טומאת ביאה

טומאת ביאה היא טומאה הנוצרת כתוצאה מקיום יחסי אישות הכוללים הוצאת שכבת זרע. טומאה זו חלה על שני השותפים בביאה, האיש והאישה, ומחשיבה את שניהם לראשון לטומאה, ובעקבותיה חל על שניהם איסור לאכול תרומה ובקודשים ולהיכנס להר הבית כדין אדם הטמא בטומאה היוצאת מגופו. משך טומאה זו הוא עד טבילת האיש או האישה במקווה, ולאחר מכן המתנה עד הערב. אמנם כבר משעה שטבלו במקווה, הפכו לטבול יום, וכניסתם להר הבית מותרת.

שמאל|ממוזער|200px|המקווה הנייד בחוות סקאלי. הטבילה במקווה מטהרת את הטמאים בטומאת ביאה.
 מקור הדין 
מקור דין טומאת ביאה הוא בפסוק בפרשת מצורע: . ופירש רבי שמעון בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, שאין טומאת האישה המשמשת מיטתה משום מגע בשכבת זרע, שהרי מגע בית הסתרים אינו נחשב למגע, אלא זוהי גזירת הכתוב שזוג המקיים יחסי אישות תוך יציאת זרע - נעשו טמאים: 

 הגדרת הטומאה 
טומאת ביאה אינה חלה אלא על משכב שיש בו הוצאת זרע, שיכול להביא להריון, שנאמר: "אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אִישׁ אֹתָהּ שִׁכְבַת זָרַע". אך עצם כניסת האבר בהעראה, או אף ביאה גמורה ללא הוצאת זרע - אינה מחילה טומאה זו. טומאה זו חלה על כל משכב עם אישה, נערה או ילדה, ובלבד שמלאו לה שלוש שנים, שאז יש על המשכב עימה שם 'ביאה'. 

טומאה זו חלה רק על ביאה כדרך כל הארץ, שיכולה להביא להריון, אך ביאה שלא כדרכה אינה מטמאת את הזוג טומאת ביאה, אך האיש טמא משום יציאת הזרע מגופו, ומשיצא הזרע אל מחוץ לגופה של האישה, היא תטמא מדין נוגעת בשכבת זרע, שטומאתה קלה מטומאת ביאה. 

בתלמוד הבבלי בארו שהפסוק שממנו למדו את טומאת הביאה עוסק במציאות שבה לאחר יחסי האישות האישה נותרה במיטתה מבלי לזוז, שאז הזרע שבקרבה אינו מטמאהּ, הואיל והוא בבית הסתרים. אך אם קמה ממיטתה, הטבילה לא תועיל לטהר אותה מטומאתה, שכן היא טמאה מחמת שהיא פולטת שכבת זרע:

אמנם כמה ראשונים בארו שניתן להעמיד את הפסוק במציאות יותר שכיחה, בה האישה כיבדה את ביתה (ניקתה את הנרתיק מזרע) לפני שטבלה, והסיבה שבתלמוד הובא מקרה כה נדיר היא כדי לחדש דין זה של אישה שהזרע עוד בתוכה ואף על פי כן יכולה להיטהר מטומאת ביאה.

 כניסה להר הבית 
אחת המשמעויות המרכזיות של הטומאה, על סוגיה השונים, היא הגבלת האדם הטמא בכניסה לחלקים שונים של מתחם הר הבית ובית המקדש, ואכילת בשר קרבנות. על פי ההלכה, אדם הנטמא בטומאה שאינה יוצאת מגופו, כגון שנגע באחד משמונת השרצים במותו, או שנטמא למת, או שנגע באחד הטמאים המטמאים אדם וכלים, רשאי להיכנס להר הבית, שנחשב למחנה לויה, אך הוא מנוע מן התורה מלהיכנס לעזרה המקודשת של בית המקדש, וחכמים גזרו הרחקות נוספות לטמאים אלו בתוך שטח הר הבית.

אולם אדם הנטמא בטומאה היוצאת מגופו, כגון: זב, זבה, נדה, יולדת ובעל קרי, מנוע מן התורה מלהיכנס לתוך מחנה לויה, כלומר, אסור לו להיכנס לכל שטח הר הבית המקודש. אמנם בעל קרי שטבל, אף שעוד לא נטהר מטומאתו עד הערב, ואסור באכילת קדשים ותרומה עד אז, רשאי להיכנס להר הבית עד העזרה המקודשת, ומדברי חכמים עד עזרת נשים, כדין טבול יום.

טומאת ביאה נחשבת לטומאה היוצאת מגופו של האדם המטמאה את הנטמא בה בדרגת ראשון לטומאה שאינו מטמא אדם וכלים בנגיעתו, וכדין בעל קרי. לכן אסור לאיש ולאישה שקיימו יחסי אישות באופן שנטמאו בטומאת ביאה להיכנס להר הבית מן התורה עד שיטבלו. ולאחר שטבלו, מצד טומאת ביאה הם רשאים בכניסה להר הבית, אולם כל זמן שהאישה מוגדרת כפולטת שכבת זרע, היא נחשבת כמו אדם הרואה קרי, שמנוע מלהיכנס להר הבית עד שיפסיק מלראות ויטבול. 

 ביאת כלה 
בתלמוד הבבלי הובאה מחלוקת תנאים בין חכמים לרבי יהודה, האם בבעילת המצווה, שהיא יחסי האישות הראשונים שמקיים זוג הנישא, קיימת טומאת ביאה, או לא. לדעת רבי יהודה, הואיל ואישה אינה יכולה להרות מביאה ראשונה, אין ביאה זו מטמאת טומאת ביאה. אמנם לדעת חכמים גם ביאה זו מטמאת ככל ביאה אחרת: 
להלכה לא נפסקה דעתו של רבי יהודה, וגם ביאת כלה מטמאת בטומאת ביאה.

 ראו גם 
 פולטת שכבת זרע
 כניסה להר הבית
 טומאה היוצאת מגופו

 הערות שוליים 

קטגוריה:דרכי היטמאות
קטגוריה:טומאות היוצאות מהגוף
קטגוריה:טומאת זיבה