חטא בעל פעור

חטא בעל פעור (או חטא בנות מואב) הוא מאורע מקראי, המתואר בספר במדבר, שאירע בעת שחנו בני ישראל בשיטים שבערבות מואב סמוך לכניסתם לארץ כנען. לפי המתואר, נמשכו רבים מהעם למעשי זנות עם בנות מואב ומדין, ומתוך כך פיתו אותם הבנות להשתתף באכילת הזבחים שהקריבו לאל המואבי – בעל פעור – ואף להשתחוות לו. בעקבות החטא הורה ה' למשה להוציא להורג את ראשי החוטאים בעבודה זרה, ובתוך כך מתאר התנ"ך התפרצות של מגפה בקרב העם. בשיאו של החטא, לקח זמרי בן סלוא ששימש כנשיא בית אב בתוך שבט שמעון, את כזבי המדיינית, בתו של צור ממלכי מדיין, לשכב איתה באוהלו לעיני משה וכל העדה. פינחס, בנו של אלעזר בן אהרן הכהן, בקנאתו לה', לקח רומח ודקר את שניהם למוות באוהל, ובעקבות זאת המגפה נעצרה. בשכר זאת, הבטיח ה' לפינחס ולזרעו את הכהונה הגדולה.

 תיאור האירוע במקרא 
 תיאור החטא 
תיאור החטא מובא בתורה בספר : . תיאור זה מורכב משלושה חלקים של החטא: קשר אסור עם נשים נכריות, פיתוי לאכול מן הזבחים שהוקרבו לאלוהי מואב (פעור) והשתחוויה לעבודה זרה. עקב החשש שבני ישראל יעברו על שלושת חלקי החטא האלו, כבר לאחר חטא העגל הזהיר ה' את עם ישראל שלא יתפתו לכרות ברית עם הכנענים יושבי הארץ: .

שילוב של זנות עם פולחן אלילי היה נוהג מקובל ונפוץ בעבר, וככל הנראה גם באזור ארץ כנען, ומחשש לפיתוי לבגוד בברית עם ה' לטובת אל אחר בגלל הימשכות אחר התאווה, אסרה התורה כל קשר נישואין עם עמי הארץ.

 העונש 
תיאור העונש המופיע בתורה מתחלק לשני חלקים: . כלומר הן עונש בידי אדם – הוצאה להורג של ראשי העם שהובילו את חטא בידי בתי הדין, הן עונש בידי שמיים – מגפה הפורצת במחנה ואשר ממיתה 24,000 מיושביו. אמנם באשר לחלקו הראשון של העונש, לא מפורש בכתוב אם הוא בוצע או לא; יש אומרים שהשופטים אכן ביצעו את ההוצאה להורג, ויש הסוברים שפינחס עצר את המגפה במעשהו, וכך שב חרון אף ה' מישראל ולא היה צורך בהוצאה להורג שנועדה להרתיע את החוטאים.

מהשוואת מניין בני ישראל בתחילת חומש במדבר למניין אחרי חטא בעל פעור ניכר שהשבט שמספרו פחת בצורה הדרמטית ביותר (מ-59,300 ל-22,200) הוא שבט שמעון, שבטו של זמרי בן סלוא.

 עצירת המגפה 
לאחר פרוץ המגפה, בעיצומו של החטא, לקח זמרי בן סלוא ששימש בתפקיד נשיא בית אב בשבט שמעון, את כזבי בת צור, בתו של אחד מחמשת מלכי מדיין, ולעיני משה ועם רב שנאסף אליו אל פתח המשכן, הכניס אותה אל אוהלו על מנת לשכב איתה שם. הכתוב מתאר מצב של חוסר אונים של ההנהגה לנוכח מעשה העזות של זמרי: . כאשר ראה זאת פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן, בן אחיינו של משה – הוא לקח רומח, נכנס לאוהלו של זמרי ודקר אותם למוות. בעקבות זאת חל זעזוע בקרב העם, שיצר רתיעה מהמשך הקשר עם בנות מדיין והביא לסיום המגפה.

 הנקמה במדיָן 

בעקבות החטאת המדיָנים את ישראל, צווה ה' את משה ליזום מלחמת ענישה-נקמה במדיינים שהסבו לעם ישראל נזק רוחני כבד, וגם גרמו למותם של 24,000 איש מעם ישראל, שזו הייתה מטרתם של המדיינים בחטא. 

משה גייס 12,000 לוחמים, 1000 מכל שבט, והם הרגו כל זכר בוגר במדיין, כולל חמשת מלכיהם (שאחד מהם הוא אביה של כזבי בת צור). כאשר שבו הלוחמים עם השבי והשלל, ובכללו הביאו את בנות מדיין, כעס משה על שלא המיתו את הבנות שהן היו הגורם העיקרי לחטא ולעונש, וצווה עליהם להמית כל זכר בטף וכן כל אשה ש"יודעת איש למשכב". הלוחמים עשו כדבריו והותירו רק בנות קטנות בתולות.

 פרשנות חז"ל 
 הרחבת הסיפור 
חז"ל מוסיפים פרטים נוספים בתיאור מעשהו של פינחס, בהתאם להלכה המתירה לקנאים להמית אדם מישראל הבועל גויה ללא משפט, תוך כדי מעשה העבירה:

 בנות מואב ומדיָן 
סיפור החטא פותח בתיאור הזנות עם בנות מואב: אולם בכל המשך הסיפור, ובעיקר באזכוריו בפרשות פינחס ומטות ביחס לציווי הנקמה במחטיאים, מוזכרות דווקא בנות מדיָן: ,,. הפרשנים עמדו על השינוי, ונתנו לכך מספר הסברים. יש אומרים שגם בנות מואב וגם בנות מדיין היו שותפות בחטא, אך ה' לא צווה לנקום במואבים מפני שעם ישראל הוזהרו כבר קודם לכן מלפגוע בהם בשל קרבתם המשפחתית אליהם שהם בניו של לוט, ולכן רק במדיינים הוטל על ישראל לנקום נקמת ה'. ויש אומרים שה' לא צווה להינקם מהמואבים משום שהם עשו כן מחמת הפחד מישראל, או משום שישראל כבשו את ארץ סיחון שכבש את השטח ממואב, ואילו מדיין הכניסו עצמם ל'מריבה' שאינה קשורה אליהם, ולכן נענשו. ויש אומרים שה' לא צווה להכות את המואבים משום שעתידה רות המואביה סבתו של ישי אבי דוד המלך להוולד לעם המואבי. יש אומרים שבנות מואב לא פיתו את ישראל, אלא עם ישראל יזמו את הזנות. ואילו המדייניות פיתו את עם ישראל לזנות עימן, ולכן נענשו. ויש אומרים שרק בנות מדיין השתתפו בחטא, אך הואיל והגיעו אל ארץ מואב שהייתה בקרבת מְקום חנייתם של ישראל, ערבות מואב, נדמו לבני ישראל כמואביות.

 מטרת הפיתוי 
בפרשיה המתארת את החטא לא מוסבר המניע של הבנות לפתות את ישראל לזנות ובגידה בה' בכך שישתחוו לבעל פעור. אמנם בפרשת מטות מסופר שכאשר משה נוכח לדעת שהלוחמים השבים ממלחמת הנקמה במדיין לא הרגו את הנשים, הוא טוען כלפיהם: . למדו מכאן חז"ל שמאחורי מעשה הפיתוי והחטא עמד בלעם בן בעור, שיעץ לבלק מלך מואב שאם רצונו לגרום למגפה בעם ישראל שתחליש את כוחם ותמנע את המלחמה עמו, עליו להכשילם בזימה, שזהו חטא השנוא על אלוהי ישראל, ויגרום לחרון אפו עליהם:

 היחס אל קנאת ה' 

חז"ל מבארים שמעשהו של פינחס לא נבע מרגשי זעם בלבד, אלא הדבר מעוגן בהלכה ייחודית המתקיימת בסיטואציה מסיומת בה אדם מישראל בועל בפרהסיה אשה גויה, שכדי לגדור את הדבר ולמנוע את חילול השם המתלווה למעשה זה, התירה התורה לאדם החש רגש קנאות לכבוד ה', להמית את הבועל והנבעלת בעת הבעילה עצמה. הלכה זו מכונה בתלמוד: .

 שכרו של פינחס 
בשכר מעשהו של פינחס, הבטיח לו ה': . במובנה ומהותה של ברית זו נחלקו הפרשנים. מפשט הפסוקים נראה, וכן הסבירו כמה פרשנים, שהכוונה היא שהובטחה לפינחס ולזרעו הכהונה הגדולה. ואכן רוב שנותיו של המשכן ובית המקדש הראשון שימשו בניו של פינחס בכהונה הגדולה. יש אומרים, על פי מדרש חז"ל, שכאשר נמשחו אהרן וארבעת בניו לכהונה, כבר נולד פינחס, והואיל ולא נמשח עימם, לא נחשב לכהן, אלא רק הבנים שנולדו לארבעת בני אהרן לאחר משיחתם לכהנים. ולאחר מעשהו של פינחס קבע ה' שגם הוא וזרעו ייחשבו לכהנים.

 אזכורים נוספים 
 אזכורים בתנ"ך 
במקרא קיימים מספר אזכורים נוספים של חטא בעל פעור: בנאומו של משה בספר דברים, הוא מוכיח לעם ישראל שמי שדבק בה' זוכה לברכה, ומי שבוגד בו וחוטא בעבודה זרה - נענש בהשמדה: . בעקבות בניית המזבח בעבר הירדן המזרחי על ידי בני שבטי ראובן וגד, באים נציגי שאר השבטים אליהם ומאשימים אותם בבגידה בה'. בין היתר הם אומרים להם: . כאשר הנביא הושע מוכיח את ממלכת ישראל על כפיות טובתם כלפי ה' בבוגדם בו על אף יחסו הטוב והאוהב כלפיהם, מדמה זאת הושע למעשה בעל פעור שגם בו הייתה כפיות טובה ובגידה של עם ישראל כלפי ה': . גם בתהלים ק"ו, שם מסופר על עלילות בני ישראל במדבר, מוזכר חטא בעל פעור: .

 סיפורים מקבילים 

 הקבלה לחטא העגל 
ניתן להבחין בדמיון רב בין שני חטאי הסגידה לאל נכר, שחטאו ישראל בעת שהותם במדבר - חטא העגל וחטא בעל פעור.
 שלב חטא העגל חטא בעל פעור אכילת זבחים וזנות קודם החטא  (שמות ל"ב, ו')  (במדבר כ"ה, א-ב) חטא ההשתחוות לאל הנכר  (ל"ב, ו')  (כ"ה, ב') הוצאה להורג של מובילי החטא (ל"ב, כ"ז)  (כ"ה, ה') מגפה בעם  (ל"ב, ל"ה)  (כ"ה, ג; ח) תוצאות העונש  (ל"ב, כ"ח)  (כ"ה, ט') שכר הקנאות (שמות ל"ב, כ"ט; דברים י', ח') (כ"ה, י"ב-י"ג)

 חטא נדב ואביהוא 
הרב פרופסור יונתן גרוסמן טוען שבין חטא בעל פעור לחטא נדב ואביהוא, ניתן למצוא קוים מקבילים, כאשר המרכזי שבהם הוא ששניהם מצאצאי אהרן הכהן ומקנאים לה'. נדב ואביהוא חטאו כשהקריבו אש זרה שלא צוו בחנוכת המשכן, ומתו בשל כך. הרב גרוסמן מצביע על דמיון לשוני בביטויים שונים החוזרים על עצמם בשני הסיפורים,כמו "וַיִּקְחוּ בְנֵי-אַהֲרֹן נָדָב וַאֲבִיהוּא אִישׁ מַחְתָּתוֹ" (), "וַיָּקָם מִתּוֹךְ הָעֵדָה, וַיִּקַּח רֹמַח בְּיָדוֹ" () ו- "וַיַּקְרִיבוּ לִפְנֵי ה'" (), "וַיַּקְרֵב אֶל-אֶחָיו אֶת-הַמִּדְיָנִית" (). וכן על העובדה ששני החטאים קורים באוהל מועד, וכל העדה סביבו רואה את החטא הנעשה - ואת החוטאים נהרגים. הזוהר כותב שפנחס הוא גלגול של הבנים ומעשהו היה התיקון שלהם, הזוהר שם לב גם לדמיון הלשוני ואומר "מה להלן אש זרה, אף כאן אישה זרה" (ח"ג, נז ע"ב) וכך עומד גם הוא על הדמיון בין שני הסיפורים.

 ראו גם 
 עושה מעשה זמרי ומבקש שכר כפינחס
 חטא העגל

 קישורים חיצוניים 
 הרב יהודה ראק, סיפור בעל פעור ומעשה פינחס
 הרב אלחנן סמט, סיפור החטא בבעל פעור בחתימת פרשת בלק ובלעם
 שלום קולין בדף פרשת השבוע אונ' בר-אילן, הגורמים הגאוגרפיים והסוציולוגיים לאירוע בנות מואב

 הערות שוליים 

קטגוריה:נדודי בני ישראל במדבר
בעל פעור
קטגוריה:פרשת בלק
קטגוריה:פרשת פינחס
קטגוריה:איסורי עבודה זרה