דתיות

דָּתִיּוּת (באנגלית: Religiosity) היא מושג סוציולוגי ופסיכולוגי המתאר את עומק הזיקה של האדם לדת ואת המידה שבה היא מעצבת את אורח חייו, להבדיל מעצם ההשתייכות הפורמלית לקבוצה דתית מסוימת. המושג הוא רב-ממדי ובוחן את עולמו האמוני והאינטלקטואלי של הפרט, את השתתפותו בפעולות ובטקסים הפולחניים, ואת עולמו הרגשי והחווייתי.

חוקרים במדעי החברה משתמשים במונח זה כדי לאמוד את עוצמת הקשר לדת, מתוך הבנה כי שיוך דתי כשלעצמו אינו מעיד בהכרח על אימוץ בפועל של ערכי הדת ונורמות ההתנהגות שלה. מדד הדתיות נחשב לכלי מרכזי להבנת מקומה של הדת בחיי הפרט והחברה, והוא משמש לניבוי עמדות, סדרי עדיפויות ודפוסי התנהגות במגוון תחומי חיים, בהם התנהגות מוסרית ופרו-חברתית, דפוסי צרכנות, התנהגות עסקית ורווחה נפשית.

בישראל, מחקרים מצביעים על כך שהדתיות אינה מתחלקת באופן דיכוטומי, אלא מתקיימת על פני רצף רחב הנע בין אדיקות דתית לחילוניות מוחלטת.

 הגדרה והבחנה מושגית 

במחקר הסוציולוגי והפסיכולוגי קיימת הבחנה ברורה בין שני מושגים מרכזיים המשמשים לתיאור הזיקה לדת:

שיוך דתי: התווית החברתית הפורמלית של האדם (למשל: יהודי, מוסלמי, נוצרי). נתון זה מקביל לרוב למוצא אתני או לקבוצה אליה נולד האדם, והוא משקף את ה"שייכות".

מחויבות דתית: המידה שבה האדם מאמץ את הדת הלכה למעשה. מונח זה מתייחס לעוצמה ולאינטנסיביות של האמונה והפרקטיקה, ובוחן את ההבדל בין אדם המגדיר עצמו כחלק מהדת אך אינו מקיים את מצוותיה, לבין אדם שחייו סובבים סביב הדת.

חוקרים מצביעים על 'חוסר הלימה דתית' – פער רווח בין ההגדרה העצמית של האדם לבין התנהגותו בפועל. תופעה זו מפריכה את ההנחה האינטואיטיבית כי קיים בהכרח מתאם בין אמונה, ערכים ואורח חיים. כך למשל, ישנם המזדהים כחסרי דת אך מאמינים בכוח עליון, ולעומתם כאלו המקיימים אורח חיים דתי-קהילתי מסיבות חברתיות, ללא מחויבות אמונית פנימית.

 הגות ופילוסופיה של החוויה הדתית 
בעוד שמדעי החברה בוחנים את הדתיות במדדים כמותיים, הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית והפנומנולוגית מבקשת להתחקות אחר איכותה של התודעה הדתית ואחר האופן שבו היא מעצבת את קיומו של היחיד.

 קירקגור והסובייקטיביות 
אבי האקזיסטנציאליזם הדתי, סרן קירקגור, הציב את הדתיות בניגוד גמור ל"דוֹגמה" הכנסייתית או לתבונה הרציונלית. עבור קירקגור, דתיות אמיתית אינה השתייכות לקבוצה חברתית ("הנצרות של יום ראשון"), אלא מצב קיומי של "תשוקה אינסופית". בספרו "חיל ורעדה", הוא מתאר את הדתיות כתנועה של "קפיצת האמונה" אל האבסורד. האדם הדתי ("אביר האמונה") מוותר על הביטחון שבשכל הישר ועל הנורמות האתיות הכלליות, כדי לעמוד לבדו מול המוחלט. בכך, קירקגור מגדיר את הדתיות כחוויה של בדידות ואינדיבידואליזם קיצוני, ולא כחוויה של ממסד וקהילה.

 רודולף אוטו והנומינוזי 
הפילוסוף וחוקר הדתות רודולף אוטו, בספרו המשפיע "הקדושה" (Das Heilige, 1917), ביקש לזקק את הגרעין המהותי של החוויה הדתית, שאותו כינה בשם "הנומינוזי" (The Numinous). לטענתו, בבסיס הדתיות לא עומדת מערכת מוסרית או רעיונית, אלא רגש ראשוני ועוצמתי של מפגש עם "האחר לחלוטין". אוטו אפיין את החוויה הדתית כשילוב פרדוקסלי של שני יסודות מנוגדים:

 Mysterium Tremendum ("מסתורין נורא"): תחושה של אימה, יראה, אפסות היצור מול הבורא וזרות מוחלטת.
 Mysterium Fascinans ("מסתורין מושך"): תחושה של התפעמות, משיכה עזה, עונג והתעלות.

לפי גישה זו, הדתיות היא היכולת האנושית לחוות את המתח הזה, שהוא מעבר לרציונליזציה התאולוגית.

 ישעיהו ליבוביץ: דתיות לשמה 
בהגות היהודית המודרנית בולטת גישתו של ישעיהו ליבוביץ, שהציג הבחנה דיכוטומית חריפה בין שני סוגי דתיות. ליבוביץ טען כי רוב הביטויים של הדתיות האנושית (כגון מיסטיקה, בקשת עזרה מהאל, או שימוש בדת לצרכים לאומיים) אינם אלא "עבודת עצמו" של האדם, שבה האל משמש כאמצעי לסיפוק צרכים פסיכולוגיים וחברתיים. לעומת זאת, הדתיות הראויה היחידה לשיטתו היא "דתיות לשמה", קבלת עול מלכות שמים ומצוות ללא שום תכלית או תמורה (לא בעולם הזה ולא בעולם הבא), מתוך הכרה במעמדו של האדם מול האל. על פי תפיסה זו, דתיות אינה נמדדת ב"חוויה" או ב"רגש", אלא בהכרעה הרצונית של האדם לעבוד את האל למרות הטבע האנושי ולא בגללו.

 הרב סולובייצ'יק: הדיאלקטיקה של האדם המאמין 
בניגוד לגישה הדיכוטומית של ליבוביץ, הפילוסוף והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק הציג תפיסה מורכבת של הדתיות, המתוארת בספרו "איש האמונה הבודד" כחוויה של קרע פנימי מתמיד. סולובייצ'יק ניתח את הדתיות דרך שני תיאורי בריאת האדם בספר בראשית:
 "אדם הראשון" (ההדר): האדם היוצר, הטכנולוגי והכובש, המבקש לשלוט בטבע ולהשיג כבוד והצלחה חומרית.
 "אדם השני" (הברית): האדם הכנוע, המבקש גאולה, קרבה לאלוהים ומשמעות קיומית, והוא בודד ומחפש חבר.

לפי סולובייצ'יק, הדתיות השלמה אינה דורשת מהאדם לוותר על הצד היוצר והמודרני ("הראשון") לטובת הצד הרוחני ("השני"), אלא מחייבת אותו לחיות בתנועה דיאלקטית מתמדת בין שני העולמות. החוויה הדתית, לפיכך, אינה מביאה לשלווה סטטית ("מנוחת הנפש"), אלא מאופיינת בבדידות קיומית עמוקה ובמתח מתמיד בין הרצון לפעול בעולם לבין הרצון להתבטל מול האל. הדתיות היא היכולת לשאת את הסתירה הזו ולהפוך אותה למקור של יצירה וקדושה.. לקריאת קטעים נבחרים מתוך המסה בתרגום לעברית (תחת הכותרת "בדידותו של האיש המאמין"), ראו: באתר "דעת".

 מודלים וממדים של דתיות 

בשל מורכבות המושג, פותחו לאורך השנים מספר מודלים תאורטיים שנועדו לפרק את ה"דתיות" למרכיבים מדידים, מתוך הבנה כי אדם יכול להיות "דתי" בהיבט אחד (למשל, שמירת מסורת) אך לא בהיבט אחר (למשל, אמונה).

 מודל חמשת הממדים של גלוק וסטארק 

בשנת 1965 הציעו הסוציולוגים צ'ארלס גלוק ורודני סטארק (Glock & Stark) מודל רב-ממדי הנחשב לאחד המשפיעים ביותר בחקר הדת. המודל מחלק את הדתיות לחמישה היבטים:
 הממד החווייתי: מתייחס לרגש הדתי, לציפייה של המאמין לחוות קשר ישיר עם המציאות האלוהית, ולתחושות כגון יראה, ביטחון או התעלות רוחנית.
 הממד האידאולוגי: עוסק באמונות שהמאמין מצופה להחזיק בהן (דוגמות ועיקרי אמונה).
 הממד הטקסי: כולל את הפרקטיקות הדתיות המעשיות, כגון תפילה, השתתפות בטקסים בבית התפילה, צום וקיום מצוות.
 הממד האינטלקטואלי: מתייחס לידע שיש לאדם אודות ההיסטוריה של דתו, כתבי הקודש שלה וההלכות. גלוק וסטארק ציינו כי ידע נרחב בדת אינו מעיד בהכרח על אמונה או על מחויבות דתית.
 הממד ההשפעה: האופן שבו הדת משפיעה על חיי היומיום של האדם מחוץ לבית התפילה, ובכלל זה על החלטותיו המוסריות, יחסיו עם הזולת ("בין אדם לחברו") ועמדותיו החברתיות.

 דתיות פנימית וחיצונית 

הפסיכולוג גורדון אולפורט פיתח בשנת 1967 את ההבחנה בין שתי אוריינטציות דתיות, המבדילות בין דתיות המהווה "אמצעי" לדתיות המהווה "מטרה":
דתיות חיצונית (Extrinsic Religiosity): מצב בו האדם "משתמש" בדת כדי להשיג מטרות חיצוניות כגון ביטחון, מעמד חברתי, ניחומים או תחושת שייכות קהילתית. דתיות זו היא אינסטרומנטלית ומשרתת את צורכי האני.
דתיות פנימית (Intrinsic Religiosity): מצב בו האדם "חי" את הדת. המניע הדתי הוא המניע העיקרי בחייו, והוא מפנים את אמונתו כך שהיא משפיעה על כלל אישיותו והתנהגותו, ללא תלות ברווח חיצוני. מחקרים מצאו מתאם גבוה בין דתיות פנימית לבין בריאות נפשית חיובית.

 המודל המשולש 

מודל מאוחר יותר, שהוצג בין היתר על ידי החוקרת מארי קורנוול (Cornwall), מציע חלוקה המקבילה למבנה האישיות בפסיכולוגיה (קוגניציה, רגש והתנהגות):
ידע: המרכיב הקוגניטיבי (מה שהאדם יודע ומאמין בו).
רגש: המרכיב האפקטיבי (הסנטימנט כלפי האל, הקהילה או המסורת).
עשייה: המרכיב ההתנהגותי (קיום מצוות, מנהגים ואורח חיים).

 היבטים סוציולוגיים ותאורטיים 
מעבר למדידה הכמותית של הדתיות, הסוציולוגיה של הדת מבקשת להבין את המשמעות החברתית והתרבותית של המושג. הדיון התאורטי מתמקד במתח שבין החוויה הפנימית לבין הביטוי המוסדי שלה, וכן בתפקיד שהדתיות ממלאת בכינון הקהילה.

 החוויה הדתית והעידן המודרני 
הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, בספרו הקלאסי "החוויה הדתית לסוגיה" (1902), הציע הבחנה יסודית בין "דת אישית" לבין "דת מוסדית". ג'יימס טען כי הדתיות הראשונית ("מקור יד ראשונה") נובעת מחוויה מיסטית ישירה של היחיד מול האינסוף, בעוד שהטקסים, הדוגמות והארגונים הדתיים הם ניסיון "יד שנייה" למסד את החוויה הזו. גישה זו השפיעה רבות על תפיסת הרוחניות (Spirituality) המודרנית ועל ההבנה שדתיות יכולה להתקיים גם ללא מסגרת כנסייתית או הלכתית.

במשך רוב המאה ה-20 שלטה בכיפה "תזת החילון" של הוגים כמקס ובר, שחזו כי הרציונליות המודרנית תביא להיעלמות הדתיות ("הסרת הקסם מהעולם"). אולם בעשורים האחרונים טוענים סוציולוגים כדוגמת צ'ארלס טיילור (בספרו "עידן חילוני") כי לא חלה היעלמות, אלא שינוי צורה: המעבר מ"עידן של אמונה" כברירת מחדל, ל"עידן חילוני" שבו הדתיות היא בחירה אישית אחת מני רבות, המאופיינת בחיפוש אחר אותנטיות ("המסע הרוחני") ופחות בציות עיוור למוסדות.

 בין אמונה להשתייכות 
אחת ההבחנות המרכזיות בחקר הדתיות המודרני היא ההפרדה בין אמונה ושייכות. הסוציולוגית גרייס דייווי (Grace Davie) טבעה את המונח "מאמינים ללא שייכות" (Believing without Belonging) כדי לתאר מגמה רווחת באירופה ובמערב, שבה פרטים רבים מחזיקים באמונות דתיות או רוחניות עמוקות, אך נמנעים מהשתייכות למוסדות דתיים פורמליים או מהשתתפות בטקסים קבועים.

לעומת זאת, חוקרים של היהדות והחברה הישראלית, כדוגמת צ'ארלס ליבמן ויעקב ידגר, הצביעו על תופעה הפוכה המכונה לעיתים "שייכות ללא אמונה" (Belonging without Believing) או "שייכות מתוך מסורת". במודל זה, הפרקטיקה הדתית (כגון קידוש או צום ביום כיפור) אינה נובעת בהכרח מאמונה תאולוגית סדורה או ממחויבות הלכתית נוקשה, אלא משמשת ככלי להבעת הזדהות עם הקולקטיב הלאומי והמשפחתי. בכך, הדתיות הופכת לאמצעי לשימור הזהות והסולידריות הקבוצתית, גם בהיעדר אמונה דתית "טהורה".
 אורתודוקסיה מול אורתופרקסיה 
ניתוח הדתיות מחייב הבנה של האופן שבו תרבויות שונות מגדירות את ה"אדם הדתי". במחקר נהוג להבחין בין שתי גישות עיקריות:
 אורתודוקסיה (Orthodoxy – מיוונית: "דעה ישרה"): גישה המדגישה את האמונה הנכונה, הדוגמה וההסכמה האינטלקטואלית עם עיקרי הדת. בנצרות פרוטסטנטית, למשל, הדתיות נמדדת בעיקר על פי האמונה בלב וקבלת האל, והמעשה הפולחני הוא משני.
 אורתופרקסיה (Orthopraxy – מיוונית: "עשייה ישרה"): גישה המדגישה את המעשה הנכון, הפולחן וההתנהגות היומיומית. ביהדות ובאסלאם, הדתיות נמדדת בראש ובראשונה על ידי קיום מצוות מעשיות ואורח חיים הלכתי (כגון כשרות, תפילה ולבוש).

הבחנה זו מסבירה מדוע מדדי דתיות בישראל ובעולם היהודי מתמקדים לרוב בשאלות על ביצוע פרקטיקות (כגון "האם אתה מדליק נרות שבת?"), בעוד שמדדים מערביים נוטים להתמקד בשאלות של אמונה ותחושה סובייקטיבית.

 הדתיות כהון חברתי 
הסוציולוגיה הפונקציונליסטית, מבית מדרשו של אמיל דורקהיים, רואה בדתיות מנגנון חברתי שתפקידו המרכזי הוא יצירת סולידריות חברתית. לפי גישה זו, הטקסים הדתיים אינם רק פעולות פולחניות מול האל, אלא אירועים המאחדים את הקהילה ומאשררים את הערכים המשותפים שלה.

בהמשך לקו זה, חוקר המדינה רוברט פוטנם הראה בספרו "לשחק כדורת לבד" (Bowling Alone) כי קהילות דתיות הן היצרניות המשמעותיות ביותר של הון חברתי, כלומר רשתות של אמון ושיתוף פעולה בין בני אדם. ממצאיו הראו כי קיים מתאם חיובי מובהק בין רמת הדתיות, במובן של מעורבות בקהילה דתית, ובין התנהגות אזרחית, התנדבות ופילנתרופיה. הדתיות, לפיכך, מספקת לפרט רשת ביטחון קהילתית ותחושת משמעות, המהוות גורם מניע למחויבות הדתית לא פחות מהאמונה התאולוגית.

 מדידת הדתיות ואתגרים מחקריים 
מדידת דתיות נחשבת לאתגר מתודולוגי מורכב במדעי החברה. השיטה הנפוצה ביותר למדידה היא שימוש בסקרים ושאלונים לדיווח עצמי, בהם הנבדקים נשאלים על תדירות התנהגויות דתיות (כגון הגעה לבית התפילה או תדירות התפילה) ועל עומק אמונתם. עם זאת, חוקרים מצביעים על בעיות אמינות בשיטות אלו, הנובעות מהטיות פסיכולוגיות וחברתיות.

אחת הבעיות המרכזיות היא הטיית הרצייה החברתית, הגורמת למשיבים להפריז בדיווח על התנהגות דתית נורמטיבית כדי להציג את עצמם באור חיובי התואם את ציפיות הסביבה. מחקר שנערך בבריטניה והשווה בין נתוני מפקד אוכלוסין לבין ספירה בפועל של הנוכחים בכנסיות, מצא פער משמעותי בין הדיווח המוצהר לבין ההשתתפות בפועל, ממצא המעיד על כך שסקרים סטנדרטיים נוטים להעריך יתר על המידה את רמת הדתיות והפרקטיקה הדתית באוכלוסייה.

 גורמים משפיעים: תורשה מול סביבה 
השאלה מדוע אדם מסוים מפתח רמת דתיות גבוהה בעוד אחר חילוני, מעסיקה חוקרים רבים בפסיכולוגיה אבולוציונית, בגנטיקה התנהגותית ובסוציולוגיה. המחקר המודרני מצביע על כך שהדתיות אינה תוצר של גורם בודד, אלא של אינטראקציה מורכבת בין גורמים מולדים (גנטיים) לבין גורמים סביבתיים (חינוך, תרבות ומשפחה).

 שורשים אבולוציוניים וקוגניטיביים 
תחום מחקר המכונה "מדע הדת הקוגניטיבי" (CSR) מציע כי הנטייה לדתיות היא בחלקה תוצר לוואי של האבולוציה המוחית. חוקרים כמו פסקל בויר מציעים כי המוח האנושי מצויד במנגנון הישרדותי המכונה HADD (Hyperactive Agency Detection Device – מנגנון זיהוי סוכנים היפראקטיבי).

לפי תאוריה זו, בטבע הקדום עמדו בפני האדם שתי אפשרויות תגובה לרעש חשוד (כגון רשרוש בשיח): לפרש אותו כסכנה ("יש שם נמר") או להתעלם ממנו ("זו רק הרוח"). מחירה של טעות מהסוג הראשון הוא בזבוז אנרגיה בלבד, אך מחירה של טעות מהסוג השני הוא מוות. על כן, הברירה הטבעית פיתחה במוח האנושי רגישות-יתר המייחסת "כוונה" ו"תודעה" גם לדוממים. תשתית קוגניטיבית זו, שנועדה במקור להגנה מטורפים, מאפשרת לאדם להאמין בקלות בקיומם של אלים וכוחות עליונים המתערבים במציאות.

 סוציאליזציה וחינוך 
באופן מסורתי, סוציולוגים ראו בדתיות תוצר נרכש כמעט לחלוטין. תהליך החיברות שעובר הילד בבית הוריו נחשב למנבא החזק ביותר של עתידו הדתי. מחקרים מראים כי למשפחה ולסביבה הקהילתית יש השפעה מכרעת על השיוך הדתי (האם האדם יגדל כיהודי, נוצרי או מוסלמי) ועל רכישת הפרקטיקות והטקסים הראשוניים. מודלים של "העברה בין-דורית" מראים כי הורים דתיים נוטים להעביר את דתיותם לילדיהם בהצלחה גבוהה יותר כאשר ישנה הלימה בין המסרים בבית לבין הסביבה החברתית הרחבה.

 גנטיקה ותורשה 
עם התפתחות הגנטיקה ההתנהגותית, חלה תפנית בהבנת המקורות לדתיות. מחקרים שנערכו על תאומים שהופרדו בלידתם (שהמפורסם שבהם הוא "מחקר התאומים של מינסוטה" בראשות תומאס בושארד), השוו בין תאומים זהים (החולקים 100% מהמטען הגנטי) לתאומים לא-זהים.

הממצאים הראו הבחנה ברורה: בעוד שהשיוך לדת ספציפית הוא סביבתי לחלוטין, הרי שמידת הדתיות מושפעת משמעותית מתורשה. ההערכות המקובלות כיום הן שכ-40% עד 50% מהשונות ברמת הדתיות בבגרות ניתנת להסבר על ידי גורמים גנטיים.

ההסבר המקובל במחקר לממצאים אלו אינו קיומו של "גן דתי" ישיר, אלא מנגנון עקיף: הגנטיקה משפיעה על עיצובן של תכונות אישיות בסיסיות (אשר הוכחו כבעלות מרכיב תורשתי מובהק), ואלו בתורן מכווינות את האדם לאמץ אמונות דתיות. כך למשל, נמצא מתאם עקבי בין דתיות לבין התכונות התורשתיות מצפוניות (Conscientiousness) ונעימות (Agreeableness), המקלות על הפרט להסתגל למסגרות קהילתיות ולמלא אחר כללים ונורמות.

 גיל ומעגל החיים 
גורם משמעותי נוסף הוא גילו של האדם. מחקר מקיף של מכון המחקר פיו שנערך ב-106 מדינות (2018), מצא כי מבוגרים (גילאי 40 ומעלה) נוטים להיות דתיים יותר באופן מובהק מצעירים (גילאי 18–39). פער זה נצפה הן במדינות מערביות והן במדינות מתפתחות. חוקרים מציעים שני הסברים עיקריים לתופעה:

 אפקט הגיל (Life Cycle Effect): ככל שאנשים מתבגרים, מתקרבים לסוף חייהם ומתמודדים עם שאלות קיומיות, נטייתם לחיפוש משמעות ולדתיות גוברת.
 אפקט הדור (Generational Effect): בכל דור, החברות המודרניות הופכות לחילוניות יותר, כך שהצעירים של היום דתיים פחות מהוריהם וסביהם.

 השפעות והשלכות 
לרמת הדתיות של הפרט ישנה השפעה נרחבת על היבטים שונים בחייו, החורגים מעבר למרחב הפולחני המצומצם. מחקרים רבים במדעי החברה בחנו את המתאם בין דתיות לבין התנהגות מוסרית, רווחה נפשית ודפוסי פעולה כלכליים.

 התנהגות מוסרית ופרו-חברתית 
הקשר בין דתיות למוסר הוא אחד הנושאים הנחקרים ביותר בפסיכולוגיה של הדת. באופן מסורתי, ההנחה הייתה כי האמונה באל משמשת כ"מצפן מוסרי" המרסן דחפים אנוכיים. מחקרי רוחב, כדוגמת אלו של רוברט פוטנם, אכן מצביעים על מתאם חיובי מובהק בין דתיות לבין התנהגות פרו-חברתית (Prosocial Behavior), המתבטאת בשיעורים גבוהים יותר של מתן צדקה, התנדבות בקהילה ועזרה לזולת בקרב אנשים דתיים בהשוואה לחילונים.

עם זאת, המחקר המודרני מציג תמונה מורכבת יותר, המצביעה על פערים בין הדיווח העצמי לבין ההתנהגות בפועל, ועל תלות בהקשר החברתי:

 מנגנון "העין הצופה" והטרמה דתית 
חוקרים בפסיכולוגיה אבולוציונית, ובראשם ארה נורנזיאן (Ara Norenzayan), מציעים כי המניע להתנהגות המוסרית אינו בהכרח אלטרואיזם טהור, אלא תחושה של הימצאות תחת פיקוח. תאוריית "האלים הגדולים" (Big Gods) גורסת כי האמונה בישות כל-יודעת המענישה על חטאים, יצרה מנגנון של "עין צופה" המעודד נורמות חברתיות.
תימוכין לכך נמצאו בניסויי הטרמה (Priming): נמצא כי כאשר נבדקים (דתיים וחילונים כאחד) נחשפו למילים או סמלים דתיים באופן לא-מודע לפני ביצוע מטלה, רמת היושר והנדיבות שלהם עלתה משמעותית. המסקנה היא שהדתיות משמשת כמנגנון פסיכולוגי המפעיל רגשות של אחריות ופיקוח עצמי.

 פרדוקס הדעות הקדומות 
לצד הפרו-חברתיות, מחקרים רבים (החל משנות ה-40 של המאה ה-20) הצביעו על פרדוקס: רמת דתיות גבוהה נמצאת לעיתים קרובות במתאם חיובי עם דעות קדומות, גזענות וחוסר סובלנות כלפי קבוצות חוץ (כגון מיעוטים אתניים או להט"ב). החוקר וסיליס סרוגלו (Vassilis Saroglou) מכנה זאת "אלטרואיזם מוגבל": הדתיות מחזקת מאוד את הסולידריות והעזרה ההדדית בתוך הקבוצה ("אנחנו"), אך עשויה להגביר את העוינות או הריחוק כלפי מי שנתפס כזר או מאיים על ערכי הקבוצה ("הם").

 הפער בין דיווח למעשה 
בעוד שבשאלונים לדיווח עצמי דתיים מדרגים את עצמם כמוסריים יותר, מבחנים התנהגותיים בשטח מראים תוצאות מעורבות. הניסוי המפורסם ביותר בהקשר זה הוא "ניסוי השומרוני הטוב" של דרלי ובטסון (1973), שבו נבדקו תלמידי כמורה בדרכם לשאת דרשה. הממצאים הראו כי הגורם שניבא האם יעצרו לעזור לאדם במצוקה לא היה מידת דתיותם או נושא הדרשה (אפילו אם היא עסקה במשל השומרוני הטוב), אלא מידת הלחץ שבו היו נתונים (האם מיהרו או לא). מחקרים אלו מרמזים כי במצבי אמת, משתנים מצביים עשויים לגבור על נטיות אישיותיות או אמוניות.

 בריאות, רווחה נפשית ואריכות ימים 
הקשר בין דתיות לבריאות הוא אחד התחומים הנחקרים ביותר ברפואה המונעת ובפסיכולוגיה. מטא-אנליזה מקיפה שפורסמה בכתב העת Journal for the Scientific Study of Religion (2003) ובחנה עשרות מחקרים, מצאה קשר חיובי עקבי בין דתיות לבין בריאות נפשית טובה יותר, המתבטאת ברמות נמוכות של דיכאון וחרדה ובשביעות רצון גבוהה מהחיים.

חוקרים, ובראשם הרופא והחוקר הרולד קניג, ממפים שלושה מנגנונים עיקריים שדרכם הדתיות משפיעה על הבריאות:

 תמיכה חברתית ואורח חיים 
חלק ניכר מההשפעה המיטיבה של הדת מיוחס לגורמים סביבתיים והתנהגותיים:
 הון חברתי: ההשתייכות לקהילה דתית מספקת רשת תמיכה חזקה, המפחיתה תחושות בדידות ומעניקה סיוע מעשי ורגשי בעתות משבר. בדידות נחשבת כיום לגורם סיכון לתחלואה השקול לעישון.
 ויסות התנהגותי: רוב הדתות אוסרות או מגבילות התנהגויות סיכון (כגון צריכת סמים, אלכוהול מופרזת או מתירנות מינית) ומעודדות סדר יום קבוע. מחקרים על קהילות דתיות אדוקות, כגון האדוונטיסטים של היום השביעי בקליפורניה, מראים כי אורח חיים זה מוביל לתוחלת חיים ארוכה משמעותית מהממוצע ולשיעורים נמוכים של מחלות לב וסרטן.

 הענקת משמעות והתמודדות
הפסיכולוג קנת' פרגמנט טבע את המונח "התמודדות דתית" כדי לתאר כיצד האמונה מסייעת בעיבוד מצבי דחק. הדת מספקת מסגרת קוגניטיבית ("מסגור מחדש") המעניקה פשר לסבל (למשל: "זהו ניסיון מהאל" או "הכול לטובה"). תחושת המשמעות והתקווה, לצד הפרקטיקה של התפילה והמדיטציה, הוכחו כמפחיתות את רמות הקורטיזול (הורמון הלחץ) ומחזקות את המערכת החיסונית.

 הצד השלילי: מאבק דתי 
למרות הממצאים החיוביים, המחקר מצביע גם על צד שלילי לדתיות. פרגמנט מבחין בין התמודדות דתית חיובית לבין "התמודדות דתית שלילית" (Negative Religious Coping). מצב זה מתרחש כאשר האדם תופס את מחלתו או את מצוקתו כעונש אלוהי, או כאשר הוא חש נטוש על ידי האל או הקהילה.

מחקרים מראים כי אנשים החווים "מאבק דתי", הכולל כעס על האל, ספקות מייסרים או פחד מגיהנום, סובלים מרמות גבוהות יותר של דיכאון, החלמה איטית יותר ממחלות ועלייה בסיכון לתמותה, בהשוואה לחילונים או למאמינים בעלי התמודדות חיובית.

 יזמות והתנהגות עסקית 
הקשר בין דתיות לבין הצלחה עסקית והתנהגות יזמית הוא מורכב ורב-פנים. עשרות מחקרים אמפיריים בנושא, הצביעו על כך שההשפעה של הדת על היזם אינה אחידה אלא תלויה בהקשר התרבותי ובסוג האמונה.

 ביצועים פיננסיים מול עקרונות מוסריים 
אחת הסוגיות המרכזיות במחקר היא השאלה האם דתיות תורמת לרווחיות העסק או פוגעת בה. הממצאים מצביעים על מגמות מנוגדות:
 השפעה חיובית: מחקרים מסוימים מראים כי הערכים הדתיים תורמים למוסר עבודה גבוה, יושרה ונאמנות, המובילים לביצועים עסקיים משופרים. כך למשל, מחקר שהשווה בין חברות בבעלות נוצרית לחברות חילוניות בארצות הברית, מצא כי החברות ה"דתיות" הציגו שיעורי צמיחה גבוהים יותר במכירות ובתשואה על ההשקעה (ROI).
 השפעה מעכבת: מנגד, מחקרים אחרים מצביעים על כך שמחויבות דתית עמוקה עשויה לבוא על חשבון הרווח הכלכלי המיידי. מחקר שבחן יזמים הפועלים על פי ערכי הקונפוציאניזם מצא כי הדבקות בעקרונות המוסריים והעדפת טובת הכלל יצרה לעיתים "חיסרון תחרותי" במונחים פיננסיים קצרי-טווח, שכן היזמים סירבו למקסם רווחים באמצעים שנתפסו כבלתי מוסריים.

 קבלת החלטות ואינטליגנציה רוחנית 
הדתיות משפיעה גם על האופן שבו יזמים מקבלים החלטות בתנאי אי-ודאות. חוקרים מזהים שימוש ב"אינטליגנציה רוחנית", המאופיינת בהסתמכות על אינטואיציה ותחושת שליחות פנימית. יזמים בעלי אוריינטציה דתית חזקה נוטים לקבל החלטות אסטרטגיות מתוך ביטחון ואמונה, המאפשרים להם ליטול סיכונים שלעיתים נראים לא-רציונליים במודלים כלכליים קלאסיים, אך מובילים לחדשנות וליצירתיות.

 התמודדות עם לחץ ושחיקה 
היבט נוסף הוא תפקידה של הדת כמשאב פסיכולוגי להתמודדות. יזמות היא עיסוק הכרוך ברמות גבוהות של מתח, בדידות ואי-וודאות. מחקרים מראים כי יזמים דתיים משתמשים באמונתם ובפרקטיקות כמו תפילה כדי לווסת לחצים, לשמור על אופטימיות ולמצוא משמעות גם בעתות משבר עסקי. תחושת המשמעות העמוקה מסייעת במניעת שחיקה ומחזקת את החוסן הנפשי של היזם.

 דתיות בישראל 
החברה הישראלית מתאפיינת במבנה דתי ייחודי, המאתגר את החלוקה הדיכוטומית המקובלת בשיח הפוליטי בין "דתיים" ל"חילונים". מחקרים סוציולוגיים לאורך השנים מצביעים על כך שהדתיות בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל אינה מתפצלת לשני קטבים מנוגדים, אלא מתקיימת על פני רצף (Continuum) רחב של אמונות ופרקטיקות.

 הקטגוריות הסוציולוגיות בישראל 
כיום, נהוג לחלק את החברה היהודית בישראל על פי הגדרה עצמית לארבע קבוצות עיקריות, כפי שמשתקף בסקרי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ודוחות מרכז המחקר פיו:
 חרדים: הקבוצה בעלת המחויבות הדתית הגבוהה ביותר, המקפידה על קיום מצוות קלה כחמורה ושומרת על בידול תרבותי מהחברה הכללית.
 דתיים: קבוצה המקיימת אורח חיים דתי והלכתי, אך משולבת בחברה הישראלית המודרנית (בניגוד לבידול החרדי).
 מסורתיים: קבוצת ביניים ייחודית לישראל, המהווה חלק ניכר מהאוכלוסייה. המסורתיים אינם מגדירים עצמם כדתיים (אינם בהכרח שומרים שבת כהלכתה), אך הם בעלי זיקה חזקה לדת, מאמינים בעקרי האמונה ומקיימים מגוון טקסים ומנהגים (כגון קידוש, כשרות וחגי ישראל) מתוך כבוד למסורת ולזהות הלאומית.
 חילונים: הקבוצה המגדירה עצמה כלא-דתית. עם זאת, מחקרים מראים כי הקטגוריה "חילוני" בישראל שונה מהמקובל במערב ("Secular"), שכן רוב החילונים בישראל מקיימים פרקטיקות דתיות מסוימות (כגון ברית מילה, ליל הסדר והדלקת נרות חנוכה) כחלק מהתרבות הלאומית-יהודית, ואחוז ניכר מהם מצהיר על אמונה באלוהים.

 מדד הדתיות והרצף 
מעבר לחלוקה הקטגוריאלית, מחקרים חלוציים כדוגמת מדד הדתיות שפיתחו יהודה בן-מאיר ופרי קדם (1979), הראו כי החברה הישראלית מתנהלת על פי סולם גוטמן (Guttman scale). זהו כלי מדידה המניח כי משתנים מסודרים באופן היררכי ו"מצטבר". משמעות הדבר בהקשר הדתי היא שניבוי ההתנהגות הדתית הוא עקבי: אדם המקיים מצוות הנחשבות "מחמירות" (כגון שמירת שבת כהלכתה), יקיים בסבירות גבוהה מאוד גם מצוות הנחשבות "קלות" או עממיות יותר (כגון הדלקת נרות חנוכה), אך לא להפך.

ממצאי המחקר הראו מתאם גבוה בין שמירת מצוות (הממד ההתנהגותי) לבין אמונה (הממד האידאולוגי), והוכיחו כי למרות קיומן של הקבוצות המוגדרות, רוב הציבור היהודי בישראל נמצא בדרגות ביניים על הרצף, ולא בקצוות.

 "יהדות ישראלית": זהות נזילה וביקורת הדיכוטומיה 
בשנים האחרונות גוברת הביקורת במחקר הסוציולוגי על עצם השימוש בחלוקה הבינארית והנוקשה ("דתי" מול "חילוני") לניתוח החברה הישראלית. חוקרים כמו יעקב ידגר טוענים כי הנגדה זו היא במידה רבה "הבניה פוליטית" מודרנית, שאינה משקפת את המציאות ההיסטורית והסוציולוגית, שבה הזהות היהודית בפועל היא לרוב היברידית (כלאיים) ומשלבת יסודות של מסורת ומודרניות שאינם ניתנים להפרדה דיכוטומית.

מאפייני ה"חילוני" וה"מסורתי" בישראל

ידגר וצ'ארלס ליבמן טבעו את המושג "יהדות ישראלית" כדי לתאר תופעה זו. בניגוד למושג המערבי של חילון (Secularization) המנבא נטישה של האמונה, ה"חילוני" הישראלי הממוצע מקיים פרקטיקות כמו ברית מילה, ליל הסדר וצום ביום כיפור. סקרים של המכון הישראלי לדמוקרטיה (מרכז גוטמן) מראים באופן עקבי כי כ-80% מהיהודים בישראל מאמינים באלוהים, כולל אחוז ניכר מאלו המגדירים עצמם חילונים. תופעה זו מוסברת בכך שהדת בישראל משמשת לא רק כאמונה תאולוגית, אלא כבסיס לזהות הלאומית והאתנית.

מ"שבטים" לזהות נזילה

במקום המודל של קבוצות נפרדות וקשיחות, מחקרים עדכניים מצביעים על עידן של "זהות נזילה", שבו הגבולות מטשטשים. דוח של המכון למדיניות העם היהודי מצביע על כך שהישראלים נעים ביתר חופשיות על הרצף הדתי, תופעה הבאה לידי ביטוי בצמיחת קבוצות כמו "דתל"שים" השומרים על זיקה למסורת או חילונים המאמצים פרקטיקות דתיות. תהליך זה תואר במחקרם של שמואל רוזנר וקמיל פוקס כהיווצרות קבוצת רוב חדשה – "יהדות ישראלית" (כ-55% מהאוכלוסייה), המערבבת פרקטיקות יהודיות עם לאומיות ישראלית ממניעים תרבותיים-לאומיים.
 בין ישראל לתפוצות: קהילתיות והזרמים הליברליים 
הבדל בולט בין הדתיות בישראל לזו שבארצות הברית הוא מעמדם השולי יחסית של הזרמים הלא-אורתודוקסים (הרפורמים והקונסרבטיבים) בחברה הישראלית. סוציולוגים כדוגמת צ'ארלס ליבמן הסבירו פער זה באמצעות ההבחנה המבנית בין שני המרכזים היהודיים:
 בתפוצות (קהילה וולונטרית): במרחב שבו התרבות הכללית אינה יהודית, הזהות היהודית דורשת הכרעה אקטיבית והתאגדות וולונטרית (התנדבותית). הזרמים הליברליים משגשגים שם משום שהם מספקים מסגרת קהילתית גמישה, המאפשרת שימור זהות ("יהדות של בית כנסת") בתוך עולם ערכים מודרני.
 בישראל (תרבות הרוב): היהדות היא "ברירת המחדל" של המרחב הציבורי (שפה, לוח שנה, סמלים לאומיים), ולכן מתקיימת "יהדות של מדינה". החילוני הישראלי אינו נזקק לבית כנסת כדי לתחזק את יהדותו; הוא "יהודי" מעצם חייו בישראל ושירותו בצבא.

מצב זה יצר בישראל תפיסה רווחת המכונה במחקר "בית הכנסת שאני לא הולך אליו הוא אורתודוקסי". מכיוון שהישראלי החילוני אינו זקוק לדת כפלטפורמה קהילתית יומיומית, כאשר הוא בכל זאת נזקק לשירותי דת (באירועי מעגל חיים), הוא מעדיף את הטקס האורתודוקסי הנתפס בעיניו כ"אותנטי" וכמייצג ההיסטורי, גם אם אינו מקיים מצוות בחיי היומיום.

הערות שוליים

מדע הדתות

קטגוריה:דת
קטגוריה:מדע הדתות
קטגוריה:תכונות אישיות