הקומונה במגדל

"הקומונה במגדל" או "קומונת מוסקבה", הייתה קומונה של פועלים, שהוקמה על ידי יוסף טרומפלדור, צבי שץ ואחרים, ושפעלה בשנים 1913-1912 במגדל. בשיאה מנתה הקבוצה כ-15 חברים.
 רקע: ראשיתה של חוות מגדל 
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|השער לחוות מגדל (1912)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|חוות מגדל (1912)
בשנת 1906, כת קתולית גרמנית החליטה לרכוש כ-6000 דונם מאדמות מג'דל הערבית על מנת לשחזר אתרים נוצריים שהתקיימו בעבר באזור, ולחדש את ההתיישבות הנוצרית שם. ואולם, האקלים הקשה ששרר במקום לא אפשר לחברי הכת לממש את תוכניותיהם, והם נאלצו למכור את השטחים שרכשו. השטחים נמכרו לקבוצה ציונית גרמנית, אשר מנתה 12 אנשים, שבראשם ד"ר יחיאל צ'לנוב מרוסיה ופרופ' אוטו ורבורג מגרמניה. ביחד הם הקימו את "חברת טבריה אדמות ונטיעות", ובנו חווה חקלאית, בתכנונו של יוסף טריידל, לצורך הכשרת יהודים לעבודה חקלאית. הנהלת החווה נמסרה למשה גליקין. גליקין היה זה שהעניק לחווה את השם הישן "מגדל".

בשנת 1909 החלו להכשיר את הדרך לעגלות שינועו מטבריה למגדל, ולהכין את השטח לעיבוד חקלאי. במקום נבנתה חווה החקלאית, אשר השקיפה אל הכנרת והייתה מוקפת חומה ובתי מגורים. שנתיים לאחר מכן הפכה חוות מגדל למקום העבודה החשוב ביותר לפועלים חקלאים בגליל. מרבית הפועלים בני העלייה השנייה עבדו בחווה תקופות קצובות, על פי אפשרויות התעסוקה העונתיות בחקלאות. מלבדם עבדו בחווה בני עדות שונות של היישוב העברי. בחווה זאת עבדו במהלך התקופה אנשים כצבי חומסקי, א.ד. גורדון, ברל כצנלסון, זלמן שזר ועוד. בנוסף, בחווה נעשו ניסיונות לגדל כותנה, בננות וירקות, ניטעו פרדסים וכרמי זיתים והוקמה רפת לחלב ותוצרתו.

בזיכרונותיו תיאר צבי חומסקי את הווי החיים בחווה באותה עת: "יפי הכנרת וההרים מסביב, הלבביות שבה נתקבלתי לחבורת העובדים במקום, העבודה הנעימה והמענינת, שמחת-החיים האמיתית שהתבטאה בשירה בצוותא, בריקודי הורה הגלילית - כל אלו נסכו בי רוח חדשה לגמרי. לראשונה הרגשתי בכל רמ"ח אברי, כי אכן זוהי ארץ-ישראל".

לעומתם, העירה בזכרונותיה רחל ינאית בן צבי, שהגיע לביקור במגדל ב-1910 בקירוב והכירה את גליקין עוד במוסקבה, כי אופיו והתנהגותו היו שונים. במקום לדבוק בתפקידו להכשרת פועלים חקלאיים, אימץ לעצמו עמדה של משגיח". בלילה, על פי תיאורה, "שפכו חברים את ליבם על מגדל הנבנית בייסורים. עגומה האווירה, מתוחים היחסים בין המנהל לפועלים, והרי בידיו תוכניות טובות [...], אך התוכניות לחוד ויחסי יום-יום לחוד".

"ועידת רומני" והקמת הקומונה 

שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|ביתו של אליעזר ארלוזורוב ברומני, סבו של חיים ארלוזורוב, עולה באש הפרעות (1905)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|דוד בלצוצרקובסקי, משמאל-יוסף טרומפלדור. מלפנים ומימין: טובה חסקינה, בלה קובנר וחנה בילוצ'ריקובסקי (1912)
העיר רומני שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), היוותה בראשית המאה ה-20 מרכז יהודי וציוני. על ילידיה נמנו חיים ארלוזורוב, פנחס רוטנברג, ישראל בלוך ופעילים ציונים נוספים.

גרעין הקומונה התגבש שם בשנת 1911-1910. אז נפגש צבי שץ עם יוסף טרומפלדור. השניים התכתבו כבר תקופה ארוכה על מושג "קומונה", ומימושה בארץ-ישראל. שהותו של שץ בארץ-ישראל בשנת 1910 נתפשה, על כן, כעדות מהותית לגיבוש מושג זה. עבור שץ, המודל האידאי היה "הקיבוץ האינטימי" קבוצה קטנה, בת 10-8 פועלים, שתהווה תחליף לתחושת המשפחה החסרה של הפועלים.

על משתתפי הוועידה נמנו, לבד מטרומפלדור ושץ, גם דוד בלצוצרקובסקי, שהיה חבר לשרותו הצבאי של טרומפלדור, וגם אחד משותפיו בדירה בפטרבורג, זלמן ליפשיץ, ששץ הכירו בזכות פעילותו הציבורית, דוד צירקין, תושב רומני ומכר של שץ, וליזה גטלין, שאותה הכיר טרומפלדור ב-1908, כששימש מורה פרטי שלה. באותה עת התוודע טרומפלדור אל שץ דרכה.

כדי לגבש את צורת החיים, כינסו שץ וטרומפלדור ועידה, המכונה "ועידת רומני". היא התקיימה ברומני בין ה־24 ל-28 באוגוסט 1911, ובה דנו במשך ארבעה ימים ברעיון הקמת הקומונה בארץ-ישראל. טרומפלדור, שרעיונותיו של לב טולסטוי בדבר שיתופיות היוו השפעה גדולה עליו, הסתייג מן המודל של דגניה, שאנשיה היו שכירים של המשרד הארצישראלי. בנוסף, התנגד גם למודל של הקואופרציה במרחביה, שבה לא ניתן לפועל הזדמנות לעיצוב המקום.

בוועידה ניסחו המשתתפים תקנון מפורט, שיועד להיות הבסיס להתיישבות פועלים זו בארץ-ישראל. מבחינה מעשית, הוחלט בוועידה כי זלמן ליפשיץ וצבי שץ יעלו לארץ ככוח חלוץ שיקבל הכשרה חקלאית, לנסות לגייס אוהדים לרעיון הקומונה, ולדאוג להכין את ההכשרה של שאר החברים שיגיעו אחריהם.

על הוועידה כתב טרומפלדור: "בשעות מנוחתי בעונג אעלה על זכרוני את הימים שהיו לנו ברוֹמני; אכן היו אלה ימים טובים. קוֹמץ אנשים, אולי לא-מבוּגרים כל צרכם, אולי עניי-ידיעות, אולי דלי כוחות, אולי אנשים שאינם משיגים השגה ברוּרה את הדבר, שאליו הם נושאים את לבם – קומץ אנשים כאלה התאספו ויגידו לאמור: ״רוצים אנו״. וגאוֹת היו המלים האלה, וכלום אפשר, שאחרי מלים גאוֹת כאלה, שנאמרו בכל כך ברירות ובטחה, לא יבואו גם מעשים ממשיים? בוא יבואו!…

וכמו חיים נצבים לנגד עיני כל החברים. הנה ליזה וּפניה (ביתר דיוק: עיניה) העיפות קצת; לעיתים רחוקות, אבל תמיד במין צמצום נאה, קולע לעניין, היא מבעת את דעותיה; הנה מאניה, הביישנית והשחקנית, השקוּעה במחשבותיה, המקשבת לכל והמעבירה כל דבר בשבילי-נשמתה ותכונתה, שנתנסו כבר בניסיון הקשה של הֵעשוֹת אדם נוהג פשטות ויושר-דרך (נכון יותר: מסתגף); הנה גרישה [צבי שץ], המתאמץ להחלץ מכּבלי הארץ למען הנשא למרומי על; הנה דן, המלא שמחה אמיתית על היות עוד בארץ עניין, בו יוכל לענות יהודי הגוּן ואדם הגוּן; הנה החבר ויקטוֹר, היודע אף מרגיש לימין מי, לימין איזה חוּג, עליו לעמוד והוא משתוקק למעשה חי, ממשי; הנה מוֹטיה, שעוד תסיסה בו כביין חדש, אבל גם ידיעה בקרבו, היכן יש למצוא את העיקר המבוקש…"

מניע נוסף להחלטה להקים התיישבות חקלאית בארץ-ישראל הייתה עונש שהוטל על טובה חסקינה, כמו על פעילים נוספים בקבוצה, בשל פעילות ציונית. במסגרתו נאסור עליה להתגורר בערים בהן קיימת אוניברסיטה. עונש זה הומר אחר כך בעזיבה לא"י.

חיי הקומונה והתפרקותה
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|גרעין הקומונה במגדל (1911). מימין: זלמן ליפשיץ, מוליה מיכלסון, צבי שץ, דוד צירקין, הלל אתין
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|צבי שץ, טובה חסקינה, הניה יבנאלי, ברו, עליזה שידלובסקי, רחל ליפשיץ (לסקוב) על סיפון האנייה בדרך לארץ ישראל (1911)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|מג'דל (1912), תצלום מאת ליאו קאהן
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|מימין: בלה קובנר, טובה חסניקה וחלוצה נוספת (1913-1912)

מיד לאחר הוועידה, אחרי ראש-השנה תרע"ב, הפליגו שץ, דוד צירקין וזלמן ליפשיץ לא"י: "בהושענא-רבא, השכם בבוקר, קרבה אניתנו לחופי הארץ. ראינו את מגדלי יפו. באופק באופק נסתמנו הרי יהודה הכסופים ערפל כחלילי, - ועינינו זלגו דמעות חמות. אז חשתי מהי הארץ לנו".

הם יצאו לגליל בשיירה שצעדה ברגל, ולוותה בעגלה לחפצים. כשהגיעו לאום ג'וני, פגשו שם קבוצה של פועלים מרומני. "כאן", כותב ליפשיץ, "בילינו את השבת הראשונה בארץ, ובנשף היפה שסדרו לכבודנו רקדנו את ריקוד ההורה הראשונה". קבוצת הפועלים כתבה מכתב המלצה לחלוצים החדשים, אולם מנהל החווה סירב לקבלם לעבודה.

אל גרעין זה הצטרף גם הלל אתין, שעבד באותה עת כפועל במרחביה.. אנשי קבוצת "חיל החלוץ" התקבלו לחוות מגדל לעבודה כפועלים. ליפשיץ תיאר את התנאים הקשים של הפועלים: הם הוכרחו לקבל שני כדורי כינין ביום, אשר השפיעו על שמיעתם ויצרו תחושה של צילצולים באוזניים. בחודשי החורף שעות העבודה היו "מחושך עד חושך" וכללו הפסקת צהרים בשדה. בקיץ עבדו "מן הזריחה ועד השקיעה", והיו זכאים לשלוש שעות של הפסקה.

בסתיו 1912 נאלץ שץ לחזור לרומני והתייצב לשירות צבאי. בינתיים, בספטמבר 1912, עלה גם טרומפלדור עצמו, שהתעכב ברוסיה עד לסיום לימודי המשפטים, יחד עמו עלתה גם בלה קובנר (ירמנוביץ). הם הגיעו אל מגדל בערב שמחת תורה. כוונת הקומונה הייתה ללמוד את מקצוע החקלאות, ולעבור אחר-כך להתיישבות במקום נפרד. גליקין, מנהל החווה, הקצה עבורם מבנה בפינה הדרום-מערבית של חצר מגדל וגם חלל למטבח נפרד.

יעל גורדון שעבדה באותה עת כפועלת במגדל, כתבה בזיכרונותיה על הקומונה: "כחצי שנה לפני עזבי את המקום באו לעבוד אתנו יוסף טרומפלדור (אוסיה) וקבוצתו. המנהל הקצה להם דירה בחצר ושם חיו חיי קומונה במטבח המיוחד להם. הם עבדו בחוה באותם התנאים שעבדנו כולנו. טרומפלדור היה עושה בידו האחת את כל עבודות החקלאות, כיתר החברים. גם בבהמות עבד ובמעדר, והמפקח על העבודה היה אומר עליו, כי בידו האחת הוא עושה עבודת פועל טוב בעל שתי ידיים.  [...] הוא היה פעיל מאוד בחיים הציבוריים שלנו ורצה להביע דעתו באסופותינו, אך לנאום ברוסית לא הרשה לעצמו, על כן היה כותב את נאומו ואחד מחברינו היה קוראו עברית. [...] הייתה לו 'פלרירינה' רחבה ועליה הייתה כל החבריה מתפרקדת ומקשיבה לדבריו הנלהבים".

במחצית אפריל לחג הפסח תרע"ב הצטרפו לקבוצה צבי שץ, אשר שוחרר משירותו לאחר שלושה חודשים בשל קוצר ראיה, רחל לסקובה-ליפשיץ, עליזה שידלובסקה וטובה (דוסיה) חסקינה, שהגיעו מרוסיה. הקבוצה מנתה אז כ-15 חברים. אולם, המצב החברתי בקומונה היה רחוק מלהיות תקין. חסקינה תיארה מצב זה בדיעבד: "מצאתי לפני שני מחנות: כמעט כל החברים מצד אחד - ואוסיה מצד שני".

עימותים פנימיים אלו שיקפו, במידה רבה, את דבקותו של טרומפלדור בתקנון הקומונה, אל מול המציאות הריאלית של חבריה. על כך יש להוסיף את התנאים הקשים ואירועים הקשים שעברה הקומונה. אתין נפטר בי"ג בכסלו לאחר שסבל מדלקת ריאות, כחודש לאחר הגיעו לקומונה. שני חברים נוספים, מאיר ברנשטין וזלמן סוכראיר, חלו בקדחת וחזרו לרוסיה לפי עצת הרופאים.

עדות נוספת למצב הקשה ניתן למצוא במכתבו של דוד בלצוצרקובסקי, אחד מחברי הקבוצה שנותר ברוסיה כדי לסיים את לימודיו, שנשלח ב-12 בדצמבר אל חבריו במגדל: "מספרים שחלק מן החברים אינם מדברים איש עם רעהו, שהאנשים התאכזבו ועל כן השתיקה. עתה יש רק שתי אפשרויות: או שיכתבו חברי הקומונה על הכל, או - סוף לכל".

הכנסת פועלים ערבים לעבודה בחווה גררה לא רק ערעור של אידיאל "כיבוש העבודה", כי אם גם צמצום של ימי העבודה של חברי הקומונה. משום כך נשלחו חברים בקומונה לעבוד גם מחוץ לחווה במקומות באזור, כגון דגניה ומרחביה. משה שפירא, שנשלח מטעם הקבוצה לעבוד תקופה באחוזת פוריה, כשהוא נוהג לחזור בסופי השבוע למגדל, התאבד שם ב-6 בינואר 1913 ביריה. כנראה על רקע של תחושת בדידות. מלבד הזעזוע מן המוות גררה התאבדותו גם חקירה רשמית של מותו במסגרתה הואשם אחד מחבריו ברצח. מכתב ההתאבדות שהשאיר לחבריו מצביע על הרגשה של התעמרות הקבוצה בו.

ב-15 במאי כתבה אנה, אחת מחברות הקומונה שזהותה לא ידועה, בזיכרונותיה: "כבר תשעה חודשים שחיה אני חיי שיתוף. תשעה חודשים של מאבק עם גופי ונשמתי. גופי לא עומד בעינוי לעבוד בטוריה משעה ארבע בבוקר ועד שש וחצי בערב. אני מתעייפת עד אפיסת כוחות. אין שום אפשרות לחשוב על מזון רוחני..." ב-30 במאי כותבת אנה: "בימים האלה מת החבר משה. הוא התאבד בירייה. לעיתים קרובות אני חושבת על התאבדות... הרבה אנשים סביבי ואני בודדה לגמרי".

בראשית ספטמבר עזב טרומפלדור את מגדל בדרכו להקונגרס הציוני העולמי האחד עשר, שהתקיים בווינה בין ה-2 בספטמבר ל-9 בספטמבר. שם התכוון ליזום איסור רשמי להעסקת פועלים ערבים, וגם להשמיץ את גליקין. בתחילת נובמבר שב ליפו באוניה "ירושלים".

בהיעדרו הואצה התפרקותה של הקומונה. בלה קובנר עזבה את הקומונה והתחתנה עם דוד ירמנוביץ, סוניה מיכאלסון עזבה לדגניה ואילו אנה עברה לירושלים. שץ, שהכיר במגדל את רבקה יצקר שהגיע כפועלת יחד עם שתי אחיותיה, עבר איתה, עם יהודית וזלמן ליפשיץ ועם דוד ציירקין למושבת בצלאל בבן שמן. ב-1915 עלתה הקבוצה לגליל, שם עסקו בעבודות שיזם "המשרד הארץ-ישראלי" להכשרת קרקע לחקלאות ב"מסלוליה" (אחוזת פוריה), שבמדרונות רמת פוריה. לאחר זמן קצר הופסקו העבודות וחברי הקבוצה התפזרו.

 קישורים חיצוניים 

  הקומונה במגדל (אחוזת מוסקבה), 1913, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים










 ; 


לקריאה נוספת
זלמן ליפשיץ, "בחות מגדל", בתוך: חבס, ברכה (עורכת), ספר העלייה השניה, עם עובד, תל אביב, תש"ז, עמ' 391-384
שולמית לסקוב, טרומפלדור: סיפור חייו, חיפה: שקמונה, 1972
מוקי צור, אביב מוקדם: צבי שץ והקבוצה האינטימית, עם עובד, תל אביב, 1984

 הערות שוליים 

קטגוריה:הקומונה במגדל
קטגוריה:קומונות
קטגוריה:מגדל
קטגוריה:העלייה השנייה