שערוריית הפניקס

שערוריית הפניקס או סקנדל הפניקס (בגרמנית: Phönix) היא פרשה אודות פניקס - חברת הביטוח הגדולה ביותר באוסטריה בראשית המאה ה-20. החברה פעלה ברחבי אירופה וגם בארץ ישראל. בשנת 1936 נודע שיש לה גירעון גדול, והיא פורקה על ידי ממשלת אוסטריה.

היסטוריה

חברת "פניקס" הוקמה בשנת 1882. משנת 1914 היה וילהלם ברלינר  לאיש החזק בחברה, והוא הוביל אותה במדיניות התרחבות אגרסיבית שכללה מחירים נמוכים מהמתחרים ורכישת תיקי ביטוח של חברות אחרות, כולל מחברות שקרסו. בשנת 1927 היו לחברה סניפים באיטליה, בוואריה, בולגריה, בלגיה, הולנד, הונגריה, צ'כוסלובקיה, יוון, פולין, צרפת, יוגוסלביה ורומניה וכן בטורקיה, מצרים וארץ ישראל. באותה שנה קיבלה החברה רשות להרחיב את עסקיה בכל רחבי גרמניה ובספרד. בשנת 1927, כ-32% מעסקי החברה היו באוסטריה והשאר הגיעו מהסניפים במדינות אחרות. בשנת 1930 היו כ-20% מעסקיה באוסטריה גופה ו-80% מעסקיה היו בסניפים ברחבי אירופה ובמזרח התיכון.

בגרמניה התעמולה הנאצית הטיפה נגד החברה, בגלל שרוב מנהליה היו יהודים, אך החברה סירבה לדרישת השלטונות הנאצים לפטר את עובדיה היהודיים.

ב-17 בפברואר 1936 נפטר בפתאומיות, בגיל 54, מנהלה של החברה, ד"ר וילהלם ברלינר. ממלא מקומו של ברלינר גילה לתדהמתו שהמאזנים האמיתיים של החברה כוללים גירעון עצום והוא פנה אל השלטונות בדיווח ובבקשת סיוע. בסוף מרץ 1936 עדיין פורסמו בעיתונות הודעות הרגעה שכביכול בעיות החברה הן קלות, נובעות מהמשבר הכלכלי העולמי, וניתנות לתיקון, ועל כן המבוטחים לא ייפגעו. אולם בשלב זה כבר עצרה המשטרה כמה מעובדי החברה, בהם שלושה מנהלים ומזכירתו של ברלינר. בעזבונו של ברלינר נמצאה רשימה של מקבלי שוחד מהחברה, בהם שמו של המפקח על הביטוח באוסטריה, היינריך אושנר, שלא בדק את מאזני החברה מאז 1921, והתאבד כשהמשטרה הגיעה אליו. כן נכללו ברשימה עיתונאים שנתבקשו שלא לפרסם את המצב האמיתי של החברה ומפלגות פוליטיות, הסוציאליסטים כמו הנאצים.

באפריל 1936 כבר היה ברור שאין לחברה כל סיכוי. תחילה נסגר ה"קומפס בנק", חברת בת של פניקס ומספר ימים לאחר מכן פורקה החברה על ידי ממשלת אוסטריה, לאחר שמבוטחי החברה צבאו על דלתותיה בניסיון למכור את הפוליסות שלהם חזרה לחברה. הפוליסות שנמכרו באוסטריה עצמה הועברו לחברה חדשה שירשה את נכסיה של חברת פניקס, והונה הוטב על ידי מס שהוטל על שאר חברות הביטוח באוסטריה. ענייני המבוטחים בשאר הסניפים ברחבי העולם נותרו לטיפול בכל מדינה בנפרד. ביוגוסלביה ובצ'כוסלובקיה הביעו מחאה נגד מהלך זה של אוסטריה. כ-1000 פקידים יהודים של החברה באוסטריה איבדו את מקום עבודתם ולסוכנות היהודית הופנתה דרישה להגדיל את מספר הסרטיפיקטים שסופק להם כדי לאפשר למפוטרים לצאת את אוסטריה.

ביוון הודיעה הממשלה שמבוטחי החברה לא יפגעו. בצ'כוסלובקיה, השלטונות העבירו את תיק הביטוח של החברה לחברה אחרת וכ-1,200 פקידים יהודים שעבדו עבור חברת פניקס פוטרו. בעיתונות דווח על גל של מפוטרים שהתאבדו. ההתמוטטות עוררה גל של פרסומים אנטישמיים בצ'כוסלובקיה, באוסטריה ובכל רחבי אירופה.

מנהלי ה"קומפס בנק" הועמדו לדין.

הקרן הקיימת
בשנת 1923 פנה אחד הדירקטורים של חברת פניקס, שהיה פעיל ציוני, לקרן הקיימת, בהצעה שהקרן הקיימת תפעל כסוכן ביטוח עבור החברה והחברה תשלם לקרן הקיימת חצי אחוז מהפוליסות שיוחתמו דרך הקרן הקיימת וכן תשקיע בארץ ישראל את רווחיה מפוליסות אלו. בסוף שנות ה-20 העניקה חברת פניקס לקרן הקיימת הלוואה להקמת בית המוסדות הלאומיים. שיתוף הפעולה של ההסתדרות הציונית עם חברת פניקס התרחב עם השנים ובקרן הקיימת פרסמו את התקבולים שנתקבלו מהחברה תוך ציון שאלו ניתנו ללא פגיעה במבוטחים. בסוף 1932 הגיע היקף הפוליסות שסודרו דרך הקרן הקיימת למעל 12% מפוליסות החברה ובסוף 1933 - לקרוב ל-14%. בשנת 1928 חודש החוזה לשש שנים ובשנת 1933 – ל-10 שנים נוספות. בשנת 1934 ארגנה ויצו הסכם עם החברה על ביטוח לעתיד ילדים. בתחילת 1935 סדרה קרן תל חי הסכם עם פניקס בדומה להסכם של הקרן הקיימת.

לאחר קריסת החברה פרסמה ממשלת אוסטריה שהקרן הקיימת הייתה בין מקבלי התשלומים שהחברה נתנה לגופים פוליטיים. פרסומים אלו הביאו לפרסומים אנטישמיים בעיתונות. לבסוף, בדו"ח הרשמי של מקבלי התמיכות צוין שהקרן הקיימת קיבלה כ-20,000 לא"י. הקרן הקיימת הכחישה את הפרסומים וטענה שכל הכספים שקבלה היו במסגרת פעילותה כסוכנת ביטוח על פי ההסכם הגלוי עם החברה.

בארץ ישראל
לחברת הביטוח פניקס הוינאית הייתה סוכנות ביפו ובירושלים עוד בשנת 1914. בשנות ה-20 החברה הוציאה פרוספקטים ופוליסות בעברית עבור הסוכנות בארץ ישראל ויהודים ברחבי העולם. בשנות ה-20 וה-30 יוצגה החברה בארץ ישראל על ידי זליג ויצמן.

לאחר התמוטטות החברה בשנת 1936 ניסה ויצמן להשיג הסכם עם חברת ביטוח אחרת, אך ללא הצלחה. הוקם ועד של נפגעי החברה ובעזרת ד"ר דב יוסף הוטל עיקול על נכסי החברה בארץ ישראל. בעלי הפוליסות נתבקשו על ידי ועד זמני של בעלי הפוליסות, שלא לעבור לחברה אחרת לבדם אלא לחכות למעבר משותף של המבוטחים כדי להשיג תנאים טובים יותר להצלת לפחות חלק משווי הפוליסות שלהם. עורך דין משה דוכן ניסה לארגן הסכם עם חברה אחרת, אך לאחר שזה לא צלח מונו דוכן וד"ר דב יוסף למפרקים. במסגרת הפירוק הגיע עניינם של מקבלי הלוואות על חשבון הפוליסה לבית המשפט. לאחר מכירת נכסי החברה שנתפסו בארץ ישראל קבלו בעלי הפוליסות קרוב ל-19% משוויין. הקריסה של פניקס ודרך ההתערבות של ממשלת אוסטריה שמשה את חברות הביטוח הארצישראליות ככלי תעמולתי בהסברה מדוע על המבוטחים להעדיף ביטוח בחברה מקומית ולא בחברה שמרכזה במדינה אחרת.

בארץ ישראל היו שייחסו את קריסת החברה לפעילות אנטישמית, שכן החברה הייתה בשליטה יהודית.

לקריאה נוספת
 Gerald D. Feldman , "Competition and Collaboration among the Axis Multinational Insurers: Munich Re, Generali, and Riunione Adriatica, 1933–1943," in: Christopher Kobrak and Per H. Hansen (eds.), European Business, Dictatorship, and Political Risk, 1920-1945, New York: Berghahn Books, 2004, pp. 45–51.

הערות שוליים

קטגוריה:חברות ביטוח
קטגוריה:חברות אוסטריות
קטגוריה:אוסטריה: כלכלה
קטגוריה:1936
קטגוריה:בין שתי מלחמות העולם