מושל קנטקי

מושל הקהילייה של קנטקי (באנגלית: Governor of the Commonwealth of Kentucky) הוא ראש הרשות המבצעת של הממשלה בקנטקי. חמישים ושבעה גברים ואישה אחת שימשו כמושלי קנטקי. תקופת המושל קצובה לארבע שנים; מאז 1992, כל המושלים המכהנים הצליחו להיבחר מחדש פעם אחת לפני שהפכו ללא כשירים לבחירה נוספת. לאורך ההיסטוריה של המדינה, ארבעה מושלים כיהנו במשך שתי כהונות לא רצופות, ושניים אחרים כיהנו בשתי כהונות רצופות. קנטקי היא אחת מחמש מדינות ארצות הברית, אשר מקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות – כלומר שנים בהן לא מתקיימות הבחירות לנשיאות ארצות הברית או בחירות לקונגרס האמריקאי – לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית. המושל הנוכחי הוא אנדי בישיר, שנבחר לראשונה בשנת 2019.

סמכויות המושל מפורטות בחוקת המדינה. לקנטקי היו ארבע חוקות – שאומצו ב-1792, ב-1799, ב-1850 וב-1891 – וכל אחת מהן הרחיבה את סמכויותיו של המושל. בין הסמכויות שהוקצו למושל בחוקה הן הענקת חנינה, הטלת וטו, וכינוס את האספה הכללית. המושל משמש כמפקד העליון של הכוחות הצבאיים של המדינה ומוסמך לאכוף את כל חוקי המדינה. לבעל המשרה יש סמכות סטטוטורית רחבה לקבוע מינויים לקבינט ולמחלקות השונות של הרשות המבצעת, המוגבלים במידת מה בידי אימוץ מערכת הכישורים לעובדי המדינה מ-1960. מאחר שמושל קנטקי שולט במספר כה גדול של מינויים לתפקידים, המשרה נחשבת מבחינה היסטורית לאחת המשרות הבכירות ביותר ברשות מבצעת כלשהי בכל ארצות הברית.

ההיסטוריה של משרד המושל מאופיינת בתקופות ארוכות של שליטה חד-מפלגתית, אם כי מפלגות שונות היו דומיננטיות בתקופות שונות. הפדרליסטים היו נדירים בקרב הקנטקים בתקופת מערכת המפלגות הראשונה, והדמוקרטים-רפובליקנים זכו בכל בחירות ארציות במדינה עד 1828. מערכת המפלגות השנייה החלה כאשר הדמוקרטים-רפובליקנים התפצלו לדמוקרטים-ג'קסונים (הגלגול הקודם של המפלגה הדמוקרטית המודרנית) ולמפלגה הרפובליקנית הלאומית (מאוחר הפכו למפלגה הוויגית). החל מבחירתו של תומאס מטקלף בשנת 1828, הוויגים שלטו במשרת המושל עד 1851, כאשר ג'ון ברת'יט היה לדמוקרט היחיד שנבחר באותה התקופה.

עם התמוטטות המפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19, השתלטו הדמוקרטים על משרת המושל במשך תקופת מערכת המפלגות השלישית, אם כי צ'ארלס מורהד מתנועת שאינם יודעים דבר היה היוצא מן הכלל היחיד. בחירתו של ויליאם או'קונל ברדלי הרפובליקני בשנת 1895 החלה את התקופה היחידה בה שתי מפלגות עיקריות התחרו על משרת המושל; מבחירתו של ברדלי עד 1931, חמישה רפובליקנים ושישה דמוקרטים כיהנו כמושלי קנטקי. מאז 1931, רק ארבעה רפובליקנים כיהנו כמושלי קנטקי; המושל שכיהן עד 2019, מאט בווין, שהחל את כהונתו ב-2015, הוא האחרון מביניהם.

 סמכויות ואחריות 
בכל ארבע החוקות של קנטקי, הסמכות הראשונה המוטלת על המושל היא לשמש כמפקד של המיליציות הארציות ושל כוחות הצבא של המדינה. ב-1799 הוספה התניה כי המושל לא יוביל באופן אישי חיילים בשדה הקרב, אלא אם כן יעץ לעשות כן בהחלטה של האספה הכללית. מקרה כזה התרחש בשנת 1813, כאשר המושל אייזיק שלבי, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, התבקש להוביל קבוצה של חיילים קנטקים כדי לסייע לוויליאם הנרי הריסון בקרב תיימז. על שירותו קיבל שלבי את תודת הקונגרס האמריקני ואת מדליית הזהב של הקונגרס.

בין שאר הסמכויות והאחריות של המושל המופיעות בכל ארבע החוקות הן הסמכות לאכוף את כל החוקים, הסמכות למלא משרות פנויות במשרדים נבחרים עד לכינוס הבא של האספה הכללית, והסמכות לשלוח קנסות ולהעניק חנינות. סמכות החנינה אינה תקפה במקרים של הדחה, ובמקרים של בגידה, חנינה של מושל תקפה רק בתום הישיבה הבאה של האספה הכללית, אשר יכולה להעניק חנינה מלאה לבוגד. חוקת 1891 דרשה עוד, שבכל בקשה לחנינה יגיש המושל "הצהרה על נימוקי החלטתו, אשר ... תמיד תהיה פתוחה לעיון הציבור". דרישה זו הוצעה לראשונה על ידי נציג בכינוס החוקתי משנת 1850, אך היא נדחתה באותה עת. מבחינה היסטורית, כוחה של הרשות המבצעת של קנטקי פוצל בין מגוון תפקידים נבחרים – סגן המושל, התובע הכללי, מנהל החשבונות הציבורי, גזבר ומספר ממונים – אך בסוף המאה ה-20, הכוח הפוליטי והביצועי רוכז בתפקידו של המושל.

 כינוס ודחיית האספה המחוקקת 
סמכותו של המושל לדחות את כינוס האספה הכללית לתקופה של עד ארבעה חודשים, אם שני הבתים אינם יכולים להסכים בזמן לפיזור. מופיע בכל ארבע החוקות כי המושל מוסמך גם לכנס את האספה הכללית "במקרים יוצאים מן הכלל". מאז חוקת 1799 רשאי המושל לכנס את הרשות המחוקקת במקום אחר שהוא לא בירת המדינה, אם בירתה, מאז ישיבת האספה הכללית האחרונה, "הופכת מסוכנת מאויב או ממחלות מידבקות". לסמכות זו הייתה חשיבות בראשית ימי הקהילייה של קנטקי, כאשר מגפות כמו אבעבועות שחורות היוו סכנה לאוכלוסייה. דוגמה בולטת למימוש סמכות זו הייתה בשנת 1900, כאשר המושל הרפובליקני ויליאם טיילור ניסה לדחות את כינוס האספה ולכנס אותה מחדש בעיירה לונדון בעקבות הירי במושל ויליאם גובל. טיילור טען שקיימת התקוממות בבירת המדינה, אך הדמוקרטים שהתנגדו לו סירבו להיענות לקריאה לדחות את האספה או להתכנס בלונדון.

החוקה משנת 1891 הוסיפה הוראה כי על המושל לציין את הסיבה לכל מפגש חקיקה מיוחד, ושאף עניין אחר מלבד סיבה זו לא יוכל להיכלל בסדר היום של הדיון. בשנת 2007, המושל הרפובליקני ארני פלטשר כינס את האספה לפגישה לדיון ברשימה ארוכה של עניינים. בית הנבחרים של קנטקי, שנשלט בידי בדמוקרטים, טען כי אף אחד מעניינים אלו לא היו דחופים מספיק ברמה של כינוס מיוחד; הם טענו כי פלטשר כינס את האספה רק כדי לשפר את צניחתו בסקרים לפני הבחירות הקרובות שבהן התמודד מול סטיב בישיר.

 וטו 
חוקת 1799 כללה, לראשונה, את סמכותו של המושל להטיל וטו על חקיקה; סמכות זו הייתה דומה במידה רבה, וכנראה מבוססת על חוקת ניו המפשייר מ-1792 וחוקת ג'ורג'יה מ-1798. את זכות הוטו של המושל ניתן לעקוף ברוב קולות של שני בתי המחוקקים. חוקת 1891 הסמיכה את המושל להטיל וטו על סעיף, אך השימוש בו אסור בתיקונים חוקתיים ובחוקים הנוגעים בדבר סיווג קניין לצורכי מס.

שלא כמו נשיא ארצות הברית, למושל אין אפשרות של וטו כיס. אם המושל לא מקבל החלטה לחתום או להטיל וטו על חוק, הוא הופך לחוק באופן אוטומטי לאחר עשרה ימים. אם הרשות המחוקקת תדחה זאת על מנת למנוע החזרת הצעת חוק, הצעת החוק תהפוך לחוק שלושה ימים לאחר תחילת הדיון הבא, אלא אם כן המושל יבטל זאת במפורש.

 תקציב 
אף על פי שקביעת תקציב המדינה מוטלת על הרשות המחוקקת במדינות רבות, מושלי קנטקי נדרשים על פי חוק להציג את הצעת התקציב הדו-שנתי לאספה הכללית לאישור, זמן קצר לאחר תחילת כינוסי האספה. תקציב המושל אושר לעיתים קרובות עם מעט שינויים, אך מאז שהרפובליקנים השתלטו על הסנאט של המדינה בפעם הראשונה ב-1999, האישור הפך לתהליך הרבה יותר שנוי במחלוקת. האספה הכללית לא העבירה תקציב לפני תום ישיבתה בשנים 2002 ו-2004. בשני המקרים פעלה המדינה במסגרת תוכנית הוצאות הרשות המבצעת שהוכנה בידי המושל עד שהרשות המחוקקת תוכל להתכנס מחדש ולהעביר את התקציב. ב-2005 פסק בית המשפט העליון של קנטקי כי אין למושל סמכות לכלות כספים ללא היתר מהרשות המחוקקת, וכי אם המחוקקים לא יעבירו את התקציב בעתיד, יורשו הוצאות כספיות שהוסמכו במפורש בחוקת המדינה.

 מינויים וממשל 
אף כי חוקת קנטקי קובעת ומגדירה את המושל כראש הרשות המבצעת של ממשלת המדינה, היא אינה מפרטת את האמצעים ליישום תפקיד זה. כדי להעצים את כל פקידי הממשל החוקתיים לפי החוקה הראשונה של המדינה, כוחו של משרד המושל צומצם בחוקות הבאות, שכן יותר מפקידים אלו הפכו לנבחרים. מאחר שהמושל אינו מוסמך במפורש על ידי החוקה לנהל רבים מהתפקידים הדרושים לניהול הממשלה, על הממונה להסתמך על חקיקה שנתקבלה על ידי האספה הכללית.

ב-1934 לרשות המבצעת היו 69 מועצות וסוכנויות בנוסף לפקידי הממשל החוקתיים, אף כי חברי הוועדות הללו היו לעיתים קרובות הפקידים החוקתיים עצמם. המושל רובי לאפון הציע את "חוק הארגון מחדש" של 1934 כדי לארגן את ועדות וסוכנויות אלו לתוך 17 מחלקות ביצועיות ו-7 סוכנויות עצמאיות. האספה הכללית העבירה חוק זה, והעניקה לרשות המבצעת מראית עין של מבנה בפעם הראשונה.

ב-35 השנים שקדמו למועד הארגון מחדש של האפי צ'נדלר לבין בחירתו של ונדל פורד כמושל ב-1971, שוב נעשתה הרשות המבצעת מסורבלת. 60 מחלקות ו-210 מועצות דיווחו בפני המושל ב-1972, ושכפול השירותים בין המחלקות יצר חוסר יעילות. ב-1 בינואר 1973 נכנסה לתוקף תוכנית שהוציא פורד בסוף שנת 1972, תוך איחוד המחלקות שהתייצבו בפניו לשש מחלקות: הגנת הצרכן ואסדרה, פיתוח, חינוך ואמנות, משאבי אנוש, בטיחות וצדק ותחבורה. פורד המשיך למזג מחלקות ולארגן מחדש את הרשות המבצעת לאורך כל שנת 1973.

ב-2002, הרשות המבצעת שוב גדלה ל-14 לשכות, אך לא היו לה מחלקות נוספות. זמן קצר לאחר בחירתו בשנת 2003, המושל ארני פלטשר התחייב לארגון-מחדש נרחב של הרשות המבצעת, צמצום מספר המחלקות לתשע – משפטים ובטיחות הציבור, חינוך ופיתוח כוח העבודה, איכות הסביבה והגנה ציבורית, תחבורה, פיתוח כלכלי, בריאות ומשפחה, מימון ומנהל, תיירות, אמנות ומורשת, וסגל עובדים.

כיוון שהמושל שולט במינויים כה רבים לתפקידים, כ-2,000 על פי אומדנים משנת 1992, המשרה נחשבת מבחינה היסטורית לאחת המשרות הבכירות ביותר ברשות מבצעת בכל ארצות הברית. בנוסף, המושל מפעיל שיקול דעת רחב במתן חוזים מדינתיים, ובכך מגדיל עוד יותר את השפעתו. במחצית השנייה של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לרסן את השימוש בכוח מינויו של המושל לפטרונות פוליטיים. ב-2005 הוגש כתב אישום נגד ארני פלטשר וכמה מחברי ממשלו על הפרת שיטת הכשירות בשיטות העסקתם; ההאשמות בוטלו מאוחר יותר במסגרת הסכם עם הקטגור, התובע הכללי גרג סטומבו.

 סמכויות בלתי פורמליות 
לעיתים קרובות, כמנהיגי מפלגותיהם ברמה המדינתית, מושלי קנטקי שולטים בדרך כלל במשלחות מפלגתם לוועידות הארציות והפדרליות. אף על פי שניתנו סמכויות לגבי בית המחוקקים, מושלי קנטקי יכולים להשפיע במידה רבה על האספה הכללית, ולעיתים קרובות הם בוחרים את הנהגת שני בתי הרשות המחוקקת. לקראת הרבע האחרון של המאה ה-20 החל המעבר לבית מחוקקים עצמאי יותר, בייחוד בתקופת שלטונו של המושל ג'ון בראון, מ-1979 עד 1983. בראון היה הרבה פחות מעורב בענייני חקיקה מאשר קודמיו; הוא לא ביקש להשפיע על בחירת ההנהגה של בית המחוקקים.

המושל הוא גם נבחר הציבור הבולט ביותר ומרכז תשומת הלב הפוליטית במדינת קנטקי. הוא משמש כמארח הרשמי של המדינה כאשר נכבדים מגיעים למדינה לבקר, ולעיתים קרובות מארח טקסים שונים, ומופיע בטלוויזיה הלאומית עם זוכה הדרבי של קנטקי. כלי התקשורת של המדינה מקדישים כיסוי משמעותי למעשיו ופועלו של המושל, והרבה מושלים השתמשו בתקשורת כדי לזכות בתמיכה בסדרי היום שהנהיגו ולביקורת כלפי יריביהם הפוליטיים.

 דרישות לתפקיד וכהונה 
המועמדים למשרת מושל קנטקי חייבים להיות בני שלושים שנה לפחות, ולהתגורר במדינה לפחות בשש השנים שקדמו לבחירות הכלליות. דרישת תושבות זו הוגדלה משנתיים לשש שנים בחוקת 1799 ובכל החוקות שלאחר מכן. חוקת 1792 – החוקה הראשונה – כללה גם חריג למועמדים שנעדרו מהמדינה "בשל העסקתם הציבורית על ידי ארצות הברית או על ידי מדינה זאת". דרישת הגיל הועלתה משלושים שנה לשלושים וחמש שנה בחוקת 1799 והוחזרה לשלושים שנה בחוקת 1891.

האיסור על ההתמודדות לתפקיד לאדם המחזיק בו זמנית בתפקיד מושל ובמשרה פדרלית מופיע בשלוש החוקות הראשונות של המדינה, אך הוא אינו קיים בחוקה הנוכחית של המדינה. בנוסף, חוקת 1799 אסרה על "כומר של כל חברה דתית" מלהחזיק במשרה. ייתכן שאיסור זה כוון אל המושל המכהן באותה עת, ג'יימס גררד, שהיה כומר בפטיסטי מוסמך, והתעמת לעיתים קרובות עם בית המחוקקים. האיסור על כמרים מכהנים נשאר בחוקת 1850, אך הוסר מחוקת 1891.

תקופת כהונת המושל נקצבה לארבע שנים בכל ארבע חוקות המדינה. מספר הפעמים שיכול היה להיבחר המושל לא היה מוגבל בחוקת 1792, אבל בחוקת 1799, המושל נפסל מלהיבחר מחדש שבע שנים לאחר תום כהונתו. הגבלה זו לא הייתה תקפה על המושל המכהן באותם ימים, ג'יימס גררד, שנבחר מחדש בשנת 1799.

 בחירות 
בחוקה משנת 1792 נבחרו המושל והסנאטורים של המדינה על ידי הבוחרים, באופן דומה לחבר האלקטורים. בבחירות למושלות המדינה ב-1795, בנג'מין לוגן קיבל 21 קולות אלקטורליים, ג'יימס גררד 17, תומאס טוד קיבל 14, והסנאטור ג'ון בראון קיבל קול אחד בלבד. החוקה לא ציינה האם הבחירות דורשות רוב יחסי או רוב כללי; בהיעדר כל הוראה, שלב ההכרעה בבחירות עבר לבוחרים, ורוב הבוחרים של טוד הצביעו בעד גררד והעניקו לו את מרב הקולות. מזכיר המדינה אישר את בחירתו של גררד, אם כי התובע הכללי, ג'ון ברקינרידג', הטיל ספק בחוקיות ההצבעה השנייה ולוגאן מחה עליה רשמית. בסופו של דבר קבע ברקינרידג' כי הוא אינו מוסמך על ידי חוקת המדינה להתערב בעניין זה, ולוגאן ויתר על ההתמודדות. חוקת 1799 שינתה את שיטת בחירת המושל להצבעה בבחירות ישירות, וקבעה כי במקרה של שוויון בקולות, המושל ייבחר בעל ידי האספה הכללית של קנטקי. קביעה זו נותרה במקומה מאז 1799.

לאחר התפתחותה של המערכת המפלגתית, נהוג היה שהמפלגות בחרו את מועמדיהן למשרת המושל באמצעות ועדת מינוי. תומאס מטקלף היה המועמד הראשון למשרת המושל שנבחר על ידי ועדת מינוי; הוא נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית הלאומית ב-1827. המושל רובי לאפון, שנבחר ב-1931, היה המושל האחרון של קנטקי שהועמד לתפקידו על ידי ועדה. סגן המושל של לאפון, האפי צ'נדלר, דחף את בית המחוקקים להנהיג את שיטת הפריימריז, בה נבחרים המועמדים בבחירות מקדימות, מה שנעשה ב-1935. שיטת הפריימריז המפלגתי תקפה כיום. ב-1992 תוקן חלק מחוקת המדינה כדי לדרוש ממועמדים למשרות המושל וסגן המושל להיות מועמדים ונבחרים כצמד.

קנטקי היא אחת מחמש מדינות ארצות הברית המקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות. לואיזיאנה, מיסיסיפי, וירג'יניה, וניו ג'רזי גם הן מקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות. הבחירות הכלליות לתפקידי המושל וסגנו נערכות ביום שלישי הראשון אחרי יום שני הראשון בחודש נובמבר. המושל וסגנו נשבעים לתפקידם ביום שלישי החמישי לאחר בחירתם.

 סדר הירושה 
על פי החוקה הראשונה של קנטקי (1792), יושב ראש הסנאט של קנטקי יהיה המושל בפועל עם מותו, התפטרותו או הדחתו של המושל המכהן, עד לבחירות חדשות. חוקת 1799 יצרה את תפקידו של סגן המושל, ששימש כיושב ראש הסנאט. סגן המושל היה אמור להתמנות למושל במקרה שהמושל הלך לעולמו, התפטר או הודח, וכן למלא את תפקידי המושל כשזה נמצא מחוץ לגבולות קנטקי. בכל פעם שסגן המושל יהיה המושל בפועל, על הסנאט לבחור את אחד מחבריו לפעול כיושב ראש. חוקת 1850 הוסיפה, כי אם תקופת כהונתו של המושל תסתיים שנתיים לפני שהספיק לכהן, יערכו בחירות חדשות בשעה שסגן המושל יכהן בפועל בינתיים.

בחוקת 1891 הורחב סדר הירושה. היא קבעה כי אם הסנאט בפגרה ועקב כך לא יהיה לו יושב ראש נבחר, מזכיר המדינה יכהן כמושל בפועל. אם אין ביכולתו של מזכיר המדינה למלא את תפקידי המושל, התובע הכללי של קנטקי יחליף את מזכיר המדינה ויכהן כמושל בפועל. מזכיר המדינה או התובע הכללי יידרשו לאחר מכן לכנס את הסנאט בישיבה כדי לבחור יושב ראש, שיתמנה לאחר מכן למושל. תיקון משנת 1992 לחוקה ביטל את הפיכתו של סגן המושל למושל בפועל כאשר זה נמצא מחוץ לגבולות קנטקי. תיקון זה אף שחרר את סגן מושל מתפקידיו בסנאט ויצר את משרת "נשיא הסנאט של קנטקי", שנבחר מבין חברי הסנאט, ומנהל את הסנאט. התיקון גם שינה את סדר הירושה שוב – וכיום הוא כדלקמן:

 המושל
 סגן המושל
 נשיא הסנאט (אם הסנאט אינו בפגרה)
 התובע הכללי (אם הסנאט בפגרה)
 מבקר המדינה (אם הסנאט אינו בפגרה והתובע הכללי אינו יכול למלא את תפקידי המושל)

אם העברת משרת המושל מגיעה אל התובע הכללי או אל מבקר המדינה, אותו אדם נדרש לכנס את הסנאט על מנת לבחור נשיא, אשר יהפוך בהמשך למושל.

המקרה הראשון של ירושת המושל בהיסטוריה של קנטקי התרחש עם מותו של המושל ג'ורג' מדיסון בשנת 1816. מדיסון היה גיבור מלחמה פופולרי מאוד שנפצע פעמיים. הוא מת משחפת רק שלושה שבועות לאחר תחילת כהונתו. סגנו, גבריאל סלוטר, התמנה למושל ומיד הורה על שני מינויים לא פופולריים. מהלכים אלה יצרו איבה רבה כלפי סלוטר, ובבית הנבחרים עלתה דרישה לקיום בחירות חדשות למושלות המדינה. מנהיגי התנועה, בהם ג'ון ברקינרידג' הצעיר, טענו כי סלוטר היה רק "מושל בפועל" עד שמושל חדש יבחר. הקריאה לבחירות חדשות נכשלה בבית הנבחרים ב-1815, אך אושרה ב-1817. סלוטר מילא את המשך כהונתו של מדיסון, ובכך נקבע התקדים כי סגן המושל יהיה יורשו הקבוע של המושל לאחר מותו, התפטרותו או הדחתו.

מלבד מדיסון, ארבעה מושלים אחרים מתו במהלך כהונתם – ג'ון ברת'יט, ג'יימס קלארק, ג'ון הלם וויליאם גובל. כולם מתו מסיבות טבעיות מלבד גובל, שהוא המושל היחיד של מדינה אמריקאית שנרצח. גובל הפסיד בבחירות למושלות המדינה ב-1899 לוויליאם טיילור, אבל ערער על התוצאות. בעוד האספה הכללית דנה בערעור, נורה גובל. כעבור ימים אחדים החליטה העצרת הכללית לטובת גובל, הדיחה את טיילור מכהונתו ובכך הפכה את גובל למושל. גובל הושבע על ערש דווי ומת כעבור יומיים. סגנו, ג'ון בקהאם, החליפו בתפקיד.

שבעה מושלים התפטרו מתפקידם לפני תום תקופת כהונתם – ג'ון קריטנדן, בריה מגופין, ג'ון סטיבנסון, אוגוסטוס אוסלי סטנלי, האפי צ'נדלר, ארל קלמנטס, וונדל פורד. שישה התפטרו כדי לקבל על עצמם משרה גבוהה יותר: קריטנדן התמנה לתובע הכללי של ארצות הברית וחמשת האחרים נבחרו לסנאט של ארצות הברית. רק בריה מגופין התפטר תחת לחץ. כוחו של מגופין, שהיה אוהד קונפדרציית המדינות של אמריקה במלחמת האזרחים האמריקנית, רוסן לחלוטין על ידי מחוקק עוין, שתמך באיחוד.

כל הנבחרים בקנטקי, כולל המושל, כפופים להדחה בגין "כל עבירה קלה בתפקיד". סעיפי ההדחה חייבים להתפרסם על ידי בית הנבחרים, והמשפט מתנהל על ידי הסנאט. אם יורשע, המושל כפוף להדחתו מכהונתו, וייתכן שייאסר עליו למלא תפקיד נבחר במדינה לאחר מכן. מושלים מודחים עשויים גם לעמוד לדין בבית משפט פלילי במערכת המשפט האזרחי. אף אחד ממושלי קנטקי לא הודח.

 שכר ומגורים 
ממוזער|368x368 פיקסלים|אחוזת מושל קנטקי, 2007
כל גרסה של חוקת קנטקי סיפקה משכורת למושל. על פי שלוש החוקות הראשונות, לא ניתן היה להגדיל או להפחית את שכר המושל בעת כהונתו. קביעה זו הורחבה והיא תקפה בנוסף גם לכל פקידי הציבור על פי החוקה הנוכחית. משכורתו של המושל נקבעת על פי חוק, והיא נאמדת בשווי 60,000 דולר אמריקני מהעלייה במדד המחירים לצרכן מ-1 בינואר 1984 לתחילת השנה הקלנדרית הנוכחית. בשנת 2014, משכורתו של המושל נאמדה בשווי 186,730 דולר.

אחוזת מושל קנטקי משמשת כמעונו הרשמי של מושל קנטקי. אחוזת המושל הנוכחית, שנבנתה בשנת 1914 ונרשמה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית בשנת 1972, ממוקמת בשדרות הקפיטול 704, פרנקפורט, בירת המדינה. זה הבניין השני שמשמש כמעונו הרשמי של מושל קנטקי.

בית המושל הראשון של קנטקי נבנה בתקופת כהונתו של ג'יימס גררד. על פי המסורת, מושלים עתידיים תומאס מטקלף (סתת) ורוברט לטצ'ר (שעבד בבית הלבנים של אביו) השתתפו בבניית בית המושל הראשון. לאחר בניית בית המושל הנוכחי, הפך בית המושל הישן למעונו הרשמי של סגן המושל. סגן המושל סטיב הנרי פינה את האחוזה ב-2002, כדי שניתן יהיה לשפץ אותה. בעקבות השיפוץ, הוא הפך לבית הארחה ממלכתי ולמרחב האירוח הרשמי של המושל. במשך שנים רבות, האחוזה הייתה הבית הרשמי הישן ביותר שעדיין בשימוש בארצות הברית. בית זה ממוקם ברחוב היי 420 בפרנקפורט, ונרשם במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים בשנת 1971.

 היסטוריה 
מפלגות פוליטיות התפתחו בארצות הברית לפני שקנטקי הפכה למדינה. כיוון שרוב הקנטקים הראשונים היו וירג'ינים, באופן טבעי כרתו ברית עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, המפלגה של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון; האחרון היה בן דודו של ג'ורג' מדיסון, המושל השישי של המדינה. ניצחונות פוליטיים של המפלגה הפדרליסטית היו מועטים מאוד בקנטקי, ואף אחד ממושלי קנטקי לא כיהן מטעמה. השירות הצבאי היה השיקול החשוב ביותר עבור הבוחרים בבחירות למושלות המדינה בקנטקי. ג'ון בירהיט, נבחר למושל האחד עשר של קנטקי ב-1832, והיה למושל קנטקי הראשון שלא שירת בצבא ארצות הברית.

המפלגה הפדרליסטית איבדה את כוחה ברמה הלאומית ב-1820, אך אגפים מפלגתיים חדשים התפתחו בקנטקי. המשבר הכלכלי של 1819 השאיר הרבה קנטקים תקועים בחובות ללא אמצעי להחזיר את חובות הנושים שלהם. שתי סיעות צמחו סביב נושא שמיטת הכספים. אלה אשר העדיפו חוקים לטובת לווים נקראו "מפלגת הסעד", ואלה שהעדיפו חוקי הגנת נושים נקראו "מפלגת האנטי-סיוע". אף על פי שלא היו מפלגות רשמיות – חברים משני הצדדים שעדיין נחשבו לעצמם דמוקרטים-רפובליקנים – הגדירו צדדים אלו את הדיאלוג הפוליטי של שנות ה-20 של המאה ה-19 בקנטקי. נושא שמיטת הכספים החל תחת כהונתו של גבריאל סלוטר, שזוהה עם מפלגת האנטי-סעד, אך שני יורשיו המידיים של סלוטר, ג'ון אדיר וג'וזף דשה, השתייכו למפלגת הסיוע. המחלוקת הסתיימה בשלהי 1826.

לאחר התמוטטות המפלגה הוויגית בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, רבים מהוויגים לשעבר הצטרפו לתנועת שאינם יודעים דבר, ולצ'ארלס מורהד שנבחר מטעמה למושל בשנת 1855. מתחים הקשורים לענייני דת אחזו את המדינה במלחמת האזרחים האמריקנית, ובעוד שרוב בני קנטקי העדיפו לשמור על האיחוד מעל כל דבר אחר, קבוצת אוהדים של הקונפדרציה התכנסה בראסלוויל והקימה ממשלת קונפדרציה למדינה. בעוד שהממשלה זמנית זאת מעולם לא התעלתה על הממשלה הנבחרת בפרנקפורט, שני אישים שימשו כמושלי הקונפדרציה של קנטקי.

מסוף מלחמת האזרחים עד 1895, בחרו הקנטקים בעיקר בחברי המפלגה הדמוקרטית. הדומיננטיות הדמוקרטית נשברה על ידי ויליאם או'קונל ברדלי, שנבחר למושל הרפובליקני הראשון ב-1895. בחירתו של ברדלי הייתה תחילתם של שלושים שנים של תחרות דו-מפלגתית על משרת מושל המדינה. בין 1895 ל-1931, חמישה רפובליקנים ושישה דמוקרטים החזיקו במשרת המושל. מאז 1931, הרפובליקנים לא הצליחו לשמור על רמת שוויון כמו זו, ובאותה תקופה רק ארבעה מתוך עשרים מושלים נבחרו מהמפלגה הרפובליקנית, בהם מאט בווין שכיהן עד 2019.

 מושלי קנטקי לדורותיהם 
 (9)  (36)  (9)  (6)  (1)  (2)
מס'תמונה המושל  תחילת הכהונהסיום הכהונהמפלגה בחירותסגן המושל1מרכז|100pxאייזק שלבי  4 ביוני 17927 ביוני 17961792 התפקיד לא היה קיים2מרכז|100pxג'יימס גררד  7 ביוני 17965 בספטמבר 18041796  1800אלכסנדר סקוט בולי 3מרכז|100pxכריסטופר גרינאפ  5 בספטמבר 18041 בספטמבר 18081804ג'ון קלדוול   תומאס פוסי 4מרכז|100pxצ'ארלס סקוט  1 בספטמבר 180824 באוגוסט 18121808גבריאל סלוטר5מרכז|100pxאייזק שלבי  24 באוגוסט 18125 בספטמבר 18161812ריצ'רד היקמן6מרכז|100pxג'ורג' מדיסון  5 בספטמבר 181614 באוקטובר 1816  1816גבריאל סלוטר7מרכז|100pxגבריאל סלוטר  14 באוקטובר 181629 באוגוסט 18208מרכז|100pxג'ון אדייר  29 באוגוסט 182024 באוגוסט 18241820ויליאם ברי9מרכז|100pxג'וזף דשה  24 באוגוסט 182426 באוגוסט 18281824רוברט מקאפי10מרכז|100pxתומאס מטקלף  26 באוגוסט 18284 בספטמבר 1832המפלגה הלאומית הרפובליקנית1828ג'ון ברת'יט 11מרכז|100pxג'ון ברת'יט  4 בספטמבר 183221 בפברואר 1834 1832ג'יימס מורהד 12מרכז|100pxג'יימס טורנר מורהד  21 בפברואר 183430 באוגוסט 1836המפלגה הלאומית הרפובליקנית,  אחר כך המפלגה הוויגית13מרכז|100pxג'יימס קלארק  30 באוגוסט 183627 באוגוסט 1839  המפלגה הוויגית1836צ'ארלס ויקליף14מרכז|100pxצ'ארלס ויקליף  27 באוגוסט 18392 בספטמבר 1840המפלגה הוויגית15מרכז|100pxרוברט לטצ'ר  2 בספטמבר 18404 בספטמבר 1844המפלגה הוויגית1840מנלוס ולריוס תומסון16מרכז|100pxויליאם אוסלי  4 בספטמבר 18446 בספטמבר 1848המפלגה הוויגית1844ארצ'יבלד דיקסון17מרכז|100pxג'ון קריטנדן  6 בספטמבר 184831 ביולי 1850 המפלגה הוויגית1848ג'ון הלם18מרכז|100pxג'ון הלם  31 ביולי 18502 בספטמבר 1851המפלגה הוויגית19מרכז|100pxלזרוס פאוול  2 בספטמבר 18514 בספטמבר 18551851ג'ון ברטון תומפסון 20מרכז|100pxצ'ארלס מורהד  4 בספטמבר 185530 באוגוסט 1859שאינם יודעים דבר1855ג'יימס גרין הארדי21מרכז|100pxבריה מגופין  30 באוגוסט 185918 באוגוסט 1862 1859לין בויד 22מרכז|100pxג'יימס פישר רובינסון  18 באוגוסט 18621 בספטמבר 186323מרכז|100pxתומאס א. בראמלט  1 בספטמבר 18633 בספטמבר 18671863ריצ'רד טיילור ג'ייקוב24מרכז|100pxג'ון הלם  3 בספטמבר 18678 בספטמבר 1867  1867ג'ון סטיבנסון25מרכז|100pxג'ון סטיבנסון  8 בספטמבר 18673 בפברואר 1871  1868  26מרכז|100pxפרסטון לסלי  3 בפברואר 187131 באוגוסט 18751871ג'ון גריפין קרלייל27מרכז|100pxג'יימס מקרירי  31 באוגוסט 18752 בספטמבר 18791875ג'ון אנדרווד28מרכז|100pxלוק בלקברן  2 בספטמבר 18795 בספטמבר 18831879ג'יימס קנטריל29מרכז|100pxג'יימס פרוקטור נוט  5 בספטמבר 188330 באוגוסט 18871883ג'יימס הינדמן30מרכז|100pxסיימון בוליבר באקנר  30 באוגוסט 188721 בספטמבר 18911887ג'יימס ויליאם בריאן31מרכז|100pxג'ון בראון  21 בספטמבר 189110 בדצמבר 18951891מיצ'ל קרי אלפורד32מרכז|100px ויליאם או'קונל בראדלי  10 בדצמבר 189512 בדצמבר 18991895ויליאם ג'קסון וורתינגטון33מרכז|100pxויליאם טיילור  12 בדצמבר 189930 בינואר 1900  1899ג'ון מרשל34מרכז|100pxויליאם גובל  30 בינואר 19003 בפברואר 1900  ג'ון בקהאם35מרכז|100pxג'ון בקהאם  3 בפברואר 190010 בדצמבר 19071900    1903ויליאם תרון36מרכז|100pxאוגוסטוס וילסון  10 בדצמבר 190712 בדצמבר 19111907ויליאם הפקינסון קוקס37מרכז|100pxג'יימס מקרירי  12 בדצמבר 19117 בדצמבר 19151911אדוארדד מקדרמוט38מרכז|100pxאוגוסטוס אוסלי סטנלי  7 בדצמבר 191519 במאי 1919  1915ג'יימס בלאק39מרכז|100pxג'יימס בלאק  19 במאי 19199 בדצמבר 191940מרכז|100pxאדווין מורו  9 בדצמבר 191911 בדצמבר 19231919ס. תרסטון באלרד41מרכז|100pxויליאם פילדס  11 בדצמבר 192313 בדצמבר 19271923הנרי דנהרדט42מרכז|100pxפלם סמפסון  13 בדצמבר 19278 בדצמבר 19311927ג'יימס ברית'יט הבן 43מרכז|100pxרובי לאפון  8 בדצמבר 193110 בדצמבר 19351931האפי צ'נדלר44מרכז|100pxהאפי צ'נדלר  10 בדצמבר 19359 באוקטובר 1939  1935קין ג'ונסון45מרכז|100pxקין ג'ונסון  9 באוקטובר 19397 בדצמבר 19431939רודס מאיירס46מרכז|100pxסימאון ויליס  7 בדצמבר 19439 בדצמבר 19471943קנת' טגל47מרכז|100pxארל קלמנטס  9 בדצמבר 194727 בדצמבר 1950  1947לורנס ות'רבי48מרכז|100pxלורנס ות'רבי  27 בדצמבר 195013 בדצמבר 19551951אמרסון בוצ'מפ49מרכז|100pxהאפי צ'נדלר  13 בדצמבר 19558 בדצמבר 19591955הארי לי ווטרפילד50מרכז|100pxברט קומבס  8 בדצמבר 195910 בדצמבר 19631959וילסון וייט51מרכז|100pxנד ברת'יט  10 בדצמבר 196312 בדצמבר 19671963הארי לי ווטרפילד52מרכז|100pxלואי נאן  12 בדצמבר 19677 בדצמבר 19711967ונדל פורד 53מרכז|100pxונדל פורד  7 בדצמבר 197128 בדצמבר 1974  1971ג'וליאן קרול54מרכז|100pxג'וליאן קרול  28 בדצמבר 197411 בדצמבר 19791975תלמה סטובל55מרכז|100pxג'ון י. בראון  11 בדצמבר 197913 בדצמבר 19831979מרתה ליין קולינס56מרכז|100pxמרתה ליין קולינס  13 בדצמבר 19838 בדצמבר 19871983סטיב בישיר57מרכז|100pxולאס ויקינסון  8 בדצמבר 198710 בדצמבר 19911987בררטון ג'ונס58מרכז|100pxבררטון ג'ונס  10 בדצמבר 199112 בדצמבר 19951991פול פטון59מרכז|100pxפול פטון  12 בדצמבר 19959 בדצמבר 20031995  1999סטיב הנרי60מרכז|100pxארני פלטשר  9 בדצמבר 200311 בדצמבר 20072003סטיב פנס61מרכז|100pxסטיב בישיר  11 בדצמבר 20078 בדצמבר 20152007  2011דניאל מונגיארדו  ג'רי אברמסון   קריט לואלן62מרכז|100pxמאט בווין  8 בדצמבר 201510 בדצמבר 20192015ג'נין האמפטון63מרכז|100pxאנדי בישיר  10 בדצמבר 2019מכהן2019ג'קלין קולמן

 קישורים חיצוניים 



ביאורים

 הערות שוליים 

*