גמישות יתר

גמישות יתר, ובשמה המקצועי: תסמונת היפרמוביליות (באנגלית: Hypermobility) היא יכולת המתארת כיפוף מפרקים בזווית רחבה יותר מהרגיל. לדוגמה, ישנם אנשים היכולים לכופף את אגודלם לכיוון האמה, את חיבור הברכיים לכיוון האחורי, להניח את רגלם מאחורי ראשם, וסוגים נוספים של גמישות. הלקות מתבטאת בסוגים רבים ממפרקי הגוף.

גמישות יתר היא שכיחה, וכ-10 עד 25 אחוזים מהאנשים סובלים מכך. חלק מהאנשים הסובלים מכך מפתחים בעיות נוספות עקב אי-היציבות של המפרקים.

 תסמינים 
אנשים הסובלים מגמישות יתר מפתחים לעיתים בעיות נוספות עקב א-יציבות של המפרקים, כגון:
 נקעים, דלקות גידים, דלקת האמתחת.
 כאבי פרקים.
 התפתחות מוקדמת של דלקת מפרקים ניוונית (בסביבות גיל ההתבגרות).
 פריקה חלקית או מלאה של מפרק, בדרך כלל כתף או ברך.
 כאבי ברכיים.
 עייפות, גם לאחר פעילות גופנית קצרה.
 כאבי גב או פריצות דיסק.
 רגישות לצליפת שוט.
 יכולת "לנעול אצבעות".
 עמידות גבוהה למשככי כאבים.
 "כאבי גדילה" המתוארים אצל ילדים בשעות אחר הצהריים המאוחרות או לילה.

 גורמים 
גמישות יתר היא תוצאה של אחת או יותר מהסיבות הבאות:
 קצה א-נורמלי של אחת או יותר מהעצמות במפרקים.
 קולגן סוג 1 או רקמות חיבור אחרות פגומות (כמו גם בתסמונת אהלרס-דנלוס ותסמונת מרפן) הגורמים לרצועות, שרירים וגידים מוחלשים. אותו מום גם גורם לעצמות מוחלשות, העלולות לגרום לאוסטיאופורוזיס ולשברים.
 תפיסה משותפת לא תקינה (יכולת לקויה באיתור חלקי גוף בחלל או מעקב אחר מפרק מורחב).

הפרעות אלה גורמות ללחץ מפרקים לא תקין, הגורם להתבלות המפרקים ולדלקת מפרקים ניוונית.

המום נוטה להיות תורשתי, דבר המצביע על בסיס גנטי של לפחות מספר צורות של גמישות יתר. המונח מפרק כפול משמש לעיתים קרובות לתיאור גמישות יתר.

רוב האנשים בעלתי גמישות היתר אינם סובלים מסימפטומים אחרים. לכ-5% מהאוכלוסייה הבריאה ישנו מפרק אחד לפחות או יותר אשר גמיש יתר על המידה. עם זאת, אנשים הסובלים מגמישות יתר כפופים כנגד קשיים רבים. לדוגמה, המפרקים שלהם עשויים להיפגע בקלות, לנטות יותר כדי להשלים את פריקה בשל יציבות מפרק חלשה ועשויים לפתח בעיות עייפות שרירים (משמע השרירים צריכים להתאמץ יותר כדי לפצות על חולשה ברצועות תומכות המפרקים). גמישות יתר יכולה להוביל לכאב כרוני ואף נכות במקרים חמורים. מוזיקאיים עם אצבעות בעלות גמישות יתר עלולים להיתקל בקשיים כאשר האצבעות נכנסות למצב של נעילת האצבע. כמו כן להפך, הם עשויים להציג יכולות מעולה בשל טווח מוגבר של התנועה שלהם באצבעות, כגון ניגון בכינור, צ'לו ופסנתר.

גמישות יתר עלולה להיות סימפטומטית למצב רפואי קשה, כגון תסמונת סטיקלר, תסמונת אהלר-דנלוס, תסמונת מרפן, תסמונת לואיס-דיטס, דלקת מפרקים שגרונית, פרכת, זאבת, פוליו, תסמונת מורקיו, דיסוסטיס קליידוקראלי או מיוטוניה קונגניטה.

בדרך כלל גמישות יתר נקשרת לתסמונת התשישות הכרונית ופיברומיאלגיה. גמישות יתר עלולה לגרום לטראומה פיזית, בדרך כלל בצורה של פריקת מפרק, פריקה חלקית של מפרק, חוסר יציבות המפרק, נקעים, וכו'. מצב זה גורם לעיתים קרובות לטראומה פיזית או רגשית, והם גורמים אפשריים למצבים כגון פיברומיאלגיה.

נשים הסובלות מגמישות יתר עלולות להיתקל בקשיים מסוימים בעת ההיריון. במהלך ההריון, הגוף משחרר הורמונים מסוימים המשנים את הפיזיולוגיה של הרצועות, המקלים את המתיחה הנדרשת כדי להתאים את גדילת העובר, כמו גם את תהליך הלידה. השילוב של גמישות יתר וחגורת האגן הקשורים להריון יכול להיות מתיש במהלכו. אישה הרה עם מפרקים בעלי גמישות יתר תהיה לעיתים קרובות תחת כאב משמעותי של השרירים המפרקים עקב ההסתגלות להריון. כאב לעיתים קרובות מונע מנשים כאלה עמידה או הליכה במהלך ההריון. החולה ההרה עלול להיאלץ להשתמש בסיר או בכיסא גלגלים במהלך ההיריון ועלולות לחוות נכות קבועה.

הסימפטומים של גמישות יתר כוללים כאב עמום אבל אינטנסיבי סביב הברך, מפרקי הקרסול וכפות הרגליים. הכאב ואי הנוחות המשפיעים על חלקי הגוף האלה ניתן להקל על ידי שימוש באביזר תמיכה מותאמים אישית.

 סוגי תסמונות 
גמישות יתר כוללת בדרך כלל תסמינים אחרים, כגון כאבי שרירים וכאבי פרקים. היא שכיחה יחסית בקרב ילדים ומופיעה יותר אצל נשים יותר מאשר גברים.

כרגע ידוע על ארבעה גורמים עיקריים:
 צורת הקצוות של העצמות - לחלק מהמפרקים יש בדרך כלל מגוון רחב של תנועות, כגון הכתף והירך, אשר שניהם מפרקים כדוריים. אם מבנה שקע מפרק העצמות רדוד יותר מהרגיל, יתאפשר טווח תנועה גדול יחסית. אם השקע רדוד במיוחד, המפרק עלול להתפרק בקלות.
 מחסור בחלבונים או בעיות הורמונליות - רצועות מורכבות מכמה סוגים של סיבי חלבון. חלבונים אלה כוללים אלסטין, אשר נותן גמישות שעשויה להיות שונה אצל אנשים מסוימים. הורמוני המין הנשי משנים את חלבוני הקולגן. נשים בדרך כלל יותר גמישות יותר לפני וסת, ואף יותר מכך בשלבים האחרונים של ההיריון, בגלל הורמון שנקרא רלקסין המאפשר לאגן להתרחב כך שראש התינוק יוכל לעבור. גמישות יתר נבדלת על ידי גזע, אשר עשוי לשקף הבדלים במבנה חלבון קולגן. לאנשים מתת היבשת ההודית, למשל, יש לעיתים קרובות ידיים גמישות יותר מהגזע הלבן.
 טונוס שרירים - כיווץ השרירים נשלט על ידי מערכת העצבים, ומשפיע על טווח התנועה. טכניקות מיוחדות יכולות לשנות את טונוס השרירים ולהגביר את הגמישות. יוגה, למשל, יכולה לעזור להרגיע את השרירים ולהפוך את המפרקים יותר גמישים. יוגה אינה מומלצת על ידי רוב אנשי מקצוע רפואיים עבור אנשים עם תסמונת היפרמונביליות בשל הסבירות של נזק למפרקים. מתעמלים וספורטאים יכולים לפעמים לרכוש גמישות יתר במפרקים מסוימים באמצעות פעילות.
 פרופריוספציה - יכולת מופרזת לזהות מפרק/מיקום גוף מדויק עם עיניים עצומות, עלולה להוביל למתיחת יתר על המידה ומפרקים היפרמוביליים.
גמישות יתר יכולה גם להיגרם על ידי הפרעות ברקמת חיבור, כגון תסמונת אהלרס-דנלוס ותסמונת מרפן. גמישות יתר היא סימפטום נפוץ עבור שניהם. לתסמונת אהלרס-דנלוס יש תת-סוגים רבים; רובם כוללים גמישות יתר במידה מסוימת. כאשר גמישות יתר היא הסימפטום הראשי, אז תסמונת אהלרס-דנלוס/גמישות יתר הוא סוג סביר. אנשים עם תסמונת אהלרס-דנלוס וגמישות יתר סובלים מפריקות מלאות או חלקיות תכופות, עם או בלי טראומה, לעיתים באופן ספונטני. בדרך כלל, גמישות יתר נקבע על ידי אנשי מקצוע רפואיים כדבר לא משמעותי.

 אבחון 
גמישות יתר חולקת תסמינים עם עוד מחלות כגון תסמונת מרפן, תסמונת אהלרס-דנלוס ופרכת. מומחים בהפרעות רקמות חיבור הסכימו כי צורות חמורות של תסמונת היפרמוביליות וצורות מתונות של תסמונת אהלר-דנלוס הן סוג היפר-ניידות של אותה הפרעה.

היפרמוביליות כללית היא תכונה נפוצה בכל אותן הפרעות רקמות חיבור תורשתיות ותכונות אחרות רבות חופפות, אבל לעיתים קרובות התכונות הקיימות אינן מאפשרות הבחנה של הפרעות אלה. דפוס הירושה של תסמונת אהלר-דנלוס משתנה לפי סוג. ארתרוכלזיה, קלאסי, היפרמוביליות וצורות כלי הדם בדרך כלל יש דפוס אוטוזומלי (כרומוזומי אך אינו קשור לכרומוזום מין) דומיננטי של ירושה. ירושה דומיננטית אוטוזומלית מתרחשת כאשר עותק אחד של גן בכל תא מספיק כדי לגרום להפרעה. במקרים מסוימים, אדם מושפע יורש את המוטציה מהורה אחד מושפע. מקרים אחרים נובעים ממוטציות גנטיות חדשות (לא רציף). מקרים כאלה יכולים להתרחש אצל אנשים ללא היסטוריה של ההפרעה במשפחה שלהם.

 סולם בייטון 
החל מיולי 2000, אבחון של גמישות יתר נעשה בסולם בייטון. גמישות יתר מאובחנת בנוכחות שני קריטריונים מרכזיים, אחד משמעותי ושני קריטריונים קלים, או ארבעה קריטריונים קלים. הקריטריונים הם:

 קריטריונים מרכזיים 
 ציון של 4 מתוך 9 או יותר בסולם בייטון.
 כאבי פרקים במשך יותר משלושה חודשים בארבעה מפרקים או יותר.

 קריטריונים משניים 
 ציון של 1, 2 או 3 מתוך 9 (0, 1, 2 או 3 אם מעל גיל 50).
 כאב מרפקים (3 חודשים) במפרק אחד או שלושה או כאבי גב (פחות מ-3 חודשים), ספונדילוזיס, ספונדילוליזיס או ספונדיוליזהזה.
 פריקה מלאה או חלקית מיותר ממפרק אחד/פריקה מלאה או חלקית במפרק אחד יותר ממקרה בודד.
 שיגרון קל בפחות משלושה נגעים (כגון דלקת הכסת).
 עור א-נורמלי: עור דק ועוד.
 סימני עיניים: צניחת עפעפיים, קוצר ראייה או נטיות אנטימונגולואדיות (פלפברל).
 דליות ורידים, בקע, צניחת רחם/פי טבעת.

 סולם בייטון 
סולם בייטון הוא גרסה ערוכה של שיטת הציון של קרטר/וילקינסון ששימש במשך שנים רבות כאינדיקציה של היפרמוביליות שכיחה. אנשי מקצוע רפואיים שינו את הפרשנויות שלהם על התוצאות; חלק מקבלים ציון נמוך כגון 1 מתוך 9 וחלק 4 מתוך 9 כאיבחון של גמישות יתר. לכן, שיטת קרטר-וילקנסון שולבה, עם הנחיות ברורות יותר, לתוך סולם בייטון. סולם בייטון נמדד על ידי הוספת נקודה אחת עבור כל אחד מהבאים:
 לגעת עם כל שטח הפנים של כף היד ברצפה תוך שמירה על ברכיים ישרות.
 ברך ימין עוברת מקשיתה אחורה.
 ברך שמאל עוברת מקשיתה אחורה.
 מרפק ימין מקשית אחורה.
 מרפק שמאל מקשית אחורה.
 אגודל ימין נוגע באמה.
 אגודל שמאל נוגע באמה.
 זרת ימין עוברת את ה-90 מעלות במתיחה אחורית.
 זרת שמאל עוברת את ה-90 מעלות במתיחה אחורית.

 טיפול 
 טיפול גופני 
חשוב כי אנשים בעלי גמישות יתר יישארו בכושר, אפילו יותר מאשר האדם הממוצע כדי למנוע פציעות חוזרות. פעילות גופנית קבועה ופעילות גופנית אשר מפוקחת על ידי רופא ומטפל פיזי, יכולה להקטין את הסימפטומים משום ששרירים חזקים מגבירים את יציבות המפרק הדינמי.

טיפול בחום ובקור יכול לעזור באופן זמני להקלה בכאבי המפרקים והשרירים הכואבים, אך אינו מטפל בבעיות היסוד.

 תרופות 
תרופות אינן הטיפול העיקרי עבור גמישות יתר, אבל יכולות לשמש כטיפול תומך עבור כאב במפרקים. נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAIDs) הם המומלצים העיקריים. התרופות אינן מומלצות לטיפול ראשוני או ארוך טווח ומוגדרות לשימוש לטווח קצר לאחר פציעה חריפה.

קישורים חיצוניים

סולם בייטון

קטגוריה:הפרעות בצפיפות ובמבנה העצם
קטגוריה:ראומטולוגיה
קטגוריה:תסמונות