מלחמת האזרחים של צפון תימן

מלחמת האזרחים של צפון תימן (בערבית: ثورة 26 سبتمبر, "המהפכה של 26 בספטמבר") התרחשה בין 26 בספטמבר 1962 ל-1 בדצמבר 1970 בצפון תימן בין לוחמי גרילה הנאמנים לממלכה המותוואכלית של תימן (المملكة المتوكلية اليمنية, להלן: המלוכנים) לתומכי הרפובליקה הערבית של תימן (الجمهورية العربية اليمنية, להלן: הרפובליקנים). המלחמה פרצה לאחר הפיכה אשר ביצעו מהפכנים רפובליקנים בהובלת הצבא בפיקודו של עבדאללה אל סלאל. במהלך ההפיכה הודח האימאם מוחמד אל-בדר, שהוכתר ימים בודדים קודם לכן, ותימן הוכרזה רפובליקה נשיאותית בראשות עבדאללה אל סלאל. האימאם אל-בדר נמלט לגבול עם סעודיה, שם גייס תמיכה משבטים שיעיים צפוניים כדי לתפוס בחזרה את השלטון, והעימות התדרדר במהרה לכדי מלחמה כוללת.

הצד המלוכני קיבל תמיכה צבאית מירדן ומערב הסעודית, כאשר בריטניה (בעזרת ישראל, במסגרת "מבצע רוטב") העניקה סיוע חשאי. הצד הרפובליקני נהנה מתמיכת מצרים, כאשר ברית המועצות סיפקה מטוסי קרב. בלחימה היו מעורבים לוחמים בלתי סדירים לצד כוחות צבא קונבנציונליים, ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר תמך ברפובליקנים עם חיל משלוח של כ-70,000 חיילים וכלי נשק. על אף מספר מבצעיים צבאיים וועידות שלום נקלעה המלחמה למבוי סתום עד אמצע שנות ה-60.

מחויבותה והשקעתה של מצרים למלחמה, נחשבת כאחד הגורמים אשר הזיקו לביצועי צבאה במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר מלחמת ששת הימים התקשה נאצר להמשיך ולקיים מעורבות צבאית בצפון תימן והחל להוציא ממנה את כוחותיו. הדחתו המפתיעה של סלאל ב-5 בנובמבר 1967 בידי פלג מבין אנשיו, שנתמכו בשבטים רפובליקנים, הביא לשינוי מוקדי הכוח בבירה צנעא, בעוד המלוכנים קרבים אליה מצפון. הממשלה הרפובליקנית החדשה הונהגה על ידי עבדול רחמן אל-אריאני, אחמד נומן ומוחמד עלי עות'מאן, אשר התפטרו ממשרתם או נמלטו מהארץ בתוך זמן קצר, והותירו את הבירה במצב של אנרכיה, תחת הנהגתו של ראש הממשלה, חסן אמרי. 

המצור על צנעא ב-1967 היווה את נקודת המפנה של המלחמה, לאחר שראש הממשלה הצליח לשמור על השליטה בבירה, והמלוכנים הסירו את המצור בפברואר 1968. עימותים צבאיים נמשכו במקביל לקיום שיחות שלום, עד 1970, כאשר הכירה סעודיה ברפובליקה, והפסקת אש נכנסה לתוקף.

 רקע 
 תימן 
250px|שמאל|ממוזער|לוחמים שבטיים תימנים שתמכו באל־בדר
250px|שמאל|ממוזער|לוחם שבטי תימני המוחזק כבן ערובה בידי כוחותיו של אל־בדר

האימאם אחמד בן יחיא ירש את כס המלוכה התימני בשנת 1948. בשנת 1955, קולונל אחמד תלאיה, שקיבל הכשרה בעיראק, הנהיג מרד נגדו. קבוצה של חיילים תחת פיקודו הקיפה את ארמון "אל־אורדי" בעיר תעז — מבצר מבוצר שבו התגורר האימאם עם ההרמון שלו, ובו היו גם אוצר הממלכה, מחסן נשק מודרני, וכוח שמירה של 150 שומרים — ודרשה מאחמד לוותר על כסאו. אחמד הסכים, אך התנה שהיורש יהיה בנו, מוחמד אל-בדר. תלאיה סירב, והעדיף למנות את אחיו למחצה של המלך, האמיר סייף אל־אסלאם עבדאללה, שר החוץ בן ה־48. בעוד עבדאללה החל בהרכבת ממשלה חדשה, אחמד פתח את אוצרות המדינה והחל בסתר לשחד את חייליו של תלאיה. לאחר חמישה ימים, מספר החיילים שצרו על הארמון ירד מ־600 ל־40.

אז יצא אחמד מן הארמון, כשהוא חובש מסכת שטן ואוחז בחרב מעוקלת ארוכה, והטיל אימה על הצרים. הוא הרג שני שומרים בחרבו, ואז החליף אותה בתת מקלע והוביל את 150 שומריו אל גג הארמון לפתוח בהתקפה ישירה על המורדים. לאחר 28 שעות, נהרגו 23 מורדים ושומר ארמון אחד, ותלאיה נכנע. עבדאללה דווח מאוחר יותר כי הוצא להורג, ותלאיה נערף בפומבי.

250px|שמאל|ממוזער|מוחמד אל־בדר מתפלל עם שומריו
במרץ 1958, הגיע אל־בדר לדמשק כדי להודיע לנשיא נאצר על הצטרפות תימן לרפובליקה הערבית המאוחדת. עם זאת, אחמד שמר על כסאו ועל סמכויותיו המלאות, וההסדר היווה למעשה רק ברית הדוקה. בשנת 1959 נסע אחמד לרומא לטיפול בבעיותיו הרפואיות — דלקת מפרקים, שיגרון, בעיות לב, ולפי הדיווחים גם התמכרות לסמים. פרצו עימותים בין ראשי שבטים, ואל־בדר ניסה ללא הצלחה לשחד את המתנגדים באמצעות הבטחות ל"רפורמות", שכללו מינוי מועצה מייצגת, העלאת שכר בצבא, וקידומים. עם שובו, נשבע אחמד לרסק את "סוכני הנוצרים". הוא הורה לערוף את ראשו של אחד מנתיניו ולכרות את יד שמאל ואת רגל ימין של 15 אחרים כעונש על רצח בכיר ממשל ביוני הקודם. אל־בדר ננזף רק על "מתינותו", אך שידורי נאומי קציני הצבא ברדיו הופסקו, והדיונים על רפורמות נדמו.

ביוני 1961, בעודו מחלים מניסיון התנקשות שאירע ארבעה חודשים קודם לכן, עבר אחמד מהבירה תעז לארמון הבילוי בסלא. שר ההגנה והחוץ, אל־בדר, מונה לראש הממשלה בפועל ולשר הפנים. למרות היותו יורש העצר, אל־בדר עדיין נזקק לאישור העולמא (חכמי הדת) בצנעא כדי לאשר את מינויו. העולמא לא חיבבו את אל־בדר בשל קשריו עם נאצר, וסירבו לבקשת אחמד לאשר את תוארו. האימאם אחמד נפטר ב־19 בספטמבר 1962, ובנו מוחמד אל־בדר ירש את מקומו. אחד מצעדיו הראשונים של אל־בדר היה למנות את הקולונל עבדאללה סלאל — סוציאליסט ונאצריסט ידוע — למפקד משמר הארמון.

 מצרים 
נאצר שאף לחילופי שלטון בתימן כבר משנת 1957, ולבסוף הוציא את תוכניותיו לפועל בינואר 1962, כשהעניק לתנועת "תימן החופשית" משרדים, תמיכה כספית וזמן שידור ברדיו. בביוגרפיה של אנתוני נוטינג על נאצר מצוינים מספר גורמים שהובילו את נשיא מצרים לשלוח כוחות משלוח לתימן, ביניהם פירוק האיחוד עם סוריה בשנת 1961, שפורר את הרפובליקה הערבית המאוחדת כמעט לחלוטין ופגע במעמדו של נאצר. ניצחון מהיר ומכריע בתימן עשוי היה לשקם את הנהגתו בעולם הערבי. נאצר היה נחוש גם לשמר את מעמדו כלאומן ערבי, תוך כוונה לגרש את הכוחות הבריטיים מדרום תימן, לרבות נוכחות בריטניה בעיר הנמל האסטרטגית עדן.

מוחמד חסנין הייכל, היסטוריון מדיניות מצרים ומקורבו של נאצר, כתב בספרו "למען מצרים, לא למען נאצר" כי שוחח עם נאצר על תמיכתו בהפיכה בתימן. הייכל טען שמהפכתו של סלאל לא תוכל לקלוט את המספר האדיר של אנשי הצבא המצריים שיגיעו לתימן כדי לתמוך במשטרו, וכי יהיה חכם יותר לשקול שליחת מתנדבים לאומנים ערבים מכל רחבי המזרח התיכון כדי להילחם לצד הכוחות הרפובליקנים התימנים — בהשראת מלחמת האזרחים בספרד. נאצר דחה את הצעתו, והתעקש על הצורך להגן על התנועה הלאומית הערבית. הוא היה משוכנע שחטיבת כוחות מיוחדים מצרית ויחידת מטוסי קרב־הפצצה יספיקו כדי להבטיח את הצלחת ההפיכה הרפובליקנית בתימן.

ייתכן ששיקוליו של נאצר לשלוח כוחות לתימן כללו:

השפעת תמיכתו במלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962)
פרישת סוריה מהרפובליקה הערבית המאוחדת בשנת 1961
ניצול הקרע ביחסי הממלכה המאוחדת–צרפת, שהוחרף בשל תמיכתו ב־FLN באלג'יריה, ובעיקר ניסיון לערער את ברית בגדאד (CENTO), מהלך שתרם לנפילת בית המלוכה העיראקי ב־1958
עימות עם האימפריאליזם, שנאצר ראה כייעודה של מצרים
הבטחת שליטה בים סוף — מתעלת סואץ ועד מצרי באב אל-מנדב
נקמה בבית המלוכה הסעודי, שלטענתו חיבל באיחוד עם סוריה

 היסטוריה 
 הפיכה צבאית 
 קנוניה 
ממוזער|הסופר דנה אדמס שמידט עם הנשיא סלאל, מרץ 1967

לפחות ארבע קנוניות התרחשו בו זמנית בצנעא. אחת הונהגה בידי לוטננט עלי עבד אל-מוע'ני. אחרת נהגתה בידי סלאל. מזימתו התמזגה בקנוניה שלישית שהובלה בידי קונפדרציית השבטים הח'שידים, כנקמה על הוצאתו להורג של השייח’ הראשי שלהם ובנו בידי אחמד. קנוניה רביעית תוכננה בידי כמה נסיכים צעירים שביקשו להיפטר מבדר אך לא ממוסד האימאמים. האנשים היחידים שידעו על אותן קנוניות היו ממלא מקום השגריר המצרי, עבד אל-ווהאד, ובדר עצמו. ביום שלאחר מותו של אחמד שלח שגרירו של בדר בלונדון, אחמד א-שמי, מברק ובו הפציר בו שלא לנסוע לצנעא כדי להשתתף בהלויית אביו, משום שכמה קצינים מצרים, כמו גם כמה מאנשיו שלו, קשרו נגדו. מזכירו הפרטי של בדר לא העביר לו את המסר הזה, כשהוא מעמיד פנים שאינו מבין את הצופן. ייתכן שחייו של בדר ניצלו בזכות התאספותם של אלפי אנשים בהלוויה. לבדר נודע על דבר המברק רק מאוחר יותר.

יום לפני ההפיכה הוזהר בדר בידי ווהאד, שטען כי בידיו מידע משירותי הביון המצריים. הוא הזהיר את בדר כי סלאל וחמישה-עשר קצינים נוספים, בהם מוע'ני, מתכננים מהפכה. מטרתו של ווהאד הייתה להגן על עצמו ועל מצרים במקרה שההפיכה תיכשל, לדחוף את הקושרים לפעולה מיידית, ולגרום לסלאל ולמוע'ני להתאחד לפעולה אחת. סלאל קיבל אישור אימאמי להכניס את הכוחות המזוינים. לאחר מכן פנה ווהאד אל מוע'ני ואמר לו כי בדרך כלשהי גילה בדר את המזימה, ועליו לפעול מיד לפני שהקצינים האחרים ייעצרו. הוא הוסיף שאם יצליח להחזיק בצנעא, בתחנת הרדיו ובשדה התעופה במשך שלושה ימים, כל אירופה תכיר בו.

סלאל הורה לאקדמיה הצבאית בצנעא לעבור לכוננות מלאה – לפתוח את כל מחסני הנשק ולחלק נשק לכל הקצינים הצעירים והחיילים. בערב 25 בספטמבר כינס סלאל מנהיגים ידועים של התנועה הלאומית התימנית וקצינים נוספים שתמכו או השתתפו במחאות הצבאיות של 1955. לכל קצין ולכל תא ניתנו הוראות, והם היו אמורים להתחיל בפעולות מיד עם תחילת ההפגזה על ארמונו של בדר. אזורים מרכזיים שהיו אמורים להיות מאובטחים כללו את ארמון אל-בשאיר (ארמונו של בדר); ארמון אל-ווסול (אולם הקבלה לאורחים רמי מעלה); תחנת הרדיו; מרכזיית הטלפון; קצאר אל-סלאח (מחסן הנשק הראשי); ומטה הביטחון המרכזי (מודיעין וביטחון פנימי).

 ביצוע 
ממוזער|טנקים וכוחות שביצעו את ההפיכה.
ממוזער|טנק של משתתפי ההפיכה ליד קהל חוגג.

בשעה 22:30 שמע אל-בדר טנקים נעים ברחובות הסמוכים וסבר שהם הכוחות שסלאל ביקש להניע. בשעה 23:45 החל הצבא להפגיז את הארמון. אל-בדר תפס מקלע והחל לירות לעבר הטנקים, אף שהיו מחוץ לטווח. מוע'ני שלח רכב משוריין לביתו של סלאל והזמינו למטה, שם ביקש ממנו להצטרף למהפכה. סלאל הסכים בתנאי שימונה לנשיא, ומוע'ני נענה לדרישתו.

ההפיכה בוצעה בעזרת שלושה-עשר טנקים מחטיבת בדר, שישה רכבים משוריינים, שני תותחי שדה ניידים ושני תותחי נ"מ. הפיקוד והשליטה על הכוחות הנאמנים להפיכה התבצעו באקדמיה הצבאית. יחידה של קצינים מהפכניים בליווי טנקים צעדה לעבר ארמון אל-בשאיר. באמצעות מגפון קראו לשומרי האימאם לסולידריות שבטית ולהסגיר את מוחמד אל-בדר, שיוגלה ללא פגע. משמר האימאם סירב להיכנע ופתח באש, מה שגרם למנהיגי המהפכה להגיב באש טנקים ותותחים. המורדים תכננו לפרוס טנקים ותותחים במהלך ההפיכה.

הקרב בארמון נמשך עד שהשומרים נכנעו למהפכנים בבוקר שלמחרת. תחנת הרדיו הייתה הראשונה שנפלה – היא נכבשה לאחר שקצין נאמן נהרג וההתנגדות התמוטטה. מחסן הנשק היה כנראה היעד הקל ביותר, שכן פקודה כתובה מסלאל הספיקה כדי לפתוח את המתקן, להביס את הכוחות המלוכנים ולאבטח רובים, תותחים ותחמושת עבור המהפכנים. גם מרכזיית הטלפון נפלה ללא כל התנגדות. בארמון אל-ווסול נשארו היחידות המהפכניות בשליטה, תחת מסווה של שמירה על דיפלומטים ואורחים שהגיעו לברך את האימאם החדש של תימן. עד לשעות הבוקר המאוחרות של 26 בספטמבר הייתה צנעא כולה מאובטחת, והרדיו שידר שמוחמד אל-בדר הודח על ידי הממשלה המהפכנית החדשה שעלתה לשלטון. תאים מהפכניים בערים תעז, אל-חוג'ה ובעיר הנמל חודיידה החלו לאבטח מחסני תחמושת, שדות תעופה ומתקני נמל.

 תוצאות ההפיכה 
ממוזער|ימין|עבדאללה סלאל (במרכז) וראשי ההפיכה, אוקטובר 1962

אל-בדר ומשרתיו הצליחו להימלט דרך דלת בקיר הגן מאחורי הארמון. בשל העוצר נאלצו להימנע מתנועה ברחובות הראשיים. הם החליטו להימלט כל אחד לחוד ולהיפגש בכפר גבּי אל-כפליר, שם התאחדו שוב לאחר הליכה של 45 דקות. סלאל נאלץ להתמודד מול מהפכן עמית, אל-ביידאני, אינטלקטואל בעל תואר דוקטור, שלא חלק את חזונו של נאצר. ב-28 בספטמבר שודרו הודעות ברדיו על מותו של אל-בדר. סלאל כינס לוחמים שבטיים בצנעא והכריז:

באותו שלב כבר נודע לו שאל-בדר עדיין חי והצליח להגיע לערב הסעודית.

הגנרל המצרי עלי עבד אל-חמיד נשלח במטוס והגיע לתימן ב-29 בספטמבר כדי להעריך את המצב ואת צורכי מועצת הפיקוד המהפכנית של תימן. מצרים שלחה גדוד כוחות מיוחדים למשימה של שמירה אישית על סלאל, והם הגיעו לחודיידה ב-5 באוקטובר. חמישה-עשר ימים לאחר שעזב את צנעא, שלח אל-בדר שליח לערב הסעודית להודיע כי הוא חי. לאחר מכן הגיע בעצמו, וחצה את הגבול ליד חובר, בקצה הצפון-מזרחי של הממלכה.

 ניסיונות דיפלומטיים 

ערב הסעודית, שחששה מהתרחבות ההשפעה הנאצריסטית, הציבה כוחות לאורך גבולה עם תימן, בעוד שמלך ירדן חוסיין שלח את ראש מטה צבאו לשיחות עם דודו של אל־בדר, הנסיך חסן. בין ה־2 ל־8 באוקטובר המריאו ארבעה מטוסי מטען סעודיים כשהם עמוסים בנשק וציוד צבאי עבור שבטים מלוכניים תימניים; עם זאת, הטייסים ערקו לאסואן. שגרירי בון, לונדון, וושינגטון די. סי. ועמאן הביעו תמיכה באימאם, בעוד ששגרירי קהיר, רומא ובלגרד הכריזו על תמיכתם במהפכה הרפובליקנית. ברית המועצות הייתה הראשונה שהכירה ברפובליקה החדשה, וניקיטה חרושצ'וב שלח לסלאל מברק: "כל מעשה תוקפנות נגד תימן ייחשב כמעשה תוקפנות נגד ברית המועצות".

ארצות הברית חששה שהעימות יתפשט לחלקים נוספים במזרח התיכון. הנשיא ג'ון פ. קנדי מיהר לשלוח איגרות לנאצר, פייסל, מלך ערב הסעודית, חוסיין, מלך ירדן ולסלאל. תוכניתו הייתה שכוחות נאצר ייסוגו מתימן בעוד שערב הסעודית וירדן יפסיקו את הסיוע לאימאם. נאצר הסכים להסיג את כוחותיו רק לאחר שירדן וערב הסעודית "יפסיקו כל פעולות תוקפנות בגבולות". פייסל וחוסיין דחו את התכנית, שכן משמעותה הייתה הכרה אמריקאית ב"מורדים". הם דרשו שארצות הברית תימנע מהכרה בשלטונו של סלאל, משום שלדבריהם האימאם עדיין עשוי להשיב לעצמו את השליטה בתימן, ונאצר כלל לא מתכוון לסגת. הסעודים טענו שנאצר חומד את שדות הנפט שלהם ומבקש להשתמש בתימן כקרש קפיצה למרד ביתר חצי האי ערב. חוסיין, מלך ירדן, היה אף הוא משוכנע שמטרתו של נאצר היא הנפט הסעודי, ואם הסעודים יפלו – ירדן תהיה הבאה בתור.

סלאל הכריז: "אני מזהיר את אמריקה שאם היא לא תכיר ברפובליקה הערבית של תימן – אני לא אכיר בה!". ממלא מקום השגריר האמריקאי בתעז, רוברט סטוקי, דיווח כי המשטר הרפובליקני שולט לחלוטין במדינה, מלבד באזורים מסוימים בגבול. עם זאת, ממשלת בריטניה התעקשה על עוצמת התמיכה השבטית באימאם. מכתב סודי שנשלח מפייסל לנשיא קנדי ב־25 באוקטובר (ונחשף בינואר 1963) הצהיר: "תוכל להיות בטוח בתמיכה האמריקאית המלאה בשמירה על שלמותה הטריטוריאלית של ערב הסעודית". מטוסי קרב אמריקאיים ביצעו פעמיים "הפגנות כוח" בסעודיה – בפעם הראשונה שישה מטוסי F-100 ערכו טיסות ראווה מעל ריאד וג'דה; בפעם השנייה שני מפציצים סילוניים ומטוס תובלה ענק עברו מעל ריאד בדרכם חזרה מביקור בקראצ'י, פקיסטן.

סלאל הכריז על "מדיניות מוצקה לכבד את התחייבויותיה הבינלאומיות" של תימן, כולל אמנה מ־1934 המתחייבת לכבד את פרוטקטורט עדן הבריטי. נאצר הבטיח "להתחיל בנסיגה הדרגתית" של כוחו המונה 18,000 חיילים, "בתנאי שגם סעודיה וירדן ייסוגו מאזורי הגבול", אך הבהיר שישאיר אחריו טכנאים ויועצים. ב־19 בדצמבר, ארצות הברית הפכה למדינה ה־34 שהכירה ברפובליקה הערבית של תימן; למחרת באה ההכרה מטעם האו"ם, שהתעלם לחלוטין מהמלוכנים.

בריטניה, שהייתה מחויבת לדרום ערב ובסיסה בעדן, ראתה בהתערבות המצרית איום ממשי. ההכרה ברפובליקה איימה על מספר אמנות שחתמה עם השייח'ים והסולטאנים של פדרציית דרום ערב. סעודיה ניסתה לשכנע את בריטניה להתייצב לצד המלוכנים. מנגד, היו במשרד החוץ הבריטי שסברו שניתן לקנות ביטחון לעדן בעד הכרה ברפובליקה. לבסוף החליטה בריטניה לא להכיר במשטר. איראן, טורקיה ורוב מדינות מערב אירופה גם הן נמנעו מהכרה ברפובליקה. מאידך, הרפובליקה כן הוכרה על ידי גרמניה המערבית, איטליה, קנדה, אוסטרליה, יתר המדינות הערביות, אתיופיה וכל הגוש הקומוניסטי.

שבוע לאחר שארצות הברית הכירה ברפובליקה, התפאר סלאל במצעד צבאי כי לרפובליקה יש רקטות שיכולות לפגוע "בארמונות ערב הסעודית". בתחילת ינואר, המצרים שבו והפציצו את נג'ראן – עיר סעודית סמוך לגבול התימני. ארצות הברית הגיבה בהדגמה אווירית נוספת מעל ג'דה, וב־15 בינואר הצטרפה משחתת אמריקאית. לפי דיווחים, ארצות הברית הסכימה לשלוח סוללות נ"מ וציוד בקרת מכ"ם לנג'ראן. בנוסף, ראלף בנש נשלח לתימן, שם נפגש עם סלאל ועם פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר המצרי. ב־6 במרץ היה בנש בקהיר, שם דווח כי נאצר הבטיח לו שיסיג את חייליו מתימן אם הסעודים יפסיקו לתמוך במלוכנים.

 מבצע Hard-surface 

בעוד שבנש דיווח למזכ"ל האו"ם או תאנט, משרד החוץ האמריקאי גייס את עזרת השגריר אלסוורת' באנקר. משימתו התבססה על החלטת מועצת הביטחון הלאומי האמריקאית, ביוזמת מקג'ורג' באנדי ורוברט קומר. הרעיון, שכונה "מבצע Hard-surface", היה להעניק לערב הסעודית הגנה אמריקאית (או מראית עין של הגנה) בתמורה להתחייבותה להפסיק את הסיוע למלוכנים – ועל בסיס זה יצליחו האמריקאים לשכנע את נאצר להסיג את חייליו. המבצע היה אמור לכלול "שמונה מטוסים קטנים".

באנקר הגיע לריאד ב־6 במרץ. פייסל דחה את הצעתו, שכללה גם דרישות לרפורמות. בהוראות המקוריות של המבצע נאמר שמטוסים אמריקאים "יתקפו וישמידו" כל מטוס חודר לשטח האווירי הסעודי, אך מאוחר יותר שונה הנוסח כך שהסעודים יוכלו להגן על עצמם אם יותקפו. באנקר דבק בגרסה המקורית והדגיש שרק אם פייסל יפסיק את הסיוע למלוכנים – תוכל ארצות הברית ללחוץ על נאצר לסגת. לבסוף פייסל קיבל את ההצעה, ובאנקר המשיך לפגוש את נאצר בביירות, שם חזר הנשיא המצרי על ההבטחה שנתן לבנש.

משימת בנש ובאנקר הביאה לרעיון של שליחת משקיפים לתימן – מה שהפך ל"משימת המשקיפים של האו"ם בתימן". מפקד כוח האו"ם בקונגו לשעבר, הגנרל השוודי קרל פון הורן, הקים את צוות המשקיפים. הסכם ההפרדה שגיבש כלל:
 הקמת אזור מפורז ברוחב 20 ק"מ משני צדי הגבול המוסכם בין ערב הסעודית לתימן, שממנו ייצא כל הציוד הצבאי.
 הצבת משקיפי או"ם באזור זה משני צדי הגבול, כדי לפקח, לדווח ולמנוע כל ניסיון סעודי להמשיך לספק ציוד למלוכנים.

ב־30 באפריל נשלח פון הורן לבדוק מהו הכוח הנדרש למשימה. ימים לאחר מכן נפגש עם עאמר בקהיר וגילה שלמצרים אין כוונה להסיג את כל כוחותיה מתימן. זמן קצר אחר כך, סגן שר החוץ הסעודי עומאר סקקף הודיע לו שסעודיה לא תקבל כל ניסיון מצרי להשאיר כוחות ביטחון לאחר הנסיגה. באותו זמן כבר צמצמה סעודיה את תמיכתה במלוכנים, בין היתר בשל תוכניות נאצר לאחד את מצרים עם סוריה ועיראק – מה שהפך אותו למסוכן מדי בעיניהם. המלחמה כבר עלתה למצרים כמיליון דולר ליום וכ־5,000 נפגעים. אף שהבטיח להסיג את כוחותיו, נאצר שמר לעצמו את הזכות להשאיר מספר לא מוגדר של חיילים לצורך "אימון" צבא הרפובליקה התימנית.

ביוני הגיע פון הורן לצנעא בניסיון כושל להשיג את המטרות:
 הפסקת הסיוע הסעודי למלוכנים
 יצירת רצועה מפורזת ברוחב 25 מייל לאורך הגבול הסעודי
 פיקוח על נסיגה הדרגתית של הכוחות המצריים

בספטמבר שלח פון הורן את התפטרותו לאו תאנט, שהכריז כי המשימה תימשך הודות ל"הבטחות בעל פה" של מצרים וסעודיה לממן אותה. מספר החיילים המצרים אף גדל, ובסוף ינואר נסוגה טייסת ה־"Hard-surface" בעקבות סכסוך עם פייסל. ב־4 בספטמבר 1964, האו"ם הודה בכישלון ומשך את כוחותיו.

 המתקפות המצריות 
ממוזער|מתקפת רמדאן (קו מלא) ומתקפת חרד' (קו מקווקו)
המטה הכללי המצרי חילק את מלחמת תימן לשלושה יעדים אופרטיביים. הראשון היה השלב האווירי, שהחל במטוסי אימון סילוניים שהוסבו לירי מקלעים והטלת פצצות, והסתיים בפריסת שלוש כנפות של מטוסי קרב־הפצצה סמוך לגבול הסעודי־תימני. גיחות מצריות נעו לאורך חוף טיהאמה שבתימן ועד לערים הסעודיות נג’ראן וג’יזאן. שלב זה נועד לתקוף את כוחות הקרקע המלוכניים ולפצות על המחסור בכוחות קרקע מצריים בעזרת כוח אווירי מתקדם.
במקביל להפצצות האוויריות, השלב השני כלל אבטחת הצירים המרכזיים המובילים לצנעא, ומשם אבטחת ערים וכפרים חשובים.

ממוזער|קצין הצבא המצרי סעד א-שאזלי על גבי נגמ"ש BTR-152 בצפון תימן.
המבצע הגדול ביותר שהתבסס על עיקרון זה היה "מתקפת רמדאן" במרץ 1963, שנמשך עד פברואר 1964. עיקרו היה פתיחת ואבטחת הדרכים מצנעא לסעדה בצפון ומצנעא למאריב במזרח. הצלחת הכוחות המצריים אילצה את המלוכניים לסגת להרים ולרכסים, שם יכלו להתארגן מחדש ולבצע פשיטות מהירות נגד יחידות הרפובליקנים והמצרים שהחזיקו בערים ובדרכים. היעד האסטרטגי השלישי היה ה"פיוס" – הרגעת השבטים ושכנועם לתמוך בשלטון הרפובליקני. לשם כך נדרשו סכומי עתק שסופקו לצורכי סיוע הומניטרי וגם כשוחד ישיר לראשי השבטים.

 מתקפת רמדאן 
ממוזער|ימין|מסוק רפובליקני שנפל לידי המלוכניים בראשית המלחמה סמוך למאריב.
מתקפת רמדאן החלה בפברואר 1963 עם הגעתם של עאמר וסאדאת לצנעא. עאמר ביקש מקהיר להכפיל את הכוח בתימן מ־20,000 לוחמים, ובתחילת פברואר הגיעו 5,000 חיילים מתגבורות אלו. ב־18 בפברואר יצא כוח משימה של 15 טנקים, 20 זחל"מים, 18 משאיות ומספר ג’יפים מצנעא צפונה לעבר סעדה. כוחות חיל מצב נוספים הצטרפו בהמשך. ימים ספורים לאחר מכן יצא כוח משימה נוסף – 350 לוחמים עם טנקים וזחל"מים – מסעדה מזרחה לעבר מאריב. הכוח חדר למדבר א-רובע אל-ח'אלי, אולי אף לשטח סעודיה, שם תוגבר באמצעות רכבת אווירית. משם נע מערבה. ב־25 בפברואר נכבשה מאריב, וב־7 במרץ נכבשה חריב. כוח מלוכני של 1,500 לוחמים שנשלח מנג’ראן נכשל בעצירתם. המפקד המלוכני בחריב נמלט לביהאן שבצד הפרוטקטורט הבריטי.

בקרב אל־ארגוב, 40 ק"מ דרום־מזרחית לצנעא, תקפו 500 מלוכניים בפיקוד הנסיך עבדאללה עמדה מצרית בראש הר עם מדרונות תלולים, מבוצרת בשישה טנקי T-54, תריסר זחל"מים ומקלעים חפורים. המלוכניים הסתערו בקו דק של מסתערים, והופגזו בארטילריה, מרגמות ומטוסי תקיפה. בידיהם היו רק רובים, מרגמה אחת עם 20 פצצות ובזוקה עם 4 רקטות. הקרב נמשך שבוע ועלותו למצרים – שלושה טנקים, שבעה זחל"מים ו־160 הרוגים. כעת הצליחו המצרים למקם עצמם בעמדות שמאפשרות לקטוע את תנועת האספקה המלוכנית בהרים צפונית ומזרחית לצנעא.

באפריל 1963 התכנסו המלוכניים לוועידה בריאד עם פייסל. שם הוחלט לנקוט טקטיקות חדשות – שימוש בגמלים במקום משאיות להעברת אספקה בהרים לעמדות מזרחית לצנעא. שיירות גמלים מביהאן פנו למדבר א-רובע אל-ח'אלי ונכנסו לתימן מצפון למאריב. הוחלט גם לחזק את הפעילות מערבית להרים בשלושה "צבאות". עד סוף אפריל התאוששו המלוכניים והחלו להיאבק על השבת עמדות שנכבשו על ידי המצרים בג'וף, ובמיוחד בערים הקטנות אך האסטרטגיות בראט וספרא. הם הצליחו לנוע בחופשיות במדבר חבט המזרחי. בג’וף טענו כי חיסלו את כל המוצבים המצריים למעט חזם, ובמערב כבשו את העיירה בַּטַנַה.

 מתקפת חראד' 
ב־12 ביוני פלשו כ־4,000 חיילי רגלים מצריים, מתוגברים בכוחות צבא הרפובליקנים ובשכירי חרב מהפרוטקטורט של עדן, לעיירה בית אדקה, כ־30 מיילים (48 ק"מ) מערבית לצנעא, שם החזיק הנסיך עבדאללה בקו הגנה שהשתרע מכביש אל־חודיידה, דרך מחוז כאוכבן ועד דרום חג'ה. בתוך יומיים התקדמו התוקפים כ־12 מיילים (19 ק"מ), אך נהדפו במתקפת־נגד. המלוכנים הודו בכ־250 נפגעים. לאחר מכן תקפו המצרים את סודה, כ־100 מיילים (160 ק"מ) מצפון־מערב לצנעא. הם ניצלו את חוסר הפופולריות של מפקד המלוכנים המקומי, שיחדו כמה שייח'ים מקומיים, ותפסו את העיירה ללא התנגדות. לאחר חודש שלחו השייח'ים משלחות אל אל־בדר בבקשת מחילה ובקשה לאספקת נשק וכסף כדי להילחם במצרים. אל־בדר שלח כוחות חדשים והשיב לידיו את סביבת סודה, אך לא את העיירה עצמה.

250px|שמאל|ממוזער|רכב משוריין מתוצרת סובייטית, שנשבה בידי לוחמי גרילה מלוכנים מהמצרים ליד חראד'
ב־15 באוגוסט פתחו המצרים במתקפה מבסיסם הצפון־מערבי המרכזי בחראד'. היו להם 1,000 חיילים וכ־2,000 לוחמים רפובליקנים. התוכנית, כפי שפורשה בידי המודיעין הבריטי, נועדה ככל הנראה לנתק את הדרך ההררית באורך 30 מיילים (48 ק"מ) דרומה מגבול סעודיה באל־כּובה ועד למפקדת אל־בדר בהרי קארה סמוך לוושה, ולאחר מכן להתפצל לשתי זרועות: אחת נעה מזרחה דרך וושה לעבר המפקדה, והשנייה נעה צפונה־מזרחה לאורך הדרך לעבר הגבול הסעודי מתחת להרי רזיח.

המצרים החלו לנוע בבוקר שבת לאורך ואדיות חראד' ותישאר. בשבת וביום ראשון אחר הצהריים הם נלכדו בגשם כבד, וכלי הרכב שלהם – כולל 20 טנקים וכ־40 כלי רכב משוריינים – שקעו בבוץ עד הסרנים. המגינים הניחו להם עד לפנות בוקר יום שני. אז יצא אל־בדר ממפקדתו בשלוש לפנות בוקר עם 1,000 לוחמים כדי להוביל מתקפת נגד בוואדי תישאר, בעוד עבדאללה חוסיין תקף בוואדי חראד'.

בינתיים תכננו המצרים מהלך מתואם נוסף מסעדה דרומה־מערבה, מתחת להרי רזיח, בתקווה להתחבר עם הכוח שיצא מחראד'. הם הסתמכו על שייח' מקומי שכוחותיו היו אמורים להצטרף ל־250 צנחנים מצריים. אולם השייח' לא עמד במילתו, והצנחנים נאלצו לשוב לסעדה תוך שהם סופגים אבדות מצלפי אויב. אל־בדר שלח הודעות רדיו ושליחים רגליים לכל עבר בבקשת תגבורת. הוא ביקש מכוחות מילואים שהתאמנו בג'וּף להגיע במשאיות שעליהן מותקנים תותחי 55 ו־57 מ"מ, מרגמות 81 מ"מ ומקלעים כבדים. הכוחות הגיעו בתוך 48 שעות, בדיוק בזמן לעצור את המתקפה. הם איגפו את הטורים המצריים, שנותרו שקועים בבוץ בוואדיות, והודיעו כי השמידו עשרה טנקים מצריים וכמחצית מכלי הרכב המשוריינים שלהם, ואף טענו שהפילו מפציץ איליושין.

המלוכנים ביצעו גם שתי פעולות מסייעות: האחת – פשיטה על ג'חנה שבה נהרגו כמה קציני מטה; השנייה – ניסיון, בהשתתפות יועצים בריטים ושכירי חרב צרפתים ובלגים מקטנגה, להפגיז את צנעא מפסגת הר סמוכה. פעולות הסחה נוספות כללו פשיטות על מטוסים וטנקים מצריים בשדה התעופה הדרומי של צנעא, וכן ירי מרגמות על מגורי המצרים והרפובליקנים בפרבר של תעז.
אף שהמצרים הצליחו לגרש את אל־בדר ממפקדתו אל מערה בהר שדהה, הם לא הצליחו לסגור את הגבול הסעודי. הם הכריזו ברדיו ובעיתונות על ניצחון, אך נאלצו להסכים להפסקת אש בוועידת ארקוויט שנפתחה ב־2 בנובמבר.

 ועידת אלכסנדריה והפסקת האש בארקווית 
בספטמבר 1964 נפגשו גמאל עבד אל-נאצר ופייסל בפסגת מדינות ערב שנערכה באלכסנדריה. באותה עת החזיקה מצרים כ־40,000 חיילים בתימן וספגה לפי ההערכות כ־10,000 נפגעים. בהודעה הרשמית המשותפת התחייבו שני המנהיגים:

 לשתף פעולה באופן מלא בפתרון המחלוקות הקיימות בין הפלגים השונים בתימן
 לפעול יחד למניעת עימותים מזוינים בתימן
 להגיע לפתרון באמצעות הסכמה בדרכי שלום

ההודעה התקבלה בשבחים רבים בעולם הערבי, וושינגטון כינתה אותה 'צעד מדינאי' ו'צעד משמעותי לעבר הסדר שלום עתידי למלחמת האזרחים הארוכה'. נאצר ופייסל התחבקו בחום בנמל התעופה של אלכסנדריה וכינו זה את זה 'אח'. פייסל אמר כי הוא עוזב את מצרים 'ולבי גדוש אהבה לנשיא נאצר'.

ב־2 בנובמבר, בוועידה חשאית שנערכה בארקווית שבסודאן, הכריזו המלוכנים והרפובליקנים על הפסקת אש שתיכנס לתוקף בשעה 13:00 ביום שני, 8 בנובמבר. אנשי שבטים משני הצדדים חגגו את ההחלטה עד אותו יום, ובמשך יומיים לאחר כניסתה לתוקף אף התרועעו במספר מקומות. ב־2 וב־3 בנובמבר עבדו תשעה נציגים מלוכנים ותשעה רפובליקנים, בליווי משקיף סעודי ומשקיף מצרי, על גיבוש התנאים. תוכננה ועידה של 168 מנהיגי שבטים ל־23 בנובמבר. מבחינת המלוכנים, הוועידה נועדה להפוך לאספה לאומית ראשונית שתקים הנהגה לאומית זמנית, המורכבת משני מלוכנים, שני רפובליקנים ונציג נייטרלי אחד, שתנהל את המדינה באופן זמני ותכין משאל עם. עד לקיום משאל העם, שהיה אמור להכריע אם תימן תהיה מונרכיה או רפובליקה, היו אמורים גם סלאל וגם אל־בדר לפרוש מתפקידם.

בסיום היומיים חידשו המצרים את הפצצותיהם על עמדות המלוכנים. הוועידה, שתוכננה ל־23 בנובמבר, נדחתה ל־30 בחודש ולאחר מכן נדחתה ללא מועד חדש. הרפובליקנים האשימו את המלוכנים באי־הגעה, ואילו המלוכנים האשימו את ההפצצות המצריות.

 המתקפה המלוכנית 
250px|שמאל|ממוזער|המחנה ששימש את הכוחות המלוכניים בחנג'ר, בצפון־מזרח תימן.
בין דצמבר 1964 לפברואר 1965 זיהו המלוכנים ארבעה ניסיונות מצריים לחדור ישירות להרי ראזיח. עוצמת ניסיונות אלה פחתה בהדרגה, וההערכה הייתה כי המצרים איבדו כ־1,000 חיילים שנהרגו, נפצעו או נשבו. במקביל, המלוכנים בנו מתקפה משלהם.

קו האספקה המצרי עבר מצנעא לעמראן, משם לח'ייראת, שם התפצל לצפון־מזרח אל חארף. מחארף פנה דרומה לפרח, ולאחר מכן דרום־מזרחה לחומיידאת, מותמה וחזם. מחזם המשיך דרום־מזרחה למאריב ולחאריב. שיירה צבאית עברה במסלול זה פעמיים בחודש. מאחר שהמלוכנים סגרו את הדרך הישירה דרך ההרים מצנעא למאריב, לא נותרה למצרים חלופה אחרת.

מטרת המלוכנים, בפיקודו של הנסיך מוחמד, הייתה לנתק את קו האספקה המצרי ולאלץ את המצרים לסגת. הם תכננו להשתלט על המוצבים שלאורך הקו ולהקים עמדות שמהן יוכלו לשבש את תנועת המצרים. ההתקפה הוכנה בסיוע שבט נהם, שהוליך שולל את המצרים וגרם להם להאמין כי הוא בעל בריתם וכי הוא עצמו יטפל במעבר ההרים הידוע כוואדי חומיידאת. ההסכם עם המלוכנים קבע כי אנשי נהם יהיו רשאים לבזוז את המצרים שייפלו למארב. ייתכן שהמצרים חשדו במתרחש, שכן שלחו מטוס סיור מעל האזור יום לפני ההתקפה. המלוכנים השתלטו על שני הרים בשם אספר ואחמר והציבו עליהם תותחי 75 מ"מ ומרגמות המשקיפים אל הוואדי.

ב־15 באפריל, יום לאחר שהשיירה המצרית האחרונה עברה במקום, פתחו המלוכנים בהתקפת פתע. שני הצדדים מנו רק כמה אלפי לוחמים. התותחים שהוצבו על אספר ואחמר פתחו באש, ולאחר מכן יצאו אנשי נהם ממחבואם בין הסלעים. לבסוף הצטרפו חייליו של הנסיך מוחמד. הפעם תואמה הפעולה המלוכנית במלואה באמצעות קשר רדיו. חלק מהמצרים נכנעו ללא התנגדות, אחרים נמלטו להרַה, כ־800 יארד צפונה. שני הצדדים הזעיקו תגבורות, והקרב נע בין חארף לחזם.

במקביל החל הנסיך עבדאללה בן חסן לפשוט על עמדות מצריות מצפון־מזרח לצנעא באורוש. בעוד הנסיך מוחמד בן מוחסן תקף את המצרים עם 500 לוחמים ממערב לחומיידאת, הנסיך חסן יצא מאזור צעדה, והנסיך חסן בן חוסיין נע מג'ומעת, מערבית לסעדה, עד לטווח ירי מרגמות משדה התעופה המצרי שממערב לצעדה. חמישים מצרים נכנעו במותנאה, סמוך לחומיידאת. בסופו של דבר הותר להם להתפנות לצנעא עם נשקם. מדיניותו של מוחמד הייתה להחזיק קצינים כשבויים לצורכי חילופי שבויים, ולאפשר לחיילים לשוב בתמורה למסירת נשקם. כעת נאלצו שלושה עד חמישה אלפים חיילים מצרים, שהוצבו במוצבים במדרונות המזרחיים של ההרים ובמדבר, לקבל אספקה אך ורק מן האוויר.

 קיפאון 
250px|שמאל|ממוזער|נזקי הפצצות מצריות בכפר סמוך למאריב.
תחנת הרדיו המלוכנית ניסתה להעמיק את הקרע בשורות הרפובליקנים, תוך הבטחת חנינה לכל מי שאינו מלוכני לאחר נסיגת המצרים. גם אל־בדר הבטיח צורת שלטון חדשה: 'משטר דמוקרטי חוקתי' שינוהל בידי 'אספה לאומית שתיבחר בידי העם בתימן'. לבקשתו של סלאל, סיפק נאצר תחמושת ותגבורות חיילים באמצעות מטוסי תובלה מקהיר.

עד אוגוסט היו למלוכנים שבעה 'צבאות', שכל אחד מהם מנה בין 3,000 ל־10,000 לוחמים, ובסך הכול בין 40,000 ל־60,000 איש. בנוסף לכך היו חמישה או שישה מונים יותר בני שבטים מלוכניים חמושים, וכן כוח סדיר בפיקוד הנסיך מוחמד. בתחילת יוני הם נכנסו לסירווה שבמזרח תימן. ב־14 ביוני נכנסו לקבלאן, וב־16 ביולי כבשו את מאריב.

לפי נתונים רשמיים של הצבא המצרי, 15,194 מחייליו נהרגו. המלחמה עלתה למצרים כ־500,000 דולר ליום. המלוכנים איבדו לפי ההערכות כ־40,000 הרוגים. בסוף אוגוסט החליט נאצר לערב יותר את הסובייטים בעימות. הוא שכנע אותם לבטל חוב של 500 מיליון דולר שצבר, ולספק סיוע צבאי לרפובליקנים.

בתחילת מאי פיטר סלאל את ראש ממשלתו, הגנרל חסן עמרי, ומינה במקומו את אחמד נומאן. נומאן נחשב מתון והאמין בפשרה. הוא התפטר בדצמבר מתפקידו כנשיא המועצה המייעצת הרפובליקנית במחאה על 'כישלונו של סלאל להגשים את שאיפות העם'. צעדו הראשון של נומאן היה מינוי קבינט חדש בן 15 שרים, תוך שמירה על איזון שווה בין שתי הקבוצות השבטיות המרכזיות בתימן: השיעים הזיידים מההרים, שהיו ברובם מלוכניים, והסונים השאפעיים, שהיו ברובם רפובליקנים.

 אסטרטגיית 'אורך הנשימה' של נאצר 
250px|שמאל|ממוזער|נשיא מצרים גמאל עבד אל־נאצר (עומד משמאל) מתקבל בידי המונים תימנים בביקורו בצנעא, אפריל 1964. לפניו נראה נשיא תימן אל־סלאל מצדיע.
מצרים צברה חוב חוץ של כמעט 3 מיליארד דולר, והפער בין יצוא ליבוא התרחב לשיא של 500 מיליון דולר ב־1965. ביום הניצחון בפורט סעיד הודה נאצר כי  ראש הממשלה זכריה מוחי א-דין העלה את מס ההכנסה, הוסיף 'מס ביטחון' על כל המכירות, והעלה מכסים על יבוא שאינו חיוני. הוא גם העלה ב־25% את מחירי מוצרי היוקרה וקבע תקרות מחיר נמוכות לרוב מוצרי המזון. הוא שלח 400 שוטרים בלבוש אזרחי לקהיר לעצור 150 סוחרים בגין הפרות מחירים.

במרץ 1966 פתחו הכוחות המצריים, שמנו כעת כמעט 60,000 חיילים, במתקפה הגדולה ביותר שלהם. המלוכנים תקפו נגדית, אך הקיפאון חזר. קבוצות שנתמכו בידי מצרים ביצעו פיגועי חבלה בערב הסעודית.

בנאום שנשא ביום הפועלים, מאי 1966, אמר נאצר כי המלחמה נכנסת לשלב חדש. הוא הכריז על מה שכינה 'אסטרטגיית אורך הנשימה'. התוכנית הייתה לצמצם את הצבא מ־70,000 ל־40,000 חיילים, לסגת מעמדות חשופות במזרח ובצפון תימן, ולהדק את השליטה באזורים מסוימים: חוף הים האדום; גבול צפוני הכולל את העיר המבוצרת חג'ה ואת צנעא; והגבול עם הפדרציה של דרום ערב, שעמדה להפוך לעצמאית ב־1968. נאצר התעקש שהתקיפות על נג'ראן, קיזאן ו'בסיסי תוקפנות' נוספים יימשכו, בטענה ש'אלה היו במקור ערים תימניות, שהסעודים השתלטו עליהן ב־1930'.

עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה הגיע לשיחות עם פייסל ועם נאצר. באלכסנדריה סירב נאצר להסיג את כוחותיו, למרות הסיכון לאובדן תוכנית אמריקאית חדשה לחלוקת מזון בסך 150 מיליון דולר, ועוד סיוע לפיתוח תעשייתי בשווי 100 מיליון דולר. מאוחר יותר באותו חודש יעץ אלכסיי קוסיגין לנאצר שלא להסתכן בהפסקת תוכנית 'מזון לשלום' של ארצות הברית, משום שרוסיה לא יכלה לשאת בעלות. הסובייטים היו מוכנים לסייע בנשק וציוד בתימן, אך חששו שהרחבת העימות לערב הסעודית תוביל לעימות 'מלחמה חמה' במזרח התיכון. נאצר הוזהר כי 'ברית המועצות לא תשמח לראות מתקפה על ערב הסעודית'.

באוקטובר הותקף ארמונו של סלאל בצנעא בירי בזוקה, ומורדים החלו לתקוף מחנה צבאי מצרי מחוץ לעיר ולהצית מתקנים מצריים, תוך הרג של כ־70 חיילים מצרים. סלאל עצר כ־140 חשודים, בהם מוחמד רווייני, שר השבטים לשעבר, והקולונל האדי עיסא, סגן הרמטכ"ל לשעבר. סלאל האשים אותם בארגון 'רשת חתרנית המבקשת להשליך את המדינה לטרור ולבהלה', ובתכנון מסע חיסולים שמומן בידי ערב הסעודית, בריטניה, ישראל וארצות הברית. רווייני, עיסא וחמישה נוספים הוצאו להורג, ושמונה אחרים נידונו לעונשי מאסר שנעו מחמש שנים ועד מאסר עולם.

בפברואר 1967 נשבע נאצר 'להישאר בתימן 20 שנה אם יהיה צורך', בעוד הנסיך חוסיין בן אחמד אמר: 'אנו מוכנים להילחם 50 שנה כדי להרחיק את נאצר, כפי שנלחמנו בטורקים העות'מאנים'. תוניסיה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם הרפובליקה, בטענה שממשלת סלאל אינה מחזיקה עוד בכוח לשלוט במדינה. הממונה על ענייני הרפובליקה בצ'כוסלובקיה טס לביירות והודיע כי הוא בדרכו להציע את שירותיו למלוכנים. נאצר אמר כי 'במצב הנוכחי, פסגות ערביות הסתיימו לעד'.

 לוחמה כימית 
250px|שמאל|ממוזער|ממלכת תימן מקבלת סיוע של הצלב האדום.
הכוחות המצריים עשו שימוש בלוחמה כימית במהלך העימות, כולל התקפות בגז עצבים. שכיחות התקפות הגז עלתה בצורה חדה החל מ־1967. אשר עורקבי תיאר אותן כ'חלק מחושב מן המאמץ המצרי לרוקן את האזורים הכפריים מאוכלוסייה' במסגרת מדיניות של אדמה חרוכה.

השימוש הראשון בגז התרחש ב־8 ביוני 1963 נגד כוּמה, כפר של כ־100 תושבים בצפון תימן, וגרם למותם של כ־7 אנשים ולפגיעה בעיניים ובריאות של 25 אחרים. אירוע זה נחשב לניסיוני, והפצצות תוארו כ'מאולתרות, חובבניות ובלתי יעילות יחסית'. הרשויות המצריות טענו כי הדיווחים נגרמו כנראה משימוש בנפאלם ולא בגז. שרת החוץ הישראלית, גולדה מאיר, אמרה בראיון כי נאצר לא יהסס להשתמש בגז גם נגד ישראל.

ב־1964 לא דווח על שימוש בגז, וב־1965 היו רק דיווחים מעטים. הדיווחים התרבו בסוף 1966. ב־11 בדצמבר 1966 הרגו 15 פצצות גז שני אנשים ופצעו 35. ב־5 בינואר 1967 התרחשה מתקפת הגז הגדולה ביותר נגד הכפר כיתאף, וגרמה ל־270 נפגעים, מהם 140 הרוגים. ייתכן שהמטרה הייתה הנסיך חסן בן יחיא, שהקים את מפקדתו בקרבת מקום.

הממשלה המצרית הכחישה שימוש בגז רעיל וטענה כי בריטניה וארצות הברית משתמשות בדיווחים כלוחמה פסיכולוגית נגד מצרים. ב־12 בפברואר 1967 הודיעה מצרים כי תברך על חקירת האו"ם. ב־1 במרץ אמר או תאנט כי הוא 'חסר אונים' להתמודד עם הסוגיה.

ב־10 במאי הופצצו בגז הכפרים התאומים גהאר וגאדפה בוואדי חיראן, שם פיקד הנסיך מוחמד בן מוחסן, ונהרגו לפחות 75 בני אדם. הצלב האדום עודכן, וב־2 ביוני פרסם הודעה בז'נבה המביעה דאגה. המכון לרפואה משפטית באוניברסיטת ברן קבע, בהתבסס על דוח הצלב האדום, כי הגז היה ככל הנראה תרכובות הלוגניות כגון פוסגן, גז חרדל, לואיסיט, כלור או ציאנוגן ברומיד.

התקפות הגז נפסקו לשלושה שבועות לאחר מלחמת ששת הימים ביוני, אך חודשו ביולי נגד כל אזורי תימן המלוכנית. הערכות הנפגעים משתנות, והערכה שמרנית גורסת כי פצצות אוויריות ממולאות בגז חרדל ובפוסגן גרמו לכ־1,500 הרוגים ול־1,500 פצועים. השימוש המצרי בגז עצבים, שלעיתים כוון גם נגד אוכלוסיות מקומיות כעונש, תרם לטינה עממית כלפי הכוחות הרפובליקניים, במיוחד באזור סעדה.

במהלך המלחמה מצא ה־CIA כי נעשה שימוש בגז. עם זאת, האמריקאים בחרו למזער היבט זה בהצהרותיהם הפומביות, בין היתר משום שהיה מזמין ביקורת על השימוש הנרחב שלהם עצמם בנשק כימי במלחמת וייטנאם. גם מעצמות גדולות אחרות נמנעו מלהוקיע את הפרות זכויות האדם.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:תימן: היסטוריה
קטגוריה:יחסי מצרים – ערב הסעודית
קטגוריה:המזרח התיכון: היסטוריה צבאית
תימן, צפון