גטו קלוגה

גטו קלוגה היה גטו יהודי שהוקם על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה בשטח העיר קלוגה. הגטו התקיים במשך חודשיים, בחודשים נובמבר-דצמבר 1941, עד שהצבא האדום שחרר את מוסקבה. זהו הגטו הראשון ששוחרר באירופה.

 הכיבוש והקמת הגטו 
בשנות 1920 בקלוגה, היו כ-800 יהודים, שהיוו כ-2% מהאוכלוסייה. ב-1939 הם מנו 2,157 איש. במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים גרמנים כבשו את האזור ב-13 באוקטובר 1941. בזמן הזה רוב יהודי קלוגה ברחו מזרחה, בתוך העיר לפי נתונים שונים נשארו בין 150 ל-200 יהודים, רובם נשים, ילדים, זקנים או חולים. מיד עם תחילת הכיבוש, הרשויות אימצו מספר גזירות מכוונת נגד היהודים. נאסר עליהם לבקר במקומות ציבוריים, לא הייתה להם זכות להשתמש בחשמל. הקשר בין התושבים המקומיים לבין יהודים היה אסור. הפיקוד הגרמני העליון הציב כרזות ברחובות קלוגה, המאשימים את היהודים בבולשביזם ובמלחמה. היהודים נאלצו ללבוש טלאי צהוב תפור בימין החזה ובצד ימין בגבם.

14 יהודים נורו בימים הראשונים של הכיבוש באשמת היותם פעילים סובייטיים. ב-8 בנובמבר 1941 בצו מספר 8 של מועצת העיר קלוגה "אודות ארגון זכויות היהודים", ליהודי העיר ניתנו 5 ימים לרישום. באותו חודש הוחלט על הקמת "יישוב שיתופי" (באתר שבו עמד מנזר בין הרחובות קוטוזוב וקרסנאיה גארה). הגטו היהודי נבנה עבור 155 אנשים — 64 גברים, 91 נשים. אישה אחת נלקחה לגטו אחרי השלמת הרישום. 17 גברים בלבד היו כשירים לעבודה. בגטו היו 46 ילדים עד גיל 14 ו-64 מבוגרים יותר מגיל 60 או שהיו נכים. ל"זקן היהודים" הגרמנים בחרו את רואה החשבון מ. פרומקין, שכיהן כראש היודנראט.

 החיים בגטו 
אסירי הגטו יכלו לקחת איתם רק את מה שיכלו לסחוב ביד או להביא במזחלת. הם חיו בתאים ללא חימום, מזון ומים. מדי יום יהודים שגורשו מדירותיהם בעיר, נאלצו לעבוד בפינוי גופות, ניקוי אסלות ציבוריות ובורות. היציאה מהגטו הייתה מותרת רק 3 פעמים בשבוע מ-8 עד 11 בבוקר, הביקור במרחצאות היה אסור. התקשורת עם האוכלוסייה הלא-יהודית נאסרה כליל והפרה של הוראה זאת טמנה בחובה עונש מוות.

מעת לעת, הגרמנים ארגנו חיפוש בגטו, שדדו מהאנשים בגדים חמים, נעליים ועוד. החיפושים היו מלווים באלימות, מכות, וישנן עדויות שהנאצים התעללו בזקן משותק בשם הרשקוביץ ששפכו עליו בנזין ושרפוהו בחיים. בצל תנאים אלה, היו כמה אזרחים שעזרו ליהודים, בהברחת מזון ותרופות אל תוך הגטו. ראש היודנראט פרומקין הוכה מאחר שהיה רושם ברשימת תושבי הגטו "עברי" או "יהודי" במקום בכינוי הגנאי "ז'יד". הנאצים איימו על תושבי העיר בענישת 15 איש, על כל יהודי שיימצא מסתתר מחוץ לגטו.

ב-22 בדצמבר 1941 הגרמנים שרפו את הגטו וירו ביהודים שניסו לברוח והרגו 11 אנשים (שישה מהם — קשישים וחולים), השאר הצליחו לברוח. בדצמבר 1942, הילדים שהיו בגטו, סיפרו על החיים בגטו. מאוחר יותר סיפוריהם נכללו בספר "המלחמה דרך העיניים של הילדים" (Война глазами детей), שפורסם על ידי ארכיון המועצה האזורית. כך למשל סופר כי "כאשר הגרמנים הגיעו, זה היה ב-12 באוקטובר 1941, אותנו כיהודים גירשו אל כפר שיתופי (בעבר מנזר לנשים). שם הם לעגו לנו: הכו, ירו, אילצו לבצע עבודות מלוכלכות שונות. כאשר היינו בכפר השיתופי, הקיפו אותנו בגדר, כשאת הגדר בנינו בעצמנו: ילדים מגיל ארבע עשרה עד חמש עשרה שנים וגברים בגילאי שבעים, שבעים וחמש שנים."

ב-30 בדצמבר 1941, העיר שוחררה על ידי הצבא האדום. על פי אומדנים רשמיים בסך הכל בקלוגה נהרגו 25 יהודים.

 זיכרון 
בקלוגה אין אף אנדרטה או לוחות זיכרון על האירועים הללו. במרץ 2012 במתחם הארכיון להיסטוריה בת זמננו של קלוגה נערך אירוע השקת הספר "הגטו היהודי בקלוגה" (Еврейское гетто в Калуге) ביוזמת הקהילה היהודית המקומית.

 לקריאה נוספת 
 דוביצ'ין מ., הגטו היהודי בקלוגה, נובמבר-דצמבר 1941 — .
 אלטמן א., השואה בברית המועצות: אנציקלופדיה. — .

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קלוגה
קטגוריה:קלוגה