דפוס רוזנפלד (חיפה)

דפוס רוזנפלד היה בית דפוס בחיפה בו פרצה שביתה שהשפיעה על יחסי הכוחות בין מעמד הפועלים לבין המעמד האזרחי והיוותה נדבך בהפיכת חיפה ל"חיפה האדומה".

תולדות בית הדפוס
חיים רוזנפלד פתח את בית הדפוס שלו ב-1903 בדרך אלנבי 25 בעיר התחתית בחיפה. שני בניו, יעקב ואברהם, הצטרפו אליו ב-1920 והשם שונה ל"אחים רוזנפלד". באותה עת היו בחיפה מספר מועט של בתי דפוס וביניהם כשלושה בתי דפוס בבעלות יהודית.

השביתה
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בית הדפוס העסיק פועלים יהודים וערבים, לצד חניכים יהודים. במחצית השנייה של 1922, עם תחילת האטה כלכלית בארץ ישראל, החליטו בעלי בית הדפוס לקצץ בחצי את פעילותם. במקום לפטר עובדים, הם בחרו לקצץ את שכרם בחצי. צעד זה התקבל בשקט יחסי על ידי הפועלים, שכן פיטורים בתקופה זו היו עלולים להוביל לאבטלה ממושכת.
במרץ 1923, כשהמצב הכלכלי המשיך להידרדר, החליטו הבעלים לקצץ 20% נוספים משכר העובדים. מועצת פועלי חיפה (מפ"ח) נזעקה לטפל בעניין, ולאחר משא ומתן שניהל דוד כהן, המזכיר הראשון של מפ"ח, הוחלט להפחית את השכר ב-10% בלבד. ביוני אותה שנה, בעקבות החמרה נוספת במצבו הפיננסי של בית הדפוס, שוב החליטו הבעלים לפטר עובדים. מפ"ח שבה והתערבה, והפעם הוחלט לצמצם את יום העבודה כדי למנוע פיטורים. למרות זאת, כעבור מספר חודשים פוטר אחד החניכים. הפועלים פנו שוב למפ"ח, שהכריזה שאם המצב לא ישתנה, היא תנקוט צעדים נגד הבעלים.
באוקטובר 1923 קיבל בית הדפוס הזמנה דחופה מהנהלת הרכבת. במקום להעניק עבודה נוספת לעובדים הקיימים, החליטה ההנהלה לגייס עובד זמני בשכר נמוך. העובדים היהודים נזעקו, לא רק משום שהעובד היה זמני, אלא גם משום שלא היה יהודי. מפ"ח שוב ניסתה להתערב, אך הבעלים זלזלו בהתערבות וטענו לזכותם לעשות כרצונם בבית הדפוס. בעוד מפ"ח ניסתה לפשר, העובדים היהודים, חברי ההסתדרות, הכריזו לבסוף על שביתה – בניגוד לדעת מפ"ח. הם מנעו את כניסתו של העובד החדש, וההנהלה הזעיקה את המשטרה. המשטרה עצרה את המפגינים, אך שחררה אותם במהרה. מנהיגי מפ"ח "נגררו" לעימות שמלכתחילה ניסו לפשר בו בין הניצים. התערבות המשטרה הבריטית בסכסוך עבודה בין יהודים עוררה אהדה כלפי השובתים בקרב הציבור העברי בחיפה. מפ"ח פרסמה כרוז ובו טענה שסיפור השביתה קשור לכיבוש העבודה ובכך הפכה את הסכסוך המקומי הקטן לאירוע בעל ממדים לאומיים. כתוצאה מלחצים שהפעילה מפ"ח החלו גורמים ציוניים, כפרדריק קיש, לדון עם הממשל המרכזי בירושלים. אספת מאות פועלים שאורגנה על ידי מפ"ח ביססה את מעמדה של תנועת העבודה וההסתדרות בחיפה. קריאה לפועלים ממקומות עבודה אחרים להצטרף לפועלי בית הדפוס והטלת חרם צרכני על בית הדפוס הגבירו את הלחץ. משפחת רוזנפלד, מצידה, פנתה לחוגים האזרחיים בבקשת תמיכה.
השביתה עצמה אמנם נכשלה, אך היא שרטטה את גבולות מאבקי העובדים, חיזקה את הסולידריות בין פועלים וביססה את מעמדה המיוחד של מפ"ח בהסתדרות.

אחרית דבר
בית הדפוס המשיך להתקיים עד מלחמת העצמאות עת נמכר לשמואל ברגמן, שהיה שותף בבית הדפוס מאז 1924, והוא פועל עד היום (נכון ל-2018), בשם "אבי משה ברגמן" במקום בו שכן מאז הקמתו ב-1903 בדרך אלנבי 25.

לקריאה נוספת
 שבתאי גל-און ויאיר ספרן, אומנויות הדפוס בחיפה - דורות מספרים - מאה שנות דפוס בחיפה, דצמבר 2004
 דוד דה פריס, הפוליטיקה של יחסי עבודה בארץ-ישראל בראשית תקופת המנדט: אנטומיה של שביתת רוזנפלד, חיפה 1923, בתוך: יוסי בן-ארצי, עורך, חיפה: היסטוריה מקומית (חיפה: אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן, 1998), 181-146.

הערות שוליים

קטגוריה:חיפה: היסטוריה
קטגוריה:בתי דפוס עבריים
קטגוריה:שביתות