שנטל אקרמן

שנטל אן אקרמן (Chantal Akerman,  6 ביוני 1950 – 5 באוקטובר 2015) הייתה במאית קולנוע בלגית יהודייה, אמנית ופרופסורית לקולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק. סרטה הידוע ביותר הוא משנת 1975 בשם "ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080", שנבחר בשנת 2022 על ידי הירחון הבריטי Sight & Sound כסרט הטוב ביותר בכל הזמנים.

על פי חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר, ההשפעה של אקרמן על הקולנוע הפמיניסטי והאוונגרדי הייתה משמעותית.

 ילדות וחינוך 
אקרמן נולדה בבריסל, בלגיה לניצולי שואה מפולין. היא הייתה הבכורה מבין שני ילדים, עם אחותה הצעירה, סילביאן אקרמן. אמה נטליה (נלי) שרדה שנים באושוויץ, שם הוריה נספו. מגיל צעיר, אקרמן ואמה היו קרובות במיוחד, והיא עודדה את בתה לרדוף אחר קריירה מאשר להתחתן בגיל צעיר. בגיל 18, אקרמן נכנסה לINSAS, בית ספר בלגי לקולנוע. אקרמן נשרה במהלך השליש הראשון של הלימודים כדי ליצור את סרטה הקצר "קפיצה לעיר שלי", עלויות הסרט סובסדו על ידי מסחר במניות יהלומים בבורסת אנטוורפן.

 חיי משפחה 
לאקרמן היו יחסים מאוד קרובים עם אמה, שאף קיבלו אזכור בכמה מסרטיה. ב"News From Home" מ-1976, המכתבים של אמה של אקרמן המתארים פעילויות משפחתיות משעממות משרתים בתור הפסקול לאורך הסרט. סרט נוסף של אקרמן הוא "No Home Movie" מ-2015 העוסק ביחסים בין אם לבת, ומתרחש במטבח והוא משמש כתגובה על מות אמה. השוט האחרון של הסרט מתפקד כ"ממנטו מורי" של דירת אמה.

אקרמן הצהירה כי אמה הייתה במרכז עבודתה והתוודתה כי הרגישה חסרת כיוון לאחר מותה. דימויים אימהיים יכולים להימצא לאורך כל סרטיה של אקרמן, כמחווה וכניסיון ליצור מחדש את הקול והתמונה של האם. ב"המשפחה בבריסל", אקרמן מספרת את הסיפור בכך שהיא מחליפה את קולה שלה עם זה של אמה.

קריירה
 עבודה מוקדמת והשפעות 
אקרמן טענה כי בגיל 15, לאחר שצפתה בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, "פיירו המשוגע" (1965), היא החליטה, באותו לילה, להיות יוצרת סרטים. ב-1971, הקרנת הבכורה של סרטה הראשון, "קפיצה לעיר שלי", נערכה בפסטיבל הסרטים הקצרים של אוברהאוזן. באותה שנה, היא עברה לגור בניו יורק, שם היא נשארה עד 1972.

בארכיון הסרטים הקלאסיים בניו יורק, אקרמן התרשמה מעבודתם של סטן ברקהאג', ג'ונאס מקאס, מיכאל סנואו, איבון ריינר ואנדי וורהול. היא הצהירה שסרטו של סנואו, "אזור המרכז", לימד אותה על היחסים בין קולנוע, זמן ואנרגיה.

 פמיניזם 
אקרמן השתמשה במסגרת של מטבח כדי לחקור את הקשר בין נשיות לבין חיי משפחה. המטבחים בעבודותיה של אקרמן מספקים חללים אינטימיים עבור קשרים ושיחות והם משרתים את תפקיד הרקע על דרמות של חיי היומיום. המטבחים, לצד מרחבים אחרים, מתפקדים כבתי כלא של הגבלה עצמית תחת התנאים של החברה הפטריארכלית. בעבודתה של אקרמן, המטבח פועל כמו תיאטרון ביתי.

על אף שאקרמן מחוברת עם פמיניזם וחשיבה קווירית, הבמאית ביטאה את המרחק בינה לבין פמיניזם מהותי. אקרמן מתנגדת לתיוגים הנוגעים לזהותה כמו "נקבה", "יהודיה" ו"לסבית" והיא בוחרת במקום זאת להשקיע את עצמה בזהות של להיות הבת; אקרמן הצהירה כי היא רואה בסרטים כ"ההתהוות שדה החופש של גבולות הזהות". הבמאית הדגישה את ריבוי צורות הביטוי והסבירה כי "כאשר אנשים אומרים שיש לסרט שפה פמיניסטית, זה כמו להגיד שיש רק דרך אחת בה אישה יכולה לבטא את עצמה". הבמאית טוענת כי כמות השפות הקולנועיות שווה לכמות הזהויות האינדיבידואליות שקיימות בעולם. הסופר והחוקר איבון מרגויל מציין כי אקרמן מתנגדת להיות מסווגת כתגובה לקשיחות של הקולנוע המוקדם שהתמחה בריאליזם ו"מציין מודעות לפרויקט של האסתטיקה הפמיניסטית הטרנס-היסטורית והטרנס-תרבותית של הקולנוע".

אקרמן עובדת עם המוטו הפמיניסטי בו "האישי הוא הפוליטי", וכדי ומסבכת אותו בכך שהיא חוקרת את הייצוגים הקשורים בין הפרטי והציבורי. בסרטה הידוע ביותר, "ז'אן דילמן", הגיבורה הראשית אינה מספקת שקיפות, ייצוג מדויק של מציאות חברתית מתוקנת. במהלך הסרט, ז'אן, עקרת בית וזונה, מתגלה כמורכבת, עם מספר רב של תהודות היסטוריות, חברתיות וקולנועיות. אקרמן עוסקת בייצוגים ריאליסטיים, צורה אשר מבוססת מבחינה היסטורית כדי לפעול בתור מחווה פמיניסטית ובו זמנית כ"מרגיזה" בקביעת קטגוריות של "אישה".

 קריירה מאוחרת 
ב-1991, אקרמן נמנתה עם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-41 של ברלין. ב-2011, היא הצטרפה במשרה מלאה לסגל תוכנית ה-MFA בהפקת אמנויות מדיה בסיטי קולג' של ניו יורק.

 צילום 
הצילום של אקרמן מאופיין ביובש של השפה, חוסר במטאפורות אסוציאצטיביות, קומפוזיציה בסדרה רציפה של רחובות, האינטרס בלהציב עני, עם תחביר קולקל, בעל אוצר מילים דל בשירות של עוצמה חדשה. במאים רבים שאבו השראה בעבודתם מסרטיה של אקרמן. קלי רייצ'רדט, גאס ואן סנט, סופיה קופולה ציינו את חקירתם אחר צילום בזמן אמת כמחווה לאקרמן.

טרי סולטן, היסטוריון אמנות, טוען שהנרטיב של אקרמן "מסומן על ידי תשומת לב כמעט פרוסטיאנית לפרטים וחסד חזותי". בדומה לכך, השפה הוויזואלית של אקרמן מתנגדת לסיווג קל, כך שלסיכום: הבמאית יוצרת נרטיב דרך תחביר קולנועי במקום התפתחות עלילתית.

אקרמן הושפעה מאמנות הקולנוע האירופאית, באותה מידה שבה הושפעה מהסרטים הסטרוקטורליסטיים. סרטים סטרוקטורליסטיים שימשו כניסויים פורמליסטיים שהציעו יחסי גומלין בין הצופה לתמונה. אקרמן תיארה את מייקל סנואו כסטרוקטורליסט מעורר השראה, במיוחד בשל סרטו "אורך גל", המורכב משוט אחד בו תמונה של ים על גג חומה, בעוד המצלמה מתקרבת בתנועת זום באיטיות לכיוון התמונה. אקרמן נמשכה אל העמימות הנתפסת של הסטרוקטורליזם משום שהיא מסירה את הדאגה הדומיננטית שקיימת בקולנוע בנוגע לעלילת הסרט. כנערה בבריסל, אקרמן הבריזה מבית הספר כדי לראות סרטים, כולל סרטים ניסיוניים מתוך פסטיבל נוקה-לה-זוט.

אקרמן מתייחסת למציצנות, אשר תמיד נוכחת בתוך השיח הקולנועי, בכך שהיא לעיתים קרובות משחקת דמות בתוך הסרטים שלה. בכך היא ממקמת את עצמה בשני הצדדים של המצלמה בו זמנית. הבמאית משתמשת בשעמום של הסטרוקטורליזם על מנת ליצור תחושת גוף אצל הצופה, המדגישה את חלוף הזמן.

אקרמן מצלמת בסגנון המסתמך על תפיסת החיים שבשגרה. על ידי עידוד צופים לסבלנות בקצב איטי יותר, סרטיה מדגישים את האנושיות שבחיי היום-יום. קתי האלברייך קובעת כי הבמאית "יוצרת קולנוע של המתנה, של מעברים, של החלטות דחויות". רבים מסרטיה של אקרמן מתארים את התנועה של אנשים על פני מרחקים או את היבלעותם במרחבים קלסטרופוביים. האוצר ג'ון דייוויס קובע כי המשמעות הפנימית של ביתה של אקרמן "מסתירה עבודה מגדרית ואלימות, סודיות ובושה, איפה שטראומות גדולות וקטנות מתפשטות עם מעט עדים, אם בכלל."

 מותה 
אקרמן נפטרה ב-5 באוקטובר 2015 בפריז. "לה מונד" דיווח כי היא התאבדה. היא הייתה בת 65. סרטה האחרון היה סרט תיעודי בשם "לא סרט משפחתי", המתאר סדרה של שיחות עם אמה זמן קצר לפני מותה של אמה; במהלך הסרט, היא אומרת, "אני חושבת שאם הייתי יודעת שאני הולכת לעשות את זה, לא הייתי מעזה לעשות את זה." על פי אחותה של אקרמן, היא אושפזה בשל דיכאון 10 ימים לפני מותה.

 פילמוגרפיה 
 שנהכותרתאורךהערותאנגלית1968קפיצה לעיר שלי13 דקותBlow up My Town1971הילד האהוב או אני משחקת להיות אישה נשואה35 דקותThe Beloved Child, or I Play at Being a Married Woman1972החדר 111 דקותאקרמן הייתה גם העורכת של הסרטThe Room 11972החדר 211 דקותאקרמן הייתה גם העורכת של הסרטThe Room 21972מלון מונטריי62 דקות1973ה-15/842 דקותבבימוי משותף עם סמי שלנגרבאום. אקרמן הייתה גם מצלמי הסרט, וגם ערכה אותו.1973לתלות יונקרים90 דקותלא גמור1974אני, אתה, הוא, היא90 דקות1975ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080201 דקות1976חדשות מהבית85 דקות1978פגישות עם אנה127 דקותMeetings with Anna1980תגידי לי127 דקותסרט טלוויזיהTell Me1982כל הלילה89 דקותAll Night Long1983שנות ה-8082 דקותThe Eighties1983יום אחד פינה שאלה אותי57 דקותOne Day Pina Asked Me1983האיש עם המזוודה60 דקותThe Man With the Suitcase1984אני רעבה, קר לי12 דקותסרט קצר על פריז 20 שנים מאוחר יותרI'm Hungry, I'm Cold1984ניו יורק, ניו יורק8 דקותנאבד1984מכתב מיוצר סרטים8 דקותLetter from a Filmmaker1986שנות ה-80 הזהובות96 דקותGolden Eighties1986עצלות14 דקותסרט קצר על 7 נשים ו-7 חטאיםSloth1986הפטיש4 דקותThe Hammer1986מכתבים הביתה104 דקות1986מאלט-סטיבנס7 דקות1989סיפורים אמריקאים: אוכל, משפחה ופילוסופיה92 דקותנכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-39 של ברליןAmerican Stories: Food, Family, and Philosophy1989שלוש הסונטות האחרונות של פרנץ שוברט49 דקותFranz Schubert's Last Three Sonatas1989שלושה בתים על השם סאשר12 דקותThree Stanzas on the Name Sacher1991לילה ויום90 דקותנכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-48 של וניסNight and Day1992המהלך42 דקותMoving In1992נגד שכחה110 דקותאקרמן ביימה חלק אחדAgainst Oblivion1993מהמזרח107 דקותFrom the East1993דיוקנה של נערה צעירה בסוף שנות ה-60 בבריסל60 דקותPortrait of a Young Girl at the End of the 1960s in Brussels1996ספה בניו-יורק108 דקותA Couch in New York1997שנטל אקרמן על שנטל אקרמן64 דקות1999דרום71 דקותSouth2000השבוי118 דקותבשיתוף פעולה עם אריק דה קויפרThe Captive2002מהצד השני103 דקותאקרמן הייתה גם אחת משלושת הצלמים של הסרטFrom the Other Side2004מחר אנחנו זזים110 דקותבשיתוף פעולה עם אריק דה קויפרTomorrow We Move2006שם78 דקותאקרמן הייתה גם הצלמת ביחד עם רוברט פנץ.2007לילה על שאנגחאי60 דקות2011האיוולת של אלמאייר 127 דקותAlmayer's Folly2015לא סרט משפחתי 115 דקותהייתה גם הצלמת של הסרטNo Home Movie

 לקריאה נוספת 

 טרי סולטן (עורכת), שנטל אקרמן: לנוע בזמן ובחלל. יוסטון, טקסס: Blaffer בגלריה, במוזיאון לאמנות של אוניברסיטת יוסטון; ניו יורק, ניו יורק: מופצים על ידי ד. א. פ./מופץ אמנות מוציאים לאור, 2008.
 פביאן Liptay, Margrit Tröhler (ed.): שנטל אקרמן. מינכן: מהדורה טקסט + kritik, 2017.
 White, Jerry (2005). "Chantal Akerman's Revisionist Aesthetic". in Jean Petrolle & Virginia Wright Wexman. Women & Experimental Filmmaking. Urbana: University of Illinois. .






 הולי רוג'רס וג'רמי ברהם (ed.): את צליל ומוזיקה ניסיונית של הסרט. ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2017.

 קישורים חיצוניים 

 Paradisefilms
 רטרוספקטיבה על ידי הניו יורק טיימס.
 Artfacts הפועל עם מרכזי תערוכות.
 המסכים של סרט, וידאו, זיכרון ועשן על ידי אנה Balona דה אוליביירה ב-Fillip.
 יגאל בורשטיין, גבולות הקולנוע: השעמום המפרה של סרטי שנטל אקרמן, "תקריב" 12, יולי 2016




הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מתאבדים: אמנים
קטגוריה:יהודים בלגים
קטגוריה:מפיקי קולנוע בלגים
קטגוריה:תסריטאים בלגים
קטגוריה:לסביות (נשים)
קטגוריה:במאים להט"בים
קטגוריה:מתאבדות
קטגוריה:ילידות 1950
קטגוריה:בלגים שנולדו ב-1950
קטגוריה:נפטרות ב-2015
קטגוריה:בלגים שנפטרו ב-2015