הסכם ההגנה מצרים-סוריה (נובמבר 1966)

הסכם ההגנה מצרים-סוריה שנחתם בנובמבר 1966, כחלק מחימום היחסים בין סוריה למצרים לאחר חמש שנות נתק, הבטיח הגנה משותפת של שתי המדינות במקרה שאחת מהמדינות תותקף. ההסכם כלל התחייבות של סוריה שלא לחמם את הגבול עם ישראל, התחייבות שלא מולאה. בעקבות מספר תקריות גבול בהם תקפה ישראל את סוריה ומצרים לא יצאה לעזרתה של סוריה, התעוררה ביקורת רבה על מצרים, בעולם הערבי. ייתכן שביקורת זאת הייתה מהגורמים שהביאו את גמאל עבד אל נאצר להכניס את צבאו לחצי האי סיני במאי 1967, ולפרוץ מלחמת ששת הימים.

רקע
עם התפרקות הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהייתה איחוד של מצרים וסוריה, בספטמבר 1961, נותקו היחסים הדיפלומטיים בין מצרים וסוריה, שכן מצרים לא הכירה בלגיטימיות של המדינה הסורית העצמאית. סוריה עברה לאחר מכן סדרה ארוכה של הפיכות, שהאחרונה שבהם הייתה בפברואר 1966, בה עלתה לשלטון ממשלה בעלת נטיות פרו סובייטיות חזקות. עם זאת, השלטון בסוריה נחשב חלש ושברירי ובספטמבר 1966 סוכל בסוריה ניסיון הפיכה. על מנת להציג את עצמה כמגינת העולם הערבי ולמנוע התקוממות פנימית, נתנה ההנהגה הסורית לארגון הפת"ח יד חופשית לפעול נגד ישראל.

מצרים הייתה שקועה באותה עת במלחמת האזרחים של צפון תימן וביקשה לשמור על ההגמוניה שלה בעולם הערבי מבלי להסתבך בלחימה עם ישראל. שתי המדינות היו במעגל ההשפעה של ברית המועצות אל מול סעודיה וממלכת ירדן שהיו מקורבות לארצות הברית. החל מאמצע 1966 פעל אלכסיי קוסיגין לחיזוק הקשרים של ברית המועצות במזרח התיכון וכחלק מכך ביקשה ברית המועצות לחזק את הקשרים בין בעלות בריתה באזור.

ההסכם
באוגוסט 1966 נפתחו שיחות בין מצרים וסוריה. על פי הצהרת שר החוץ של סוריה, איבראהים מאחוס, השיחות נפתחו מיד לאחר תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת. השיחות נוהלו על ידי ועדת משנה בראשות שר ההגנה המצרי, שאמס אל דין באדראן, ורמטכ"ל סוריה, אחמד סודאני. באמצע ספטמבר 1966 הגיעה משלחת צבאית מצרית לסוריה. בתחילת נובמבר 1966 הגיע ראש ממשלת סוריה, יוסף זעין, לקהיר, ונאצר התערב אישית במגעים. המגעים הסתיימו בחתימה על ההסכם ב-4 בנובמבר 1966.

על פי ההסכם, במקרה שאחת המדינות תותקף, יבוא הצבא של המדינה השנייה לעזרתה. תוקם מועצת הגנה משותפת שתקבע את האסטרטגיה המשותפת של המדינות ואת יסודות שיתוף הפעולה, בה יכהנו שרי החוץ ושרי ההגנה של המדינות. מועצת ההגנה תכונס אחת לשישה חודשים ובמועדים נוספים על פי בקשה של אחת המדינות. כן תוקם מפקדה משותפת. בהסכם נקבע שבמקרה של מלחמה ייטול הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על הכוחות של שתי המדינות. כל מדינה תישא בהוצאות של המתקנים הביטחוניים בשטחה. ההסכם נחתם לחמש שנים עם אופציה להארכה לחמש שנים נוספות.

מטרות הצדדים
סוריה, שהייתה חוליה החלשה, רצתה בהסכם בתור חיזוק אל מול ישראל. גם ברית המועצות רצתה בהסכם כדי למנוע את נפילת המשטר הסורי שחיזק את הקשרים עם ברית המועצות.
מצרים חתמה על ההסכם בתקווה לרסן את הסורים ולהביא רגיעה ביחסים בין ישראל וסוריה.

היו ששיערו שגורם משמעותי שהביא לחתימת ההסכם הייתה הצהרה של רמטכ"ל צה"ל, יצחק רבין, שהתפרש ככוונה ישראלית להפיל את המשטר בסוריה. אחרים טענו שהחשש למשטר בסוריה הגיע דווקא מכיוון ירדן וחשש זה הוא שהניע את הסובייטים לדחוף את המצרים והסורים לחתום על ההסכם.

תגובות להסכם

קהילת המודיעין של ישראל הופתעה מחתימת הסכם ההגנה. לאחר שנודע על החתימה המודיעין הישראלי העריך שההסכם ירסן את הסורים, בהתאם לכוונות המצריות. ממשלת ישראל התכנסה לדיון בהסכם מיד לאחר החתימה, אולם לא ייחסה חשיבות להסכם לאור השקט בגבול המצרי וההנחה שמצרים לא תסתכן במלחמה עם ישראל בגלל נחיתות צבאה ובמיוחד כל עוד צבאה שקוע בעימות בתימן.

ברוב מדינות ערב התקבל ההסכם בברכה ובהבעת תקווה שעוד מדינות ערביות יצטרפו להסכם. במיוחד ביקשו במצרים ובסוריה שעיראק ואלג'יריה יצטרפו להסכם, אולם אלו הבהירו שלא יצטרפו להסכם. חוסיין מלך ירדן ציין את ההסכם כדוגמה לכך שהליגה הערבית אינה מתפקדת.

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים: אמנות והסכמים
קטגוריה:סוריה: היסטוריה