הפארק הלאומי בדלנדס

הפארק הלאומי בדלנדס (באנגלית: Badlands National Park – "הפארק הלאומי בתרונות") הוא פארק לאומי בדרום-מערב מדינת דקוטה הדרומית בארצות הברית, בין הנהרות וייט (White River) ושאיין (Cheyenne River), המגן על שטח של קרוב ל-1,000 קילומטרים רבועים של הרי כפתור, פסגות וצריחים שעברו סחיפה קיצונית, והכולל ערבת העשב המעורב הגדולה ביותר בארצות הברית שלא נפגעה מיד אדם. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.

אזור הטבע הבראשיתי בדלנדס מגן על שטח של 260 קילומטרים רבועים בתחומי הפארק כאזור טבע בראשיתי והוא האתר שבו הושב לטבע החמוס שחור-הרגל - מין היונקים השרוי בסכנת הכחדה הגדולה ביותר באמריקה הצפונית.

הפארק הלאומי בדלנדס עשיר באתרים פלאונטולוגיים. באזור יש מאובנים רבים מתקופת האוליגוקן (23-35 מיליון שנה לפני זמננו). הם מאפשרים למדענים ללמוד על האבולוציה של מינים רבים של יונקים כגון סוסים, כבשים, חזירים וקרנפים.

החטיבה הדרומית של הפארק, המכונה "חטיבת המעוז" (Stronghold Unit), מנוהלת במשותף עם שבט האוגללה לקוטה (אחד משבטי הסו) וכולל את האתרים של ריקוד הרוחות (Ghost Dance) משנות ה-90 של המאה ה-19, מטווח לשעבר שבו התאמנו טייסי חיל האוויר של ארצות הברית בהטלת פצצות ובירי בתותחים, והר השולחן "רד שירט" (Red Shirt Table), המקום הגבוה ביותר בפארק בגובה 1,020 מטרים.

האתר הוגדר תחילה כמונומנט לאומי ב-4 במרץ 1929, אבל רק ב-25 בינואר 1939 אושר מעמד זה. האתר הוגדר מחדש כפארק לאומי ב-10 בנובמבר 1978.

בשנים 58–1957, תחת תוכנית משימה 66, נבנה מרכז המבקרים בן ראיפל (Ben Reifel) עבור המונומנט. הפארק גם מנהל את האתר ההיסטורי הלאומי טיל המינטמן (Minuteman Missile National Historic Site)

גאולוגיה
שמאל|ממוזער|250px|בתרונות בפארק
שמאל|ממוזער|250px|מגדלים וצריחים טבעיים בפארק
שמאל|ממוזער|250px|מבט מקרוב על שכבות הסלע
הפארק שוכן על מישור שעבר סחיפה. המישור נוצר החל מקרטיקון העליון (מלפני כ-75 מיליון שנה ועד לפני 67 מיליון שנה), דרך אאוקן עליון (מלפני כ-34 מיליון שנה ועד לפני 37 מיליון שנה) וכלה באוליגוקן (מלפני כ-26 מיליון שנה ועד לפני 34 מיליון שנה). תהליך הבנייה התחולל בעיקר על ידי משקעים (חול, חרסית, וטין) שעברו תהליך מילוט, התקשו והפכו לסלעי משקע. סביבות שונות: ים רדוד, יער טרופי וערבות ובהן נהרות מתפתלים, גרמו למשקעים שונים להצטבר בתקופות שונות. חקר השכבות השונות של סלעי המשקע אפשר לעקוב אחר ההיסטוריה של האזור הזה.

השקעה
להלן פירוט התצורות באתר מהתצורה הקדומה ביותר:
פצלי פייר (Pierre Shale) – התצורה הקדומה ביותר שוכנת בבסיס המחשופים, ומתוארכת לקרטיקון העליון (בין לפני 75 מיליון ועד לפני 69 מיליון שנים). במהלך תקופה זו הצטברו משקעים בים רדוד שכיסה את האזור שכיום שוכנים בו המישורים הגדולים. עיקר המשקעים היו חרסית שחורה, שעברה התמרה לפצלים שחורים ובהם מאובנים של אמוניטים, זוחלים ימיים וקונכיות של צדפות המעידים על המקור הימי.משקעים אלו נחשפו כשהתרוממו הגבעות השחורות והרי הרוקי. השכבות העליונות עברו סחיפה ויצרו קרקע צהובה המכונה "תילים צהובים" (Yellow Mounds), דוגמה לקרקע קדומה המכונה פלאוסול.
תצורת צ'דרון (Chadron Formation) – תצורה שהושקעה בפריאבוניאן (אאוקן עליון, בין לפני 37 מיליון ועד לפני 34 מיליון שנים), באזור שהפך לפשט הצפה נרחב, משקעים חדשים ממקור יבשתי שהובאו על ידי הנהרות במהלך שיטפונות. בשכבת המשקעים האפורה המקבילה לתקופה זו נתגלו מאובנים של אליגטורים המעידים על כך שהאקלים בתקופה זו היה סובטרופי והסביבה הייתה מיוערת. נתגלו גם מאובנים רבים של יונקים, כדוגמת הברונתותריומים דמויי הקרנפים.
תצורת ברולה (Brule Formation) – תצורה מהרופליאן התחתון (אוליגוקן תחתון, מלפני 34 מיליון שנים עד לפני 30 מיליון שנים). האקלים הפך צחיח והיערות התחלפו בסוואנה. הגוון של המשקעים הפכו חומים יותר, והמאובנים הכלולים בהם הראו שינוי בבעלי החיים, מאובנים של יונקים החיים בעדרים (תת-משפחת Merycoidodontoidea דמויי ההיפופוטם, אבל בגודל של כבש הבית). השכבות המשולבות של אבן החול מסמנות את נתיבם של הנהרות קדומים שזרמו מהגבעות השחורות. שכבות אדומות שנמצאו בתצורה זו הם קרקעות מאובנות. בין שכבה זו של סלעי המשקע לשכבה הבאה יש שכבה עבה המכונה "אפר רוקיפורד" (Rockyford Ash) הבנויה מאפר געשי, ממקור לא מזוהה, קרוב לוודאי ממקום מרוחק במערב.
תצורת שרפס (Sharps Formation) – נוצרה ברופליאן העליון (מלפני 30 מיליון שנים עד לפני 28 מיליון שנים). שכבת משקעים בהירה הושקעה מפעילות של מים ורוח באקלים צחיח אף יותר. בין שכבות אלו יש שכבות של אפר געשי. שכבה זו היא השכבה הצעירה ביותר בפארק.
תצורות שרפס וברולה יוצרים את הפסגות המשוננות והקניונים של אזור הבתרונות.

סחיפה
פשט ההצפה הנרחב החל להתרחב בהשפעת הפעילות של ערוצי המים החל מלפני חצי מיליון שנים והוא נמשך בימינו. משקעים אלו העשירים במאובנים יצרו אחרי סחיפה את הנוף המיוחד המכונה בדלנדס. הסחיפה העזה באדמות חרסיות או חרסיות-חוואריות גילפה את המדרונות של הסלעים הרכים המקיפים עמקים קדומים, כיום יבשים. סחיפה זו מהירה (2.5 סנטימטרים לשנה), בשל הפריכות היחסית של סלעי החרסית. בקצב נוכחי זה יסחפו כל הבתרונות כליל תוך חצי מיליון שנים נוספות.

המשקעים שנסחפים מוסעים בסופו של דבר על ידי הנהרות וייט (White), שאיין (Cheyenne) ובד ביוור (Bad Biver), חלק מאגן הניקוז של הנהר מיזורי, שהוא יובל של המיסיסיפי.

פלאונטולוגיה
שמאל|ממוזער|250px|מאובן המוצג במרכז המבקרים של הפארק
בפארק נתגלו מאובנים רבים מהאאוקן העליון והאוליגוקן. הסוגים הבולטים ביותר הם:
אליגטור, סדרת התנינאים
ארכיאותריום, ממשפחת האנטלודונטיים
דיניקטיס, הופלופונאוס ואאוסמילוס, משפחת הנימרווידיים 
מריכוידון, אפוראודון ו-Miniochoerus, משפחת המריקואידודונטידים
האינדון, משפחת ההאינודונים
הירקודון, משפחת ההירקודונתיים
Ischyromys, משפחת ה-Ischyromyidae
Leptomeryx, משפחת האיילוניים
מזוהיפוס, משפחת הסוסיים
מטמינודון, משפחת האמינודונטיים
פואברותריום, משפחת הגמליים
סובהירקודון, משפחת הקרנפיים

אקלים
האקלים בפארק משתנה במהלך השנה, והוא בלתי צפוי במהלך היממה. הטמפרטורות השנתית יכולות לנוע בין 40°C- ל-47°C. הקיצים לוהטים ויבשים, כשמדי פעם יש סופות ברד או טורנדו שבהם יורדת כמות גדולה של גשם, הגורמות לזרמים עזים ולהעמקת הערוצים. החורפים בדרך כלל קרים, כשכמות השלג נעה בין 30 ל-60 סנטימטרים בשנה, כמות גדולה יחסית לאזור מדברי למחצה זה. יוני הוא החודש הגשום ביותר, כשדצמבר וינואר הם החודשים השחונים ביותר. הרוח באזור זה עזה למדי.

אקולוגיה
צמחייה
שמאל|ממוזער|250px|פריחת הרטיבידה
הפארק הלאומי בדלנדס משמר את אחד השטחים הגדולים ביותר של ערבת עשב מעורב (Mixed-grass prairie) בארצות הברית. הכינוי מעורב מתייחס לכך שיש בה הן עשבים בגובה הקרסול והן עשבים המגיעים עד גובה המותניים, והיא שלב ביניים בין ערבת העשבים הגבוהים באזור הגשום יותר ממזרח לערבת העשב הקצר באזור הצחיח ממערב. הביולוגים זיהו יותר מ-400 מינים של צמחים בפארק הלאומי בדלנדס. צמחים אלו מותאמים לתנאי האקלים הקיצוניים בפארק: חום, קור, יובש, סופות שלג, שיטפונות, בצורת ואש. יש אומנם עצים ושיחים ברחבי הפארק, אבל העשב שולט בנוף.

סוג העשב הדומיננטי בפארק הוא Pascopyrum (באנגלית Western wheatgrass) ממשפחת הדגניים הצומח לגובה שבין 30 ל-60 סנטימטרים והוא משגשג באדמות החרסית של הפארק. סוגים ומינים נוספים של עשבים ושיחים הגדלים בשכנות לצמח זה הם רטיבידה (Ratibida - Prairie coneflower), מרבה-חלב לבן (Polygala alba  - White milkwort), Hesperostipa comata (Nedle-and-thread grass) ו-Sporobolus heterolepis (Prairie dropseed), שני האחרונים שייכים אף הם למשפחת הדגניים. כל אלו הם מזון חשוב ללוחכי העשב דוגמת הביזון האמריקאי. הנהלת הפארק עושה מאמצים לנכש עשבים שאינם מקומיים ולשתול מחדש מינים מקומיים ממקומות שמהם הם נעלמו.

בעלי חיים
שמאל|ממוזער|250px|זנב סנונית כפול-זנב
שמאל|ממוזער|250px|עכסן הערבות
שמאל|ממוזער|250px|עקעק שחור-מקור
שמאל|ממוזער|250px|נובחנית
שמאל|ממוזער|250px|ארנבון אודובון
ערבת העשב המעורבת היא משכן למינים רבים של בעלי חיים. החוקרים זיהו בפארק 39 מיני יונקים, 9 מיני זוחלים, 6 מיני דו-חיים 206 מיני עופות ו-69 מיני פרפרים. בעלי החיים מותאמים לאקלים ולסביבה. מרבית היונקים הקטנים חופרים מחילות או משתמשים במחילות של בעלי חיים אחרים. חלק מהחיות נכנסות לתרדמת חורף במזג האוויר הקר מאוד בחורף. היונקים הגדולים מוצאים מפלט בקניונים או במקומות נמוכים. חלק מהפרסתנים מתגוננים באמצעות התקבצות בעדרים בזמן שהם לוחכים עשבים במהלך השנה.

בין בעלי החיים בפארק:
פרפרים – מתוך כ-14,500 מיני הפרפרים בעולם, 177 מינים חיים בדקוטה הדרומית ו-69 מתוכם זוהו בשטח הפארק. הפרפרים תלויים למחייתם בסוג הצמחייה המשמשת כמזון למבוגרים או לזחלים. דנאית מלכותית למשל ניזונה מצמחי מרבה-חלב כשהיא חסינה לרעלים של הצמח המצטברים בגופה ומגנים עליה מטורפים. זנב סנונית כפול-זנב (Papilio multicaudata), פרפר שמוטת כנפיו הצהובים שחורים מגיעה עד ל-16 סנטימטרים, אחד הפרפרים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית מעדיף עצים דוגמת Prunus virginiana (באנגלית chokecherry), מילה פנסילוונית (Fraxinus pennsylvanica) או שזיף אמריקני (Prunus americana). Nymphalis antiopa (באנגלית Mourning cloak), פרפר בגוון חום-סגול מעדיף את עצי הערבה והצפצפה.
דו-חיים – חיים בפארק למרות הסביבה הצחיחה, ומנצלים פלגים, שלוליות וביצות עונתיים על מנת להתרבות משלהי האביב ועד אמצע הקיץ וקרקוריהם נשמעים למרחוק. בפארק יש שישה מינים, והם: סלמנדרה מנומרת (Ambystoma tigrinum), קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus), קרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii), צפרדע שור אמריקנית (מין פולש), צפרדע האחו (Lithobates pipiens) ומין החפרית האמריקנית Spea bombifrons (באנגלית Plains spadefoot toad).
זוחלים – החורפים הארוכים והקרים אינם מתאימים בדרך כלל לזוחלים. לכך יש להוסיף את העובדה שהערבה הפתוחה והטופוגרפיה של אזור הבדלנדס מקשים על מציאת מקלט מטורפים. בפארק זוהו תשעה מינים של זוחלים בלבד. נחשים ולטאות פעילים בשעות הקרירות יותר של היום ובחורף הם מוצאים מקלט מתחת לקרקע, וקצב חילוף החומרים שלהם מואט מאוד. בדומה, צבים קרובים למקורות מים בקיץ ובחורף הם קוברים את עצמם בבוץ בתחתית הפלגים או השלוליות. בין מיני הנחשים הכלולים בפארק: זעמן אמריקאי מזרחי, נחש סלוד-אף מערבי ממשפחת הדיפסדידיים, נחש גופר פסיפי, נחש בירית מהמין Thamnophis radix (באנגלית Plains Garter Snake), ועכסן הערבות (Crotalus viridis), הנחש הארסי היחיד בפארק. מיני הזוחלים הנוספים שזוהו בפארק הם מין הצב צבגון מצויר ומין הלטאה Sceloporus undulatus (באנגלית Eastern fence lizard).
עופות – הפארק הלאומי בדלנדס שוכן בצומת שבו נפגשים עופות ממזרח ארצות הברית עם עופות ממערבה. ברחבי הפארק זוהו 206 מיני עופות, 69 מתוכם מקננים בפארק. בבתרונות שנתנו לפארק את שמו צומחים עצי ערער המושכים אליהם עופות שונים. מין הקיכלי Myadestes townsendi (באנגלית Townsend’s solitaire) ניזון בחורף מפירות הערער. ציצנית הארז (Bombycilla cedrorum) ממשפחת הציצניתיים שוכנת קבע באזור והיא מפיצה את זרעי הערער בלשלשת. מינים נפוצים נוספים באזור זה הם ירגזי שחור-כיפה ועקעק שחור-מקור (Pica hudsonia) הבונה את קינו הגדול במקומות גלויים.מחצית משטח הפארק הם בתרונות ומחצית היא ערבת עשב מעורבת שבה שוכנים מינים אחרים של עופות, שמספרם הצטמצם מאוד במאה ה-20. הציפור האופיינית לאזור זה היא סטורנלה נגלקטה ממשפחת הפזאיים את הזכרים ניתן לראות כשהם שרים כשהם ניצבים על גדרות או ענפים, הנקבות בולטות פחות כיוון שהם עסוקות בקינון ובגידול הצאצאים בקן על הקרקע המוחבא מפני טורפים באמצעות גג מעשב. עוף נוסף המקנן על הקרקע הוא חופמי כפול-צווארון.מושבות של נובחניות מתאפיינות באזור נקי מעשב בשל פעילות מכרסמים אלו. צחיחנית החרמון (Eremophila alpestris) תרה בעפר אחר זרעים. הנובחניות הם טרף מועדף על עקב פרוגינוס, התר אחריהם ביום ועל ינשוף השדות לעת ערב. כוס המחילות, דורס לילה הפועל בכל שעות היממה מנצל מחילות ישנות של נובחניות בתקופת הקיץ.מינים נוספים נפוצים כוללים: תורית אמריקנית (Zenaida macroura), Petrochelidon pyrrhonota (באנגלית American cliff swallow), סנונית הרפתות, דרור בנטינג (Calamospiza melanocorys), Ammodramus savannarum (באנגלית Grasshopper sparrow), ממשפחת הפסרליים ופזאי אדום-כנף. המינים עגור קנדי ודרור עצים אמריקאי (Spizella arborea), אף שהם נפוצים בעונות מסוימות, אינם מקננים בשטח הפארק.
יונקים – 39 מינים יונקים חיים בשטח הפארק מחדפים זעירים ועד ביזון אמריקאי השוקל מעל לטון. תנאי האקלים: קיץ לוהט, חורף קר מאוד ורוחות עזות בכל עונות השנה מאתגרים את בעלי החיים. היונקים הקטנים ביותר חייבים להשתמש במחילות או מקומות מסתור אחרים. הנובחניות מהמין נובחנית שחורת-זנב (Cynomys ludovicianus) חופרות מחילות על פני שטח נרחב המכונה באנגלית "עיר הנובחניות" (Prairie dogs towns). המחילות מגינות על הנובחניות הן מפגעי מזג האוויר והן מטורפים. מינים רבים נוספים מנצלים את המחילות של הנובחניות, ולכן הן מין קריטי באקולוגיה של ערבת העשב המעורבת. גירית אמריקאית, שונר מצוי, זאב ערבות, שועל מהיר וחמוס שחור-רגל הם חלק מהטורפים המצויים לעיתים קרובות בקרבה לנובחניות. פרסתנים גדולים כוללים: ביזון אמריקאי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב, כבש גדול-קרניים ואנטילוקפרה אמריקנית. שטח הפנים של יונקים גדולים אלה קטן יותר ביחס לנפחם בהשוואה ליונקים הקטנים יותר ולכן הם מאבדים חום לאט יותר וכך הם מסתגלים לקור.מיני מכרסמים נוספים כוללים: סמרן מקריס, ארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii), סנאי מפוספס זעיר (Tamias minimus), Spermophilus tridecemlineatusi (מין של סנאי קרקע הקרוי באנגלית Thirteen-lined ground squirrel), סנאי כיס צפוני (Thomomys talpoides), מין הירבוע Perognathus fasciatus (באנגלית Olive-backed pocket mouse), Reithrodontomys montanus (באנגלית plains harvest mouse), אוגר יערוני (Peromyscus maniculatus), עכבר חגבים צפוני (Onychomys leucogaster), חולדה סוחרת, נברן שדות פנסילווני (Microtus pennsylvanicus) ועכבר מצוי.

השבת בעלי חיים לפארק
כבש גדול-הקרניים, הביזון, השועל והחמוס שחור-הרגל הושבו לאזור לאחר שנכחדו ממנו.

הכבש נעלם מהאזור במשך 40 שנים. הפרט האחרון שצפה בבדלנדס ניצוד ב-1926. ב-1964 הוא הושב לפארק. הביזון נעלם מהאזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 והושב לאזור ב-1963, אחרי יותר מ-80 שנים שבהן ריחפה מעליו סכנת ההיכחדות. החמוס שחור-הרגל היה היונק בדרגת הסיכון הגבוהה ביותר באמריקה הצפונית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוגדר מצבו כ"נכחד בבר". ב-1981 נתגלתה אוכלוסייה קטנה בוויומינג. הכלאה עם פרטים בשבי יצרה אוכלוסייה בריאה שהושבה לטבע באזורים ספציפיים (אזורים מוגנים שבהם מושבות של נובחניות, הטרף המועדף על החמוס). הם הושבו לפארק הלאומי בדלנדס ב-1994, והאוכלוסייה מונה מעל ל-300 פרטים. השועל המהיר הושב לאזור בסתיו 2004, לאחר שנעדר ממנו במשך 40 שנים. האוכלוסייה מונה בין 60 ל-80 פרטים.

היסטוריה
ילידים
במשך 11,000 שנים השתמשו העמים הילידים של אמריקה באזור זה כשטחי הציד שלהם. הרבה לפני שבני עם הלקוטה התיישבו באזור ישבו בו פלאו-אינדיאנים, שעליהם יש מעט מידע, ואחריהם בני האריקרה. צאצאיהם חיים כיום בדקוטה הצפונית כחלק משלושת השבטים המסונפים (Three Affiliated Tribes). ממצאים ארכאולוגיים בשילוב עם מסורות בעל פה מצביעים על כך שאנשים אלה יישבו בעמקים מבודדים שבהם היו מים מתוקים וחיות ציד זמינים כל השנה. שרידי הגחלים של המדורות שלהם והסלעים שהקיפו אותן מבצבצים בגדות הפלגים העוברים סחיפה, כמו גם ראשי החצים וכלי האבן ששימשו לשחוט ביזונים, ארנבות, וחיות ציד אחרות. מפסגות חומת בדלנדס (Badlands Wall, הרכס המרכזי העובר בפארק) הם יכלו לסרוק את האזור ולתור אחרי אויבים ועדרים של פרסתנים נודדים. אם הציד היה טוב, הם נהגו להישאר באזור עד החורף, לפני שחזרו אל כפריהם לאורך נהר המיזורי. לפני מאה וחמישים שנה, דחקה האומה הגדולה של הסו המורכבת משבעה שבטים, כולל "אוגללה לקוטה", את השבטים האחרים מהערבה הצפונית.

השינוי הגדול הבא הגיע לקראת סוף המאה ה-19 כאשר מתיישבים לבנים התנחלו בדקוטה הדרומית. ממשלת ארצות הברית נישלה את האינדיאנים מרוב שטחיהם והכריחה אותם לחיות בשמורות. בסתיו ובתחילת חורף 1890 הפכו אלפי אינדיאנים, כולל בני אוגללה לקוטה, לחסידיו של הנביא האינדיאני וובוקה. הוא קרא לילידים לרקוד את ריקוד הרוח (Ghost Dance) וללבוש חולצות רפאים (Ghost shirt), אשר תהיינה חסינות לכדורים. וובוקה ניבא שהאדם הלבן ייעלם ושטחי הציד של האינדיאנים ישובו אליהם. אחד מריקודי הרוח האחרונים נערך על הר השולחן Stronghold Table בחטיבה הדרומית של הפארק הלאומי בדלנדס. בסיום החורף שבו רקדני הרפאים לשמורת האינדיאנים פיין רידג'. שיאו של המאבק הגיע בסוף דצמבר 1890. חבורה של בני שבט המינקונג'ו (Minneconjou) מאומת הסו בהנהגתו של הצ'יף אייל מנומר (בשפת לקוטה Uŋpȟáŋ Glešká, באנגלית Spotted Elk) פנתה דרומה מנהר שאיין וחצתה את המעבר בחומת בדלנדס, כשהם נרדפים על ידי יחידות של הצבא האמריקני. הם חיפשו מקלט בשמורת פין רידג'. הם נלכדו בסופו של דבר בסמוך לערוץ וונדד ני (Wounded Knee Creek) ונצטוו לחנות שם למשך הלילה. למחרת בוקר ניסו החיילים לפרוק את הלוחמים האינדיאנים מנשקם. אחד האינדיאנים פתח באש, ובמהרה החל קרב שבו השתמשו החיילים בתותחי הרים כנגד האינדיאנים. בקרב נהרגו כמעט שלוש מאות אינדיאנים, רובם נשים וילדים, ושלושים חיילים. טבח וונדד ני היה ההתנגשות הגדולה האחרונה בין האינדיאנים של המישורים לבין הצבא האמריקני עד להופעת התנועה האינדיאנית האמריקנית בשנות השבעים של המאה ה-20, בעיקר בתקרית וונדד ני ב-1973 בדקוטה הדרומית.

אתר הטבח בוונדד לא שוכן בתחומי הפארק הלאומי בדלנדס, אלא כ-70 קילומטרים דרומית לפארק בשמורת באינדיאנים פיין רידג'. בני האוגללה לקוטה מהשמורה ובני המינקונג'ו משמורת האינדיאנים סטנדינג רוק (Standing Rock Indian Reservation) אחראים לתחזוקת האתר ולתיאור מה שאירע במקום למבקרים מזדמנים.

ציידי מאובנים
שמאל|ממוזער|250px|מאובנים של מין צב קדום Stylemys nebrascensis שנתגלו בפארק הלאומי בדלנדס
ההיסטוריה של בתרונות הנהר וייט (White River Badlands) כמקור פלאונטולגי משמעותי החלה עוד בתקופתם של האינדיאנים. הלקוטה מצאו מאובנים של עצמות גדולות, קונכיות מאובנות ושריונות צבים. הם הסיקו נכונה שהאזור היה פעם תחת מים, ושהעצמות השתייכו ליצורים שאינם קיימים עוד. העניין של פלאונטולוגים באזור התעורר בשנות ה-40 של המאה ה-19. ציידים וסוחרי פרוות נהגו לעשות את הדרך בת ה-500 הקילומטרים בין פורט פייר (Fort Pierre) בדקוטה הדרומית לפורט לרמי (Fort Laramie) בוויומינג שנתיבה עקף את הקצה של מה שהוא כיום הפארק הלאומי בדלנדס. מדי פעם נאספו מאובנים במקום, וב-1843 מצא מקטע של לסת מאובנת, שנאסף על ידי אלכסנדר קלברטסון מחברת הפרוות האמריקנית (American Fur Company), את דרכו לרופא בסנט לואיס בשם ד"ר היראם פרואוט (Dr. Hiram A. Prout).

ב-1846 פרסם פרואוט מאמר על הלסת בכתב העת האמריקני למדע (American Journal of Science) שבו טען כי מקורה מיצור אותו כינה פאלותריום (Paleotherium). זמן קצר לאחר פרסום המאמר הפכו בתרונות הנהר וייט אתר ציד מאובנים פופולרי, ובתוך כמה עשרות שנים נתגלו מיני מאובנים חדשים רבים בבתרונות הנהר וייט. ב-1849 פרסם ד"ר ג'וזף ליידי (Dr. Joseph Leidy) מאמר על הגמל מהאוליגוקן ושינה את שמו של הפאלותריום של פרואוט ל-Titanotherium prouti. עד 1854 שבה הוא פרסם סדרת מאמרים על המאובנים שנתגלו באמריקה הצפונית, נתגלו באמריקה הצפונית 84 מיני מאובנים, שמתוכם 77 נתגלו בבתרונות הנהר וייט. ב-1870 ביקר באזור או. ק. מרש (O. C. Marsh), פרופסור מאוניברסיטת ייל, והוא פיתח שיטות טובות יותר לחילוץ והרכבה מחדש של המאובנים לשלדים כמעט שלמים. מ-1899 ועד ימינו שולח בית הספר למכרות של דקוטה הדרומית (South Dakota School of Mines) מדי שנה אנשים לאתר והוא עדיין אחד ממוסדות המחקר הפעילים ביותר העובדים בבתרונות הנהר וייט. במהלך שלהי המאה ה-19 ועד ימינו הפיקו מדענים ומכונים ברחבי העולם תועלת מהמאובנים של בתרונות הנהר וייט. בתרונות הנהר וייט כוללים את המרבצים העשירים ביותר הידועים של יונקים מהאוליגוקן, המשקפים את החיים באזור לפני 33 מיליון שנים.

מתיישבים
אמריקנים ממוצא אירופי החלו להתיישב במערב ארצות הברית עוד בטרם פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית. עם זאת, תופעה זו לא השפיעה על אזור הבדלנדס עד המאה ה-20. ואז, חקלאים רבים מלאי תקווה הגיעו לדקוטה הדרומית מאירופה או ממזרח ארצות הברית כדי לנסות למצוא מחייה באזור. הגודל הסטנדרטי של חלקת הקרקע שקיבלו היה 650 דונם. בהיותה בסביבה צחיחה למחצה, סחופת רוח, היה זה נכס קטן מדי על מנת שיוכל לכלכל משפחה. בשנת 1916, הוגדל במערב דקוטה שטח החלקה ל-2,600 דונם. בקר רעה בשטחי המרעה, וגידולים כגון חיטה וחציר נקצרו מדי שנה. עם זאת, אירועי אגן האבק של שנות ה-30, בשילוב עם להקות של ארבה היו מעבר לכוחם של רוב המתנחלים בבדלנדס. הבתים, שנבנו מגושי אדמה וחוממו באמצעות גללים של ביזונים ננטשו. המתיישבים שנשארו חיים כיום בחוות ומגדלים חיטה.

המטווח בשמורת האינדיאנים פיין רידג'
שמאל|ממוזער|250px|אוהלים באתר המחנאות סידר פס
כחלק ממאמץ המלחמתי בתקופת מלחמת העולם השנייה השתלט חיל האוויר של ארצות הברית על קרקעות בשמורת האינדיאנים פיין רידג', ביתם של האינדיאנים משבט לקוטה אוגללה, כמטווח לתותחנות. קרקעות אלו שימשו בשנים 1942–1945 למטווח של הטלת פצצות וירי בתותחים. לאחר המלחמה, שימשו חלקים של מהמטווח לאימוני ארטילריה של המשמר הלאומי של דקוטה הדרומית. בשנת 1968 הכריז חיל האוויר האמריקני על רוב המטווח כרכוש עודף. אף על פי שחיל האוויר מחזיק עדיין ב-10,000 דונם הוא אינו משתמש בהם. השאר הועבר לשירות הפארקים הלאומיים.

הירי בוצע בתוך מרבית החטיבה הדרומית של הפארק בימינו. הקרקע נרכשה או הושכרה מבעלי קרקעות בודדים ומהשבט במטרה לפנות אותה מבני אדם. מרכבים ישנים של כלי רכב או חביות של 55 גלונים צבועים בצהוב בהיר שימשו מטרות. מטרות ברוחב 75 מטר נחרשו בקרקע עבור המפציצים. פיסת בד באורך 18 מטרים וברוחב 2 מטרים שנגררה על ידי מטוס שימשה כמטרה ניידת. עד היום הקרקע זרועה בתרמילי פגזים שנזרקו ובתחמושת שלא התפוצצה.

בשנות ה -40 הועברו בכוח כ-125 משפחות מחלקותיהם ומחוותיהם, כולל דיואי בירד (Dewey Beard), ניצול מטבח וונדד ני. אלה שנשארו בקרבת מקום נזכרים בפעמים שבהם הם היו צריכים לצלול תחת הטרקטורים תוך כדי קציר החציר, כדי להתחמק בפצצות שהוטלו על ידי המטוסים קילומטרים מחוץ לגבולות המטווח. בעיירה אינטריור (Interior), הן הכנסייה והן הבניין שבו שוכן כיום סניף הדואר נפגעו מפגזי שישה אינץ' (152 מילימטרים) שחדרו דרך הגג. טייסים שפעלו מבסיס חיל האוויר אלסוורת בסמוך לרפיד סיטי (Rapid City) התקשו לזהות את הגבולות המדויקים של המטווח. למרבה המזל לא היו נפגעים אזרחים. עם זאת, לפחות תריסר אנשי צוות הטיסה איבדו את חייהם בתאונות טיסה.

ביקור בפארק
לינה
בתחומי הפארק פועלת אכסניה (Cedar Pass Lodge) המציעה לינה בבקתות ובמקום פועלת גם מסעדה. בנוסף פועלים באתר שני אתרי מחנאות. אחד המציע שירותים מינימליים ובשני יש תנאים ספרטניים.

פעילויות
שמאל|ממוזער|250px|"שביל הדלת"
צפייה בנוף מתוך הרכב – כביש טבעת מספר 240 (Highway 240 Badlands Loop Road) שהגישה אליו מתוך כביש בין-מדינתי 90 מקיף את החטיבה הצפונית של הפארק. דרך עפר מספר 590 (Sage Creek Rim Road) עוברת בקצה הצפוני של האזור הבראשיתי בדלנדס. כביש זה סגור לאחר גשמים או שלגים. קיימת גם דרך לרכבי 4X4 (Sheep Mountain Table Road).
ביקור במרכזי המבקרים – מרכז המבקרים בן ראיפל (Ben Reifel Visitor Center) שוכן בחטיבה הצפונית ובו חנות ספרים, מופע אורקולי, מוצגים ושירותים. מרכז המבקרים וייט ריוור (White River Visitor Center) שוכן בחטיבה הדרומית של הפארק ובו מודיעין, מוצגים, שירותים, מים ושולחנות פיקניק.
שבילי טיול – בין השבילים, "שביל הדלת" (Door Trail) עשוי קורות עץ (boardwalk) המוביל לפרצה בחומת בדלנדס וממנה משקף נוף הבתרונות ושביל מוצגי המאובנים (Fossil Exhibit Trail) גם הוא על קורות עץ ולאורכו העתקים של מאובנים ובעלי חיים נכחדים שפעם שוטטו באזור. שבילים נוספים מובילים לערבת העשב ולמפגש עם חיות הבר.
 צפייה בכוכבים – בשל ריחוקו של הפארק ממקומות יישוב הוא אינו סובל מזיהום אור. והפארק מציע למבקרים לצפות בשמי הלילה כשהוא מחלק טלסקופים והדרכה.

קישורים חיצוניים




 Badlands Visitor Information website

ביאורים

הערות שוליים

בדלנדס
בדלנדס