לו שלש מאות תלמידים בנערותו ומתו כולם...", מה שמצביע לדעתם על מספר נמוך של תלמידים מזה המתואר. וכן שמיתה רעה המוזכרת במקור על מות תלמידי ר"ע, פירושה הוא כדברי חז"ל במסכת סנהדרין בדיון על ההבדל בין מיתה יפה למיתה רעה בכל הנוגע למיתה בחרב.

דעת החוקרים אומצה על ידי התנועה הציונית, שבעקבות כך הפכה את ל"ג בעומר לחג לאומי לזכר הגבורה שהתגלתה במרד בר כוכבא.

אמנם הרב יצחק אייזיק הלוי בספרו "דורות הראשונים" הוכיח שמרוב המקורות התלמודיים משמע שתלמידי רבי עקיבא מתו במגפה שנים רבות לפני מרד בר כוכבא, וכך סובר גם החוקר גדליה אלון.

ע"פ הרב אורי שרקי הד נוסף למיתת תלמידי רבי עקיבא במרד, מופיע במסכת מועד קטן הן בתיאור מעשה שמתו בניו של רבי עקיבא ובאו כל ישראל לנחמו והן בתיאור מעשה שמתו בניו של רבי ישמעאל ובא רבי עקיבא לנחמו, בתוכן ניחום האבלים שנאמר שם ושבהקשרם נוגעים לנפילה במלחמה להצלת ישראל מיד צר.

 מנהגי אבלות בימי ספירות העומר 

המנהג הוא להימנע מנישואין ומתספורת ומשמיעת מוזיקה בתקופה שבין פסח לעצרת (חג השבועות), ויש הנמנעים רק בחלק מתקופה זו, כמו שיבואר.

המנהג נזכר לראשונה בתשובת הגאונים שנשאל, האם המנהג להימנע מלקדש ולשאת נשים בין פסח לעצרת הוא איסור? והשיב שאינו איסור, אלא מנהג אבלות על מות שנים עשר אלף זוגות תלמידים של רבי עקיבא בתקופה זו. וכתב שנהגו מאותה שעה ואילך לא לכנוס (לשאת) ארוסות, אך אין מקפידים עם מי שכנס, ולקדש בלא נישואין לא נמנעו. לאחר כמה מאות שנים הוסיפו איסור תספורת ואיסורים נוספים.

 טעמים נוספים למנהגי האבלות 
יש סוברים שבעקבות מסעות הצלב שבשנת תתנ"ו טבחו בקהילות אשכנז בין תחילת אייר לשבועות, הוסיפו האשכנזים מנהגי אבלות נוספים יותר מהספרדים. המנהג זכה לחיזוק נוסף לאחר גזירות ת"ח ות"ט שאף הם החלו בתאריכים אלו. עם זאת, חלק מן הראשונים ובהם הרי"ף הרמב"ם והרא"ש לא הזכירו מנהגים אלו, ורוב המזכירים אותו התייחסו רק להימנעות מנישואים.

הגאונים וקדמוני הראשונים כותבים שזמן האיסור הוא מפסח לשבועות, וכפי שכתוב בגמרא ובמדרשים שהוא הזמן שמתו בו תלמידי רבי עקיבא. באמצע תקופת הראשונים התפתחו מנהגים שונים לזמן האיסור. יש שאסרו רק מפסח עד ל"ג בעומר, ויש שאסרו רק מב' אייר עד שבועות.

 ל"ג בעומר 

נהגו לפסוק ממנהגי האבלות ביום ל"ג בעומר, על אף שבתלמוד לא נאמר בפירוש כי מות התלמידים פסק ביום ל"ג בעומר, עם זאת המאירי מביא שקבלה (=מסורת) ביד הגאונים שביום ל"ג פסקה המיתה.

המקור הראשון אשר מציין כי מנהגי האבלות פוסקים ביום ל"ג בעומר הוא ר' אברהם בן נתן הירחי, במאה ה-12 המביא בשם ר' זרחיה הלוי כי בספר ישן הבא מספרד כתוב שתלמידי רבי עקיבא מתו מפסח ועד "פרוס העצרת", ומשמעות 'פרוס' היא חמישה עשר ימים, וזהו ל"ג לעומר:

יש אומרים, שלפי זה מותר להסתפר רק ביום ל"ד לעומר בבוקר ולא בל"ג, וכן הוא מנהג הספרדים.

יש שכתבו שחישוב זה לוקה בחסר לכאורה, שכן מחצית החודש קודם לחג השבועות הוא כ' באייר, ולא י"ח באייר. מאוחר יותר הציע המהרי"ל את הנימוק שבספירת העומר יש רק 32 ימים בהם אומרים תחנון, וייתכן שרק ימים אלו נספרו לקביעת פרוס העצרת. עם זאת, גם חישוב זה מתבסס לכאורה על מנייה שגויה של ימים אלו.

לקריאה נוספת
אורי שרקי, בעוד מועד, מאמר אישיותו של רבי עקיבא. בהוצאת אורים והוצאת מגיד, תשע"ו (2006)

קישורים חיצוניים

משה צבי נריה, האבלות בימי הספירה על מות תלמידי רבי עקיבא, אמונת עתיך - עלון מס' 41, באתר דעת

 הערות שוליים 

קטגוריה:ספירת העומר
קטגוריה:רבי עקיבא
קטגוריה:תלמידי רבי עקיבא