פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס

פסטיבל הסרטים הישראלי הוא פסטיבל המתקיים בארצות הברית בערים ניו יורק לוס אנג'לס ומדי פעם גם במיאמי, פעם בשנה למשך שבועיים, ומוצגים בו סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה ישראליות.

היסטוריה
השנים הראשונות
הפסטיבל נוסד בשנת 1982 על ידי מאיר פניגשטיין במטרה ליצור פורום להפצתם של סרטים ישראליים בארצות הברית. לטובת הרעיון גייס תרומות משורה של מוסדות ואישים. הפסטיבל הראשון נערך בחורף 1982, לצורך כך שכר פניגשטיין אולמות קולנוע בקווינס ובמנהטן, אך אף סרט ישראלי שהוצג לא נרכש להפצה בארצות הברית, עם זאת 10,000 איש באו להקרנות והאירוע זכה לתהודה. בפסטיבל השני הוצגו שמונה סרטים, בהם: "מתחת לאף", "בן לוקח בת", "סיפור אינטימי", "הלהקה", "החורף האחרון" ו"נועה בת 17", שגם נרכש להפצה. בסרטים צפו כ-20,000 איש.

בפסטיבל 1985, הוקרנו בין השאר הסרטים: "עתליה", "קוקו בן 19", "מאחורי הסורגים", "זעם ותהילה", "חמסין ו"כביש ללא מוצא", ולראשונה הוחלט גם להקרין סרט באנגלית שהופק בישראל, אך היה מיועד במקור לקהל בין-לאומי – "אקסודוס".

בשנת 1987, לאחר הפקת ארבעה פסטיבלים, הצליח פניגשטיין לקבל לראשונה תמיכה רשמית ממשרדי ממשלה בישראל, והוחלט שהפסטיבל החמישי יתקיים במשך חודשיים (אפריל־יוני 1988) בניו־יורק ולראשונה גם בלוס אנג'לס, במתכונת מורחבת, כחלק מחגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל. בנוסף הוחלט לחלק לראשונה פרסים בפסטיבל. בין המוסדות שתמכו בו היו המכון הישראלי לקולנוע משרד התעשייה והמסחר, משרד החוץ ומטה חגיגות שנת ה-40.

בפסטיבל 1988, שנערך כאמור בסימן 40 שנה למדינת ישראל, השתתפו 25 סרטים, מהם ארבעה סרטים קצרים, וסרטים ישראליים באורך מלא חדשים ומ"ארבעים שנות עשייה קולנועית". בפרס הפסטיבל בסך 40 אלף דולר, תרומת חברת "גולן-גלובוס", זכה הסרט "בלוז לחופש הגדול". בפסטיבל גם הוקרנו סרטים באנגלית שהפיקה חברת "גולן-גלובוס", אך צולמו בישראל, בהם "מלחמתה של חנה", "מחץ הדלתא", "רמבו 3" ו"נשר הברזל 2". בנוסף באותה שנה רוב הבמאים שסרטיהם הוקרנו בפסטיבל, פרסמו הצהרה המגנה את מדיניות ישראל בשטחים, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה, בה נכתב בין השאר: "אנו...מודאגים עמוקות מהמצב הפוליטי בישראל...ומוחים על יחסה של ישראל כלפי העם הפלסטיני. כאזרחים נאמנים של ישראל... אנו מתנגדים לשלילת הזכויות האנושיות הבסיסיות של העם הפלסטיני. הטלות עוצר, מחנות הסגר, הכאות ושימוש בתחמושת חיה ננד אזרחים הם תוצאה בלתי נמנעת של כיבוש ממושך ומשחית".

בשנות ה-90
בפתיחת פסטיבל 1990 בניו יורק נכחו ראש עיריית ירושלים טדי קולק וראש עיריית ניו יורק אד קוץ', ולגילה אלמגור הוענק פרס מיוחד על מפעל חיים. בין הסרטים שהוקרנו בפסטיבל היו: "אחד משלנו", "הקיץ של אביה" ו"בגלל המלחמה ההיא".

החל משנת 1991 המפיק ארנון מילצ'ן החל להיות מעורב בארגון הפסטיבל ומונה ליושב ראש הכבוד שלו. מילצ'ן הצליח לארגן את תמיכתם של אולפני האחים וורנר וסרטי פרמאונט. וגייס אנשי מפתח בתעשיית הקולנוע להנהלת הפסטיבל.

בפסטיבל העשירי ב-1993 הוקרנו עשרה סרטים קצרים של בתי ספר לקולנוע בישראל, בתחרות בחסות חברת הטלפונים AT&T, שבתי הספר לקולנוע וטלוויזיה בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב שולחו לפסטיבל חמישה סרטי סטודנטים כל אחד. בבכורה עולמית הוקרנו הסרטים "שלג באוגוסט" של חגי לוי, "קופסה שחורה" של יעוד לבנון, על פי ספרו של עמוס עוז, ו"גולם במעגל" של ענר פרמינגר. בנוסף הוקרנו גם "החיים על פי אגפא" של אסי דיין, "אישה זרה" של מיכל בת-אדם, "סיפורי תל אביב" של נירית ירון ואיילת מנחמי, "זהר" של ערן ריקליס, סרטו האחרון של הבמאי עמוס גוטמן, "חסד מופלא" ו"נקמתו של איציק פינקלשטיין".

בפסטיבל 1996 אורחי הכבוד של ערב הפתיחה היו שמעון פרס ושחקנית הקולנוע מיה פארו, והוקרן בו הסרט "חולה אהבה משיכון ג'".

הפסטיבל ה-14 התקיים בלוס-אנג'לס בתאריכים 5–20 בנובמבר 1997, ובניו יורק ב-9–23 בדצמבר 1997. ועמד בסימן חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל ולקולנוע הישראלי. טקס הפתיחה התקיים באולם האקדמיה האמריקנית לקולנוע הממוקם בשדרת הוליווד. סטיבן שפילברג נתן את חסותו והצטרף לרשימת יושבי הראש של הפסטיבל, בהם היו גם: דייוויד גפן וחיים סבן.

במאה ה-21
בפסטיבל 2002 הוענק אות הוקרה על מפעל חיים למפיקה פני מרשל, מידי אחיה הבמאי גארי מרשל. ולבמאי אלי כהן. בפתיחת הפסטיבל הוקרן הסרט "חתונה מאוחרת" של דובר קוסאשווילי. בנוסף הוקרנו הסרטים: "כיכר החלומות" של בני תורתי, "אחות זרה" של דני וולמן, "מייד אין יזראעל" של ארי פולמן, "ג'ירפות" של צחי גראד, "בסמה מוצ'ו" של יוסף פיצ'חדזה ו"איש החשמל" של אלי כהן.

בפסטיבל 2008 הוענקו פרסי מפעל חיים לבמאי והמפיק אדוארד זוויק ולשחקן והבמאי דני דה ויטו. את הפרס לדה ויטו העניק השחקן מייקל דאגלס. הפסטיבל תקיים בניו-יורק ולראשונה גם במיאמי (שבוע בכל עיר), והוקרנו בו כ-40 סרטים ישראליים חדשים, בכללם סרטי סטודנטים, דרמות טלוויזיה וסרטים דוקומנטאריים.

בפסטיבל 2010 הוענקו אותות הוקרה לשחקן ריצ'רד דרייפוס, למפיק אבי לרנר ולמפיק ג'ון לנדאו. סרט הפתיחה של הפסטיבל היה "פעם הייתי" של אבי נשר. סרטים נוספים שהוקנו בפסטיבל היו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" של ערן ריקליס והסרט התיעודי "חיים יקרים" של שלומי אלדר.

בפסטיבל של שנת 2018 פרצה מהומה בטקס הפתיחה כאשר המפיק ג'ייסון בלום ספג קריאות בוז אחרי שאמר "יש לנו נשיא דונלד טראמפ שמכנה את העיתונות אויב הציבור. שהודות לו, האנטישמיות גואה". יוסי דינה עלה על הבמה והוריד אותו בכוח.

בשנים 2021–2022 בוטל הפסטיבל עקב מגפת הקורונה וקשיים לוגיסטיים. פסטיבל 2023 היה אמור להתקיים בנובמבר 2023 אך בוטל בעקבות מלחמת חרבות ברזל. הפסטיבל ה-36 נערך לבסוף בנובמבר 2024, אך אחד מבתי הקולנוע הקבועים שבהם התקיים הפסטיבל בעבר, חשש מאיומים והפגנות מגורמים אנטי-ישראליים וסירב להשתתף.

 קישורים חיצוניים 





הערות שוליים

2017 11
קטגוריה:ארצות הברית: פסטיבלי קולנוע
קטגוריה:לוס אנג'לס: תרבות
קטגוריה:קולנוע ישראלי