אהרן שמואל תמרת

הרב אהרן שמואל תָּמָרֶת (ה'תרכ"ט, 1869 – כ"ח באב ה'תרצ"א, 10 באוגוסט 1931) היה רבה של מילייציץ, הוגה דעות, דרשן, סופר ומסאי. חיבר מאמרים נלהבים וחריפים תחת שם העט "אחד הרבנים המרגישים", והגות מקורית ועמוקה, כנגד מגמות אליליות המניעות, לדעתו, את הלאומיות המדינית ואת האורתודוקסיה ההמונית; תוך שהוא מעמיד את היהדות על המאור שבתורה, הטוב והצדק, המוסר והיופי הגנוזים באוצרותיה.

תולדות חייו
נולד במאלטש, כפר בפלך גרודנה שבליטא, למשפחה מיוחסת. מילדותו הייתה לו זיקה לטבע ולתפילה, ורגישות לצער הבריות. בהיותו בן שש, נפטר הגאון הרב אליהו לידר, ובשומעו מגיד שדרש, שאין עוד מי שיגן על הדור, הוא התרגש והחליט להקדיש עצמו לתורה ומצוות. בזכות הצטיינותו בתלמוד התפרסם בכינויו "העילוי ממאלטש". בגיל שבע-עשרה נישא לבתו של רבי שלמה, רבה של מילייציץ, שבאזור ביאליסטוק. לאחר נישואיו למד שנתיים בכולל הפרושים בקובנה, ואחר כך שנתיים נוספות בישיבת וולוז'ין, שבה היה מתלמידיו הקרובים של רבי חיים סולובייצ'יק. בוולוז'ין נמנה עם חברי אגודת "נצח ישראל". בצעירותו הושפע מאחד העם ומטולסטוי.

בשנת ה'תרנ"ג (1893) נפטר חמיו והוא התמנה במקומו כרבה של מילייציץ. זמן מה לאחר מכן החל לפרסם מאמרי דעה בשמו, ותחת שמות העט "תמרות-אש", ו"אחד הרבנים המרגישים". בסדרת המאמרים "שִׁלּוּמִים לריב ציון", שהתפרסמו בעיתון המליץ, ועשו בשעתם רושם גדול, הוא ביקר את האורתודוקסיה המעדיפה את הצורה על התוכן, ואת ההשכלה הדומה לה, הצטרף לחיבת ציון, ובציונות ביקש לקומם את הריסות האומה מבחינה רוחנית-תרבותית. כציר ציוני בריסק דליטא, השתתף בקונגרס הציוני העולמי הרביעי, ולנוכח תוכנה של הציונות, ובמיוחד מאפייניה הפוליטיים, התלהבותו הצטננה. לאחר שצונזרו מאמרי ביקורת שלו על הציונות, ומשלא מצאו חן בעיניו לא השימוש של עסקנים ציוניים בפרעות קישינב ולא הקונגרסים הציוניים הבאים, הוא פרש מהתנועה הציונית. אזי נקעה נפשו הן מ"מחזיקי הדת" "הנוהמים מתוך התיימרות בשם התורה הקדושה", והן מהציונים ההרצליסטים "הפוסעים וקופצים על ראש עם קודש" בשם "הלאומיות". מאז התנגד לציונות המדינית ולתנועת המזרחי, בכנותו את ה"לאומיות" "תורה בדויה ושדופה" של "אני ואפסי עוד".
ממוזער|ראדאמער-קעלצער לעבען, כ"ט באלול תרפ"ה
הרב אהרן שמואל תמרת, כאיש התורה המקפיד על מצוות בין אדם למקום ובין אדם לחברו, וכתלמיד נאמן לנביאי ישראל, שם את מגמתו אל האמונה הטהורה והצרופה, שבה תובענה זכויות האדם, אצילותו השמיימית ואזרחותו החופשית בממלכת הבריאה, אמונה המעלה את ערך האדם ומעוררת אותו להתקדמות ולדרך ארץ ולמידות טובות, לעבודה ולמעשה ולכיבוש הטבע; והדגיש את אהבת הצדק והשלום, המוסר האוניברסלי, שביהדות. לפיכך, הוא התנגד ליהדות הבטלנית של "בית קברות" העוסקת רק בעולם הבא, כמו גם ל"תקיפות" הלאומית, במוצאו בהן מגמות אליליות השואפות לשעבד את האדם לכוחות אפלים דמיוניים ולהפר את האחווה בין בני אדם. לדעתו, כל זמן שהאומה הישראלית נרדפת ומוקפת זאבים, עליה להראות את עיקר חריצותה במקצוע השנאה, שנאה עמוקה וגועל-נפש נורא לעריצות ולכל הרוצחים ולכל מעשי אלימות ולכל מיני שפיכות דמים, בין לרשעים מאומות העולם ובין לרשעים מישראל (לדבריו, כל הכינויים "רשעים", "צדיקים", הנזכרים בתורה ובחז"ל הם בעניין המידות והמוסר), והשנאה צריכה להיות כל כך עמוקה וברורה, עד שלא יצטרכו להוכיח את אמיתותה בהשלכת פצצות, אלא ברוח נכון, ובהגעה למעלה של "והיכה ארץ ברוח פיו"ספר האמונה הטהורה והדת ההמונית, כט-ל. הוא סבר שראוי לבסס תנועה לאומית שתתמקד בהחייאת התרבות העברית במקום בהקמת מדינה ריבונית. וכתב שאין עצה ואין תקנה לפני החרדים להצלת חייהם הגופנית והנפשית, כי אם להתפשר עם התביעות שבענייני החיים שבשבילם החופשיים מרננים עליהם. הגותו לא נעמה לרבנים חרדים היושבים על גמרותיהם, ולא לציונות ההרצליסטית, ולא לציונות הדתית, והיא עוררה לעג והתנגדות חריפה. ביאליק, חבר נעוריו ללימודים, כתב על ספרו "היהדות והחרות" (שכלל מאמרים מוחרמים שעורכי עיתונים סירבו להדפיסם): 'אילו נסדר ונערך ספרו של "המרגיש" כהלכה, היה רושמו בעולם הרבנות חזק וגדול מאוד'.

הרב אהרן שמואל תמרת היה מהרבנים המעטים שהבינו את רחשי, לבטי ונפתולי הדור הצעיר; והרב היחידי שהשיב לטענות שהעלה נחום סוקולוב בספרו "למרנן ורבנן". אף על פי שקיבל הצעות לכהן כרב של קהילות גדולות בערים גדולות, הוא העדיף להישאר בכפר ואהב לטייל ביערות שמסביב לעיירתו, שם במקום קבוע, באיזו פינה נסתרה, היה לומד גמרא או מעיין בספר אחר, הוגה את מחשבותיו, ומחבר את מאמריו וספריו. הוא התכתב עם הראי"ה קוק, חיים נחמן ביאליק, הלל צייטלין, הרב חיים טשרנוביץ, הרב שמואל אלכסנדרוב, ישראל שטטוינר, יוסף באביטש, אליעזר שטיינמן, שלמה זלמן שרגאי, ואחרים.

באחרית ימיו ביקר שלוש תנועות מרכזיות שבתקופתו כזיווגים בלתי הגונים: החיבור בין "השבתת המלחמות" (פציפיזם) ל"שאלות הכלכליות" (קפיטליזם או מרקסיזם) מרחיק את ביטול המלחמות מהעולם, כריכת "הרבצת תורה" (תלמוד תורה) עם "המשגיחות היראתית" (קנאות ודקדקנות דתית) מביאה לאיבוד מעלות התרבות התורנית, וקשירת תחיית השפה והתרבות העברית עם הציונות המדינית הופכת את התרבות לכלי שרת בידי פוליטיקאים רודפי שררה. לדבריו, אלו עיוותים שההזדמנות לתקנם חלפה ואיננה, וכתוצאה מכך הוא חזה כי מלחמת העולם הראשונה לא תהיה האחרונה או הנוראה שבמלחמות.

לאחר פטירתו התמנה חתנו, בעלה של בתו מרים, הרב יעקב ליפשיץ, לרבה של מילייציץ. בתו צירל נישאה לרב יהושע יפה. בנו, דוד תמרת, עלה לא"י, ונמנה עם החברים הוותיקים של "הפועל המזרחי" ברעננה.

לדעת אהרן צייטלין, דמויות כדמותו של הרב אהרן שמואל תמרת ריחפו לנגד עיני ביאליק בחברו את שירו "יהי חלקי עמכם", שיר על הנשמות הגדולות המרבות תפארת בעולם.
מרכז|ממוזער|700x700 פיקסלים|שריד לנופי יערות בראשית שבצפון פודלסיה, שהיו חביבים על הרב אהרן שמואל תמרת

 אישיותו והשקפתו 

הרב אהרן שמואל תמרת היה תלמודי גדול בתורה, ירא-שמיים ומדקדק גדול במצוות, איש שרכש השכלה, חוקר חופשי שבהשקפתו המקורית ביקש את האמת האובייקטיבית, צדיק שחי באמונתו ובתורת אמונתו. הרב תמרת היה איש אמת, ששנא שקרים ולחם נגד השקר החברתי או המפלגתי. מטבעו היה איש עניו ועדין, נעים ונוח, בעל לב טוב, מתון ושקט. אולם בכתביו הפולמוסיים נהפך ללוחם תמידי "נגד כל והכל". הוא לחם כאיש וכיהודי בעד היושר החברתי והצדק, עבור האנושות בכלל והעם העברי בפרט; נושא תמיד בחובו את "צער העולם" ואת "צער האומה", וכל ימיו היה מיצר וכואב את העוול, הרוע, והרשע, הנעשים מעם אחד למשנהו, וממעמד אחד להשני. כפציפיסט וכקוסמופוליטן התנגד לכל מיני שפיכות דמים ואל פולחן המלחמה וגיבורי המלחמה, וכינה את המלחמה "עבודת-אלילים מודרנית". הוא היה מלא לבטים פנימיים, אך ישר מאוד בהכרותיו, וכשנוכח לדעת כי טעה היה מודה מיד בטעויותיו. הוא היה בעל נפש פיוטית ומתגעגעת, אהב טבע, ומראות הטבע שמסביב לעיירתו היו עבורו חיי-נפשו. הוא היה מהלך כאילו חושש להכאיב לאדמה שהוא דורך עליה; ומעיניו נשקפה קדושה יהודית קדומה עם זעקה כבושה, ועצבות מטאפיזית. הרב חיבב את ארץ-ישראל והטיף להתיישבות יהודים בה, אולם התנגד לציונות המדינית ולסיסמתה "נהיה ככל הגויים".

הרב תמרת חי חיים צנועים, לא הצטרף לשום ארגון ולא נמנה עם כל דגל, שנא בצע ולא ידע כמעט צורת-מטבע, ותיעב רעש ושאון, את ההגזמה וההפלגה, את ההתפארות וההתהללות הזולה, את ה"תקיפים" וה"תקיפות", ולא התחשב במה יאמרו הבריות. הוא לא אהב ביותר חברת אנשים, חדל ככל האפשר מלבוא בא, לא סבל הרבה דברים הקשורים עם משרת הרבנות, והיה מתבודד תמיד עם עצמו ומחשבותיו. חבריו הקרובים היחידים בעיירה היו מורה עברי ובעל-חנות, שלעיתים קרובות היה נמצא בחברתם לעתות ערב ומשיח להם את לבו. ידידים שהגיעו לעיירה מרחוק, היה מארח בביתו ומשוחח עמהם במשך שעות ארוכות. כל ימיו היה חולה ובעל ייסורים, וסבל עוני ומחסור רב, וגם הרבה רדיפות. הוא הדגיש, כי הנפש העדינה הנחנקת מזוהמת החברה האנושית ונכספת לברוח מאת המציאות המאוסה, תוכל למצוא מפלט ומרגוע רק באוהלה של תורה ללון בעומקה של הלכה, ובשוב היהודי להתרפק על חיק חכמת התורה העתיקה והצנועה, לא רק שירגיש רגש של תנחומים לנפשו, אלא גם רגש של ניצחון והתגברות על העריצות, מחשבת תבל בתעלולי מלחמותיה; שעמי החרב תחילתם רעש ושאון, עוז והדר, וסופם - דומן על פני השדה; ועם התורה תחילתו אמנם עפר לדוש, אבל סופו - קיום נצחייד אהרן, קונטרס מעלות התורה.

 רקע היסטורי 
המאורע הכללי המרכזי בחיי הרב תמרת היה מלחמת העולם הראשונה. ניכרת השפעתה, והשפעת התקופות שלפניה ולאחריה, על הגותו.

התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה (1914-1870) נקראה "העידן היפה". אירופה נהנתה משלום ויציבות. המהפיכה התעשייתית השנייה, התקדמות הרפואה, והמצאות הטלפון, הנורה החשמלית, הטלגרף, הגרמפון, הראינוע, הרכבת התחתית החשמלית, המכונית, והמטוס, הביאו לאמונה בכוחו של המדע לתקן את העולם. אידאולוגיות שונות של תיקון עולם, כגון ליברליזם, סוציאליזם, טרנצדנטליזם, פציפיזם, היו פופולריותלדוגמה, עיין ג'ון סטיוארט מיל, ג'ון ראסקין, ראלף וולדו אמרסון, לב טולסטוי.. השפה העברית התעוררה לתחייה, לספרות העברית החדשה היה מעין "תור זהב", וקמה התנועה הציונית. ברוח ציונית אידיאלית נוסדו אגודת בני משה, ואגודות סתר ציוניות בישיבת וולוז'ין.
ממוזער|פוסטר רוסי ממלחמת העולם הראשונה (1916)
לקראת המאה ה-20, תפיסות שליליות כנגד הרציונליזם, הפוזיטיביזם, הבורגנות, הליברליזם, והדמוקרטיה, הלכו וקנו אחיזה בדעת הקהל ובפוליטיקה, והאווירה העולמית הלכה ונהייתה דקדנטית. אנשים ציפו למשבר שיקרע את המאה ה-20 מההיסטוריה האנושית. ואכן משבר כזה פרץ: מלחמה עולמית שאיימה להחריב את הציוויליזציה. במלחמת העולם הראשונה (1918-1914) נהרגו מיליוני אנשים, התרבות האירופאית נהרסה כמעט כליל, והישיבות שבמזרח-אירופה נסגרו. במהלכה פותחו כלי נשק הרסניים, כגון טנק, מטוס-קרב ומטוס-מפציץ, צוללות לוחמות, פצצות עומק, וארטילריה כבדה, והתגלה שלמדע ולטכנולוגיה יש גם פוטנציאל מבעית ומשחית. לאחר המלחמה, הרוח הרומנטית-אופטימית או הנטורליסטית-ריאליסטית של המאה ה-19 התחלפה ברוח מודרנית קודרת ופסימיתלדוגמה, עיין פרנץ קפקא, וולטר בנימין, אוסוואלד שפנגלר, שטפן צוויג.. האווירה בערים הגדולות נהייתה הרבה יותר רועשת, המונית, ומנוכרת. ריקנות פרשה על הנפש עלטה של שעמום; והמונים נהרו מדי ערב וערב אל תיאטראות, קרקסאות, תחרויות ספורט שונות, בתי מרזח, לשבת שם כל הלילה ולגרש את השעמוםכנסת ישראל ומלחמות הגוים, ע' 17.. הקומוניזם והפשיזם שימשו כר לעליית רודנים אכזרים. האנטישמיות התגברה. הפטריוטיות התחזקה. הזיקה למסורת נחלשה, הקידמה התרחקה מאמונה, והעולם הלך ונעשה חילוני.

 הגותו 
הרב תמרת חיבר את כתביו בעבור בעלי הלב והנשמה מבין חניכי "בית המדרש הישן" הנכספים לשמוע מילה נפשית חיה; לאוהבי הדרשות והאגדה; ולאותם מהצעירים שהתחוללה בקרבם געגועים אל היהדות ו"בקשת אלוהים", אלא שבתור "מדעיים" יושבים ומתלבטים על החקירה: מה זאת יהדות? ומה זאת "אמונה"?מוסר התורה והיהדות, הקדמה.

 מחשבתו הכללית 
בכללות הרב תמרת מבין את היהדות כנושאת ומציגת האמונה הטהורה והצרופה, צינור להופעת המוסר האלוהי בעולם, המעוררת ומעירה את האדם לקחת גורל חייו בידו, להשתלם בחכמה ובכישרון המעשה, לכבוש את הטבע ולהוציא ממנו את תנובתו, להשתתף בצער זולתו ולתמוך בידי אחיו לבל ימוטו פעמיו. תכלית האמונה והדת להיטיב את הלב, והדת הוא כתב אזרחותו של האדם כחופשי בממלכת הבריאה.

להבדיל, תוכן האלילות הוא ייאוש, התבטלות והתדכאות האדם תחת איתני הטבע בדמות אלילים. והרליגיון (religion), המערבב בין אמונה ואלילות, אינו אלא אלילות באיצטלה של כביכול אמונה, המצית את קנאת הדת בקרב ההמון להיפרע מ"מעליבי האמונה", ועסוק בהעלאת ארנונות ומיסים לאלוהים, ירושה מעבודת האלילים.

באדם נטייה לטוב, מפני שהנשמה שבקרבו היא ניצוץ א-לוה ממעל שהוא מקור השלמות, והשלמות היא סיבת הטוב והנדיבות; ונטייה לרע, הנובעת מצד הגוף שהוא לקוי ופגום, חסר ונצרך, וכל קיומו תלוי על פיסת הלחם.

תכלית התורה ללמד בני האדם הצדק והמוסר, וההשתלמות המוסרית לא תיתכן בלתי אם ידבק האדם באלוהים שברא את הכל ואין מי שברא אותו וממילא מרחם על הכל ומשתוקק לקיום מעשיו, הכל צריכים לו והוא אינו צריך למי שהוא וממילא לא ישא ולא יחניף את פני עושי הרשע הרומסים אחרים. כשהאדם מידבק אל האלוהים השלם המוחלט הזה, הרי הוא מתדבק אל מקור הצדק והמוסר שממנו יפוצו קרני אורה להאיר לפני האדם את דרכו בחיים ולהורותו את אורחות הטוב והיושר.

כל המצוות שבתורה קשורות ליציאת מצרים, להוציא את האדם מעבדות לחירות, ללמדו לשנוא את העריצות והרשעות והשקר ושפיכות-הדמים ולאהוב את הצדק והשלום, לזכך ולעדן את רגשותיו של האדם ולהבדילו מטומאת המעשים הרעים, להגביר את יצרו הטוב על החיה הרעה שבו. החירות האמיתית היא חירותו הפנימית של האדם, הכרתו העצמית שתלויה במי שאמר והיה העולם, בהתקשרותו של האדם אל יוצרו והבלטת צורתו וצלמו, הצלם האלוהי שבתוכו, התקשרות שאינה באה אלא על ידי עסק התורה, שאין לך בן-חורין אלא העוסק בתלמוד תורהמסכת אבות ו, ב.

הגלות באה לתקן השחתת מידות בישראל, שאם לא הועיל לאומה מוסר התורה, המוסר העיוני, יועיל לה המוסר בפועל, מצרף הגלות. לדברי הרב תמרת, במהלך הגלות היהדות של הנביאים וחז"ל, תורת חיים, השתבשה בהדרגה עקב נטייה טבעית לאבלות ולפרישות מוגזמת כתוצאה מחורבן בית שני, ובדורות האחרונים הפכה לסם-מוות בגלל נטייה מלאכותית לבטלנות, הבאה לידי ביטוי בחומרות ובהתחסדויות ובפלפולי הבל. "הדת" החלה להחשיב ולהעריץ את הכוח הגס הלוחץ, לעבוד את "כוח דאלים גבר", עם המגרעות המסתעפות מזה: הנאצת הדעת וההשכלה, הכווצת היהודי את גופו בעינויים ובסיגופים מעבר האחד, ורדיפתו אחר המטבע מעבר השני. אריכות הגלות מונחת בזיוף מושגי התשובה, וזיוף מושגי התשובה נובע מהשתבשות מושגי התורה. חטא נורא חטאו הדורות האחרונים ששיבשו את מושגי התורה, ששמו כל מעיינם במצוות בין האדם למקום, ולמצוות שבין אדם לחברו לא שמו לב. הזדייפות מושגי התורה מנוונת ומנוולת את הגלות, וניוול הגלות חוזר ומגביר את השתבשות מושגי התורה. ואין עצה אלא לקפוץ ממעגל הקסמים הנ"ל, ולעצור את שטף שיבוש מושגי התורה ממהלכו.

לפיכך, ברוב ספריו ומאמריו הרב תמרת למעשה מבדיל בין המהות האמיתית של מושגי התורה לבין משמעותם המשובשת שקנתה אחיזה באורתודוקסיה ההמונית, על מנת לשחרר את המחשבה הישראלית ולהשיבה למקוריותה, ולהעיר את רגשי החמלה והרחמים שהם אבן בוחן לכל מצב המידות, כדלקמן:

 מושגי התורה האמיתיים 
+המושגמהותו האמיתיתמשמעותו ההמונית המשובשתאמונהלדעת ולהכיר את בוראו, התבררות חזקה אודות העניין הנשוא בפלס ההיגיון, שתתאמת בשכלו מציאות הבורא בהחלט גמור.התמסרות לדבר תוך שלילת השכל וקפיאת הרגש וסתימת המחשבה.תכלית התורהלצורך האדם, להכשיר ולשכלל את חייו, לתקנו וליפותו במוסר, חן ושכל טוב כדי להמתיק את חייו בעולם הזה ולזכותו בחיי נצח לעתיד לבוא.לצורך גבוה, כאדון המפיק תועלת מעבדיו המשמשים אותו. "להתחסד" ולעשות "סחורה" בהתחסדות.עיקר עבודת הבוראלב טובעינויים וסיגופיםיהדותהשירה והאצילות שבתורה"יודישקייט" ו"התחסדות"מצוות בין אדם למקוםעל ידי היחס והקשר שבין האדם והקב"ה המתגלה במצוות ד', יובע ערכו וחשיבותו של האדם. והמצוות מצרפות את הבריות, הכשר אל מצוות בין אדם לחברו; סמלים זכר ליציאת מצרים, זכר לתיעוב הכוח הגס, תיעוב ממשלת זדים.לעבוד עבודת ד' כאנשי חיל העובדים עבודת המלך, תוך "חומרות" ורשת חסידות חששנית, שמא יעשה היהודי כך או שמא לא יעשה כך וכך, וקונטרול על ענייני הדת המכונה "פרומקייט".מצוות בין אדם לחברוחובת אהבת רעים, בלי שום תנאי ובלי שום יוצא מן הכלל; להמתיק חיי הבריות; להעמיד ממשלת הצדק והיושר על תלו.הכשר למצוות בין האדם למקום, שלא לפרוע בחברו יען שהנהו "חפץ שמים" הנצרך לעבודת המלך ד', וכבר תתפצל חובת אהבת רעים לכיתות כיתות, אגודות אגודות, לקיים חובתו רק לבני אגודתו "החרדים" כדי שלא להזיק "נכסי קודש".התייחסות האדם אל עצמוהבורא יצר את האדם באהבה וחפץ ביקרו, וידיעה זו שהוא מגזע אצילי המלוכה, מלכות הבריאה, תשמור עליו מהשתקע בתאוות בהמיות. ויכול האדם, לפי זה, לחיות בחופש וליהנות מן העולם הנאות ממוזגות כפי דרישות טבע הגוף ולעבוד את ד' מתוך שמחה וטוב לבב. מתוך שמחת-החיים חיי עצמו, מתוך טבע האהבה והחמלה לזולתו הנטוע בלבבו מאת היצירה, ומתוך האצילות השמיימית שרוכש לו האדם על ידי התורה, מכל אלה תזדכך נפשו ותתעלה על המדרגה המוסרית.אין אהבה ואין חמימות מצד היוצר אל האדם, ומכיוון שאין אהבה בתוך הבריאה אין אהבה ואין חמימות בקרב הבריות, ולבב כל אחד לרעהו קר כקרח. ואם חסר יסוד "האהבה", היסוד הבריא והטבעי של חוקי המוסר, כבר צריך לתמוך את המוסר במשענות "היראה", באיומי מיתה וגיהנום, ולהחזיקו רתוק אל שלשלאות הסיגופים.בירור הלכהבירור היושר וחקירת המציאות האמיתית. שקלא וטריא הגדורה בגדרי ההיגיון המציאותי, הנמדדת באמת-המידה של היושר השכלי הטבעי.ניקור וחיטוט באותיות הנדפסות, על יסוד היקשים שטחיים והידמות מילתא למילתא אל צל-צילם של דברי הספר, מבלי להתבונן אל המציאות, תוך פריצת הגדרים של המציאות הנכונה וההיגיון הישר, הרבות בפלפולים נפוחים ובמגדלים פורחים באוויר לאין שיעור.צדקלהיזהר שלא להזיק לאחרים.לקשט את האחרים ו"לעשות צרות" לאחרים בשם "יראת שמים" כביכול.טעם מצוות הצדקהרגש חסד ורחמים, לתמוך בידי חברו למען לא ימוט.לא להמעיט את מספר הנופלים בישראל, אלא להרבות הון המצוות שהיהודי בהול לאוצרן לצורך פרנסתו לעולם הבא.דרישות העת החדשהלעיין אולי הרעיון, שהעת דורשת אותו, אליבא דאמת הוא דרוש ומלא ישן."חדש אסור מן התורה"תחילת התשובהעל "המצוות", על עוונות המעולפים בתכריך של "מצוות". לבחון היטב את ההעוויות היראת-שמימיות ואש הקנאות, אם איננה אש זרה; לשוב ולהודות על החמס המסתתר תחת "הטלית" גופא, ולא לשוב ולהתעטף בשמונה עשרה "טליתות" חדשות.על "העבירות" ובמסווה היראה לפלס חמס בעתיד.התשובהשיבה וחזרה למקום הראשון, תיקון מידות ושיפור המעשים. להתחנן לפני האל הטהור, אלוהי הצדק והמשפט, שיברא בנו לב טהור ולרכוש על ידי הדבקות בד' את אצילות הנפש הראויה, למען החליף כוח להתגבר על הרגלים הרעים שנשתקעו בהם. לשמוע בקול ד' וללכת בדרכיו ובמידותיו, להיות רחום וחנון מוחל וסולח כמוהו. התקרבות הדורות זה לזה.סליחות, יללות, צומות וזעקות לאל הזועם שימחול ויסיר את ידו הקשה, ושוחד ב"מצוות" למען ימחול על דם האומללים ששפכו ומשתעתדים לשפוך. התנפלות בצעקת "גוואלד" על הדור החדש לעשותו "שעיר לעזאזל".

 הצדק והיושר 
לפי הרב תמרת, כשהצדק והיושר - החום הטבעי וכוח החיוני שבגוף האנושיות - נמצאים "בקו הבריאה", אזי שלום לכל האישים הפרטים, וכל אחד ואחד מהם יושב על מכונו ויונק מלשד החיים הכללי כפי המידה הדרושה להחזקת קיומו ועצמותו הוא וקיום חבריו עמו. אזי בטלה "פרשת הקרבנות" לבלוע איש את חברו, ואך ל"פרשת המן" יש מהלכים, שכל אחד יוצא ללקוט איש לפי אוכלו "לחם מן השמים", מן שדי הטבע הנועד בעד כל בניו בשווה, ולא שיזון איש מבשר רעהוהיהדות והחרות, ע' 84..זוהי תרבות התורה והתנ"ך, תרבות ספר יצירה שבפרשת בראשית, אשר לא תדע ולא תכיר "גויים", "מדינות", "מפלגות", ו"כתות", שהמציאו להם האנשים בדמיונם, אפס מיש, ויודעת רק את האדם היחידי של יוצר בראשית, אשר יצרהו יש מאפס בדמותו ובצלמו, צלם אלוהים, לחיות ולהתקיים, לרדות בהטבע - ולא איש באחיו - ולכבשו. 

לדברי הרב תמרת, שביב אחד מהתעודה המזהירה הזו הופיע בעולם לזמן קצר בתחילת המאה ה-19, בתרבות הליברלים הראשונים, תלמידי החוזים, אשר ה"תנ"ך" היה נר לרגלם; כשהיחס החברותי בין אדם לרעהו הוא קירוב של אחווה, ששניהם חיים וקיימים ומהנים איש את רעהו בקיומו של כל אחד, ולא בקיפוחו. אולם לאסון תבל לא ארכה התקופה הברוכה ההיא, כי במהרה אנשים רעים ונבערים הטילו זוהמתם בחלל העולם. אזי החלה לצמוח מחלת "ההתקשות" המכונה "לאומיות"; ירד כבוד ה"אדם" וזכויותיו עד הדיוטה התחתונה, ותחתיו הוקם על השם המופשט "לאום", "ציבור". האנשים התקיפים חטפו והתחילו להתעסק מהר במלאכת ההתרכזות וההתלכדות, ללכוד איש איש סביבותיו חומרים חומרים של אנשים חלשים, לינקם ולמצוץ את דמם. והקירוב של אחווה, שאחד שש ושמח על קיומו של חברו ומוצא תועלת מקיומו, נהפך לקירוב של בליעה, קירוב של זאב עם הכבש, אשר כל מזימותיו איך להכניסה בשעה מוצלחת אל תוך בטנו ולהפכה לעצם מעצמיו. ככה אליל ה"לאומיות", העריצות, הלך וקבר את זכויות האדם, ומאז רוח איבה ומשטמה ממלא את חלל העולם.

אם הכרת זכויות האדם הפרטי נעדרת, וכינויים אחרים, כמו "הציבור", "הלאום", "החברה", ייקחו עמדתה להיחשב היסוד לתבל, אשר בשבילם נברא האדם הפרטי; אזי יש עסק עם מושגים תאולוגים נעלמים, שאין ביניהם לבין שאר אמונות אלילים, המחליטות כי אדם נברא בשביל אליל זה או אחר, מאומה. לדבריו, לא בשביל "הלאומיות" או "ההתבוללות" סובב עם ישראל עם ספר התורה, בת קול המוסר והצדק העולמי; לא בשביל רגע מוצלח שיוכל להתגנב לתוך מעיל יונקרי, ולטעום טעם הליכה בגרון נטוי והשתקשקות חרב צמודה, ולהכריז לכל עובר: פנו דרך ללהט החרב העברי המתהפכת מ"התבוללות" ל"לאומיות". ה"לאומיות" חותרת להפריד בין אנשים, בכדי לתת שארית לשלטון עריצות ומטה הרשע. התנ"ך שואף רק לעשות פירוד בין צדק לרשע ומתעב כל פירוד בין אנשים.

החיים, החיים הממשיים, חיי הדם והנפש, הם שצריכים לעמוד בראש כל השאיפות. החיים והקיום של האדם הפרטי הם יסוד התבל, מהם הכל והכל בם. כששלום בדמו ובנפשו של האדם הפרטי, שלום להחברה כולה, ופרח ושגשג האורגן האנושי דשן ורענן כגינות עלי נהר.

"מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך" מעיר את הלבבות על עוצם הבחינה המדויקת למידת הצדק, כי מי שטעם פעם אחת טעם ייסורים, הוא יודע את נפש האומלל זולתו. על ישראל, האדונים ועבדים כאחד, אדונים באצילות התורה, שהיא התיאוריה של הצדק, ועבדים בייסורים ובעינויים, שהם שימוש הצדק, להכריז ולחזור ולהכריז על השאיפה לצדק עולמי בלי לאות ובלי הרף.

 תפיסתו את הגאולה 
תפיסת הגאולה של הרב תמרת נובעת מלקחים שהפיק ממלחמת העולם הראשונה, וממסקנה שבגלות ישראל הגיעו למעלה מוסרית גבוהה יותר מזו שהייתה להם ביושבם על אדמתם בשנים קדמוניות (לדבריו, הגלות איננה חיסרון, אלא היא בית-ספר עליון ללימוד והשתלמות האומה הישראלית בשמירת ייחודה והשלמת צורתה, שבאה לידי ביטוי באצילות וריכוך-המזג המיוחד של היהודי הגלותי, מה שנקרא "הנקודה היהודית"), ולפיכך הגאולה תלויה בלימוד לקחי הגלות.

לדעת הרב תמרת, עניין ה"משיח" שבאגדות חז"ל מכוון אל גאולת הרוח של האנושיות, על התפשטות ההכרה המוסרית והדעת האלוהית בעולם. "המשיח" של חז"ל הוא המשכו ומלואו של חזון הנביאים הפשוט והברור: לא ישא גוי אל גוי חרב; מלאה הארץ דעת ה'. מזה למדים ש"צפיית המשיח" שבאגדות חז"ל פירושה: ציפייה אל התרוממות כבוד הישראלית וזריחת תרבותה, התרבות של היהדות, בעולםכנסת ישראל ומלחמות הגויים.

לדבריו, קלושי הדעת, המייחסים חירות לעולמו של הגוי, ועבדות לעולמו של היהודי, מבלבלים בין החירות האמיתית הנמצאת בתרבות הנחתכת מטעם התורה (פסקי ההלכה נחתכים על פי דרשות חכמים את התורה ומציאות החיים המשתנה), לבין תרבות הנחתכת מטעם החרב שאינה אלא גאווה; בין הכרת העוצמה והכוח לבין הכרה-עצמית פנימית. ישראל, האומה הגלותית-תורנית, נושאת בחובה את זרעוני אידיאלי הנביאים "לא ישא גוי אל גוי חרב", מפאת שהיא מכילה את יסודי החירות. תכלית הברית בין ישראל והקב"ה, בשביל האומה, היא להיעשות "ממלכת כהנים וגוי קדוש", כלומר, להיעשות אומה, שקרבת-אלוהים וזוך-הנפש יגורו בקרב ולב כל איש ואיש מבניה, עד שתהא כממלכה אשר כולה כהנים וכולה קדושים. לפיכך, למען תיקון העולם על ישראל להיבדל מן העולם.

מאמר חז"ל "אם ראית מלכויות מתגרות אלו באלו צפה לרגלו של משיח"בראשית רבה מב ד, פירושו: לעת אשר תפרוצנה מלחמות בין מלכויות, על האומה הישראלית להכין את עצמה "לקבלת-פניו", לחדד בכל פינותיה את הכרת תעודת החיים הנישאה של ישראל, ולהגביר את רחשי חיבת התורה וחיבת כל קודשי האומה, וכך יוכל להיווסד מעון ראשי, הוא הזדככות הנפש על ידי תלמוד תורה, ובסיס נכון להתגלות האידאה המשיחית.

 ביקורת על הגותו 
מאמריו הראשונים של הרב תמרת עשו הרבה רעש, וגררו פולמוסים על השקפתו, והרבה ביקורת לא עניינית. להגותו המאוחרת הקשיבו מעטים, ובדורות הבאים ספריו נשתכחו. מהטענות שהיו נפוצות בזמנו אצל מבקריו:

 הרב המרגיש תמים בדעותיו ובמעשיו במידה גדולה כזאת שגרמה לו להפריז בביקורתו את האורתודוקסיה.
 מפני חינוכו הבטלני לא יכל להכיל את אור הבהיר של הציונות לימים רבים ולהתרומם עד מרום פסגת עוזה.
 אינו בקיא בענייני העולם הזה, וענייני פוליטיקה ותרבות אינם נהירים לו.
 אינו בקיא בהיסטוריה של האנושות ולכן חלק מהשקפתו איננו בהתאם למציאות.
 אפשר לחלוק על רוב דבריו, אולם יש בהם רגשות מלב טהור, מחשבות של אדם אורתודוקסי המבקש את האמת ושוחה נגד הזרם, וזה דבר נדיר.
 הגותו עמוקה ומקורית, אלא שהדור עוד לא הוכשר לעיקרי אמונתו.

מכתביו
 ספרים 

 קונטרס היתר חדר"ג באשה נשתטית, פיעטרקוב עת"ר
 ספר האמונה הטהורה והדת ההמונית, אודסה תער"ב. מהדורה חדשה בעריכת צחי סלייטר, ספרי בלימה תשפ"ו

 . מהדורה חדשה בעריכת צחי סלייטר וחיים רוטמן, ספרי בלימה 2021
  (קונטרס מעלות התורה, חידושי תורה)
 שלשה זיווגים בלתי הגונים, פיעטרקוב תר"ץ
 אהוד לוז (עורך), פציפיזם לאור התורה: מבחר כתביו של אהרון שמואל תמרת, מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, 1992

 מאמרים 

 הוד רבנות (המליץ, תרנ"ה)
 למען "האמת" המזויפה (המליץ, תרנ"ז)
 שלומים לריב ציון (המליץ, תרנ"ט-תר"ס)
 אל ה"דרשו לציון" (המליץ, תר"ס)
 דעת הרבנים (המליץ, תר"ס)
 הקונגרס הרביעי (המליץ, תרס"א)
 תחית השפה והתרבות העברית (הצפירה, תרע"ב)
 לשאלות היהדות ("העתיד" בעריכת ש"י איש הורוויץ, תרע"ג)
 לשאלות האורתודוקסיה (הזמן, תרע"ג)
 ההסכמה העצמית והרדיפה אחרי ה"הכרה" (המזרחי, תרע"ט)
 "סבלנות הדת" ו"גזרת שמד על התורה" (הצפירה, תר"פ)
 "הניירות" - על ההגירה לאמריקה (הצפירה, תרפ"א)
 תשובה ל"משיבי" (הצפירה, תרפ"א)
 על התחיות: חזות קשה ("שאר-ישוב" בעריכת חיים יצחק בונין, ג-ד, תרפ"ב)
 השתחררות המחשבה העברית ("קולות" בעריכת אליעזר שטיינמן, שנה ראשונה, חוברות ו-ח, תרפ"ב)
 משיחתו של איש מוזר (התורן, שנה עשירית, ד-ה, תרפ"ג)
 הערה והוראה מוסרית ("בית המדרש החדש", שנה ראשונה, חוברת ב, תרפ"ח)
 ראיתי את הארץ והנה תוהו ובוהו ("יבנה" ירחון ליהדות וספרות, חוברות ב-ג, ד-ה, תרפ"ט)
 תוהו ובוהו, חמש מסות בעריכת צחי סלייטר, ירושלים, ברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג (2023).

 ראו גם 
 צדק (יהדות)

לקריאה נוספת
הרב אהרן שמואל תמרת, ביוגרפיה של אחד הרבנים המרגישים, בספר "פציפיזם לאור התורה", ע' 21-1, מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, 1992.
ש"ז שרגאי, אגרות הרב אהרן שמואל דברת, שרגאי (בעריכת יצחק רפאל), ע' 64-39, ירושלים: מוסד הרב קוק תשמ"ה.
ר' בנימין, מעגל המכאובים, מאזנים, י"ד באלול תרצ"א, ע' 11-9.
עקיבא בן-עזרא, דמויות, ע' 70-66, תל אביב תשל"ח.
ש. דניאל, לזכר "אחד הרבנים המרגישים", ההד, שנה ז (תרצ"ב), גיליון א, עמ' יא
אלי הולצר, הסכנה המוסרית והאלילית שבלאומיות המדינית: משנתו של הרב תמרת, בתוך הספר "חרב פיפיות בידם", ע' 109 - 164, מכון שלום הרטמן, הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן וכתר ספרים, 2009
אהוד לוז, אמונה ומוסר בהגותו של אהרון שמואל תמרת, פתחים, 49 (תש"ם), ע' 28-20.
אהוד לוז, גלות וייעוד בהגותו של אהרן שמואל תמרת, כיוונים - כתב-עת לציונות וליהדות, 8 (תש"ם) ע' 70-59, 9 (תשמ"א), ע' 116-103.
Aryeh Cohen, “The Foremost Amongst the Divine Attributes Is to Hate the Vulgar Power of Violence”, Journal of Jewish Ethics, Vol. 1, No. 2 (2015), pp. 233-252.
Hayyim Rothman, “Iconoclasm and Diasporist Anarcho-Pacifism in the Thought of Aharon Shmuel Tamaret.” In Anthology of Jewish Anarchism. Edited by A. Torres. Champaign: U. of Illinois Press, 2020
יצחק סלייטר, אהרן שמואל תמרת ופניו האפלות של ההומוניזם הדתי, מחשבת ישראל, גיליון ה, ע' 207-177, באר-שבע תשפ"ד.

קישורים חיצוניים

 דף אודות הרב תמרת באתר המוזיאון החברתי של יהודי ביאליסטוק והסביבה







  (על הספר מוסר התורה והיהדות)
  (על הספר מוסר התורה והיהדות)
  (על ספר האמונה הטהורה והדת ההמונית)


 שלום רוזנברג, סתירות ודיאלקטיקה במוסר החברתי, בהגותם של הראי"ה קוק ושל הרב א"ש תמרת, באתר דעת
 שלום רוזנברג לוחם נגד המלחמות, באתר "מקור ראשון"
 הרב תמרת - מבקר חברתי ופציפיסט אשכול בפורום עצור כאן חושבים

 Interview -Rabbi Everett Gendler’s translation of Rabbi Aaron Samuel Tamares
 Tamares, Aaron Samuel, ב-http://www.encyclopedia.com



ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:רבנים ליטאים
קטגוריה:מחברי ספרי דרוש
קטגוריה:מחברי ספרי מוסר ומחשבה
קטגוריה:מסאים יהודים
קטגוריה:פציפיסטים יהודים
קטגוריה:חובבי ציון
קטגוריה:בוגרי ישיבת וולוז'ין
קטגוריה:ילידי 1869
קטגוריה:נפטרים ב-1931