הפיכת נוז'ה

הפיכת נוז'ה (בפרסית: کودتای نوژه) או הפיכת נקאב (בפרסית: کودتای نقاب, ראשי תבות של نجات قیام ایران بزرگ) הייתה ניסיון הפיכה כושל שכוון נגד המשטר האיסלמי באיראן במטרה להדיח את ראשי המשטר ובראשם המנהיג הרוחני האייתוללה חומייני. ההפיכה תוכננה להתבצע ב-9 ביולי 1980. בניסיון ההפיכה נטלו חלק אנשי צבא, מלוכנים וליברלים, ובראשה עמדו שאפור בח'תיאר (ראש הממשלה לשעבר) פוליטיקאים וגורמי אופוזיציה משורות הצבא. מטרת הקושרים הייתה להפיל את המשטר הקיים ולהקים משטר אלטרנטיבי (מונרכיה חוקתית או רפובליקה דמוקרטית).

 רקע היסטורי 
מייד לאחר המהפכה האסלאמית בפברואר 1979 החלו האיסלמיסטים הרדיקלים בראשות חומייני במאמץ לבסס את שליטתם המוחלטת במדינה. בין הצעדים שננקטו היה מאסרם המיידי של תומכי השאה והשתלטות הדרגתית על מוקדי הכוח במדינה. במרץ 1979 ערכו משאל עם פופוליסטי במהלכו נתבקשו האזרחים להכריע בין 2 אלטרנטיבות – משטר מלוכני, או רפובליקה איסלמית. הרוב המכריע שהצביע בעד המשטר האיסלאמי הראה כביכול את תמיכתו המוחלטת של העם במשטר, והדבר נוצל להחלשתם ולבסוף לסילוקם של הגורמים הליברלים־דמוקרטים בקואליציה השלטת.

לאחר סילוקם הסופי של הגורמים הליברלים והמתונים וטיהור אינטנסיבי שנערך בשורות הצבא, החלו בהקמתם של שורה של מוסדות שכללו את משמרות המהפכה – גוף צבאי שנועד להגן על המשטר מפני אויבים פנימיים או חיצוניים, בתי משפט מהפכניים ששפטו לפי החוק האיסלמי השריעה וועדות מיוחדות שאכפו את הביטחון ואת האינדוקטרינציה של השלטון על פני האזרחים. בנוסף לכך הוקמה משטרת צניעות שאכפה קודי לבוש איסלאמיים על נשים במרחב הציבורי ועל ההתנהגות המקובלת בכלל במרחב זה על פי הקודים האיסלאמיסטיים. המהפכה האיסלמית התבססה בכל התחומים המשפטיים התרבותיים החברתיים והחינוכיים כך שגם מערכת החינוך עברה של התאמה לדוקטרינה המוסלמית השלטת.

פעולות אלה עוררו אנטגוניזם והתנגדות רבה בקרב חלקים בציבור כדוגמת מעמדות הביניים המשכילים ובשורות הצבא, ובקרב מיעוטים אתניים ודתיים שונים שלא היו חלק ואף חשו עצמם נפגעים ומוחלשים ברפובליקה האיסלמית המתהווה. נוסף על כך הכאוס הכלכלי והביטחוני שהתהווה במדינה, תקריות גבול ואיומי הפלישה של העיראקים בראשות סדאם חוסיין יצרו כר נוח להתהוותה של התארגנות אופוזיציונית שתנסה להפיל את השלטון.

 ניסיונות קשר מוקדמים 
באווירה הסוערת והמתוחה ששררה באיראן בעקבות המהפכה, המעצרים הנרחבים (של עשרות אלפים) וההוצאות להורג של מאות ממתנגדי המשטר - החלה התארגנות של קבוצה של אנשי צבא ואזרחים שהחלו בפעילות אופוזיציונית מחתרתית בתוך ומחוץ לאיראן. הקבוצה האופוזיציונרית המרכזית שהתהוותה הונהגה על ידי שאפור בח'תיאר שהיווה דמות מפתח באופוזיציה החילונית-דמוקרטית למשטרו של השאה, וכיהן כראש ממשלה מספר שבועות לפני נפילתו של המשטר המלוכני (שנאלץ למנותו בניסיון לבלום את עליית האיסלמיסטים).

בפברואר 1979 נפלה ממשלתו של בח'תיאר ומספר חודשים לאחר מכן עזב את איראן לפריז, שם החל מארגן את גורמי האופוזיציה כשהוא מודיע שבכוונתו לפעול בצורה אקטיבית להפלת המשטר האיסלמי. בח'תיאר יצר קשר עם גולים איראנים והחל במאמצים לגיוס כספים לצורך מימון ההפיכה. עד ראשית אוקטובר הצליח לגייס כספים ממספר גולים איראנים אמידים ביניהם אחותו של השאה, הנסיכה אשרף פהלווי - דבר שאפשר לו לייסד עיתון מחתרתי ולבסס את הארגון בפריז. במשך החודשים הבאים פנה בבקשת סיוע למדינות ערב העשירות ולעיראק שהחלו לספק לו סיוע כספי ניכר שאפשר לו לייסד תחנת רדיו עצמאית שעלתה לשידור במאי 1980. בכך הפך למנהיג המרכזי של האופוזיציה האיראנית.

במקביל החלו מתארגנות מספר קבוצות גולים נוספות. בסתיו 1979 הגנרל גולם עלי אובייסי שנודע כ"קצב מטהראן" בשל דיכויו האכזרי של המהומות ב-1978 יצר קשר עם אנשי צבא בכירים נוספים ביניהם הגנרל ג'וואד מואינזאדי ביוצרם רשת קטנה של אנשי צבא גולים מתנגדי משטר. אובייסי ומואינזאדי נפגשו עם מנהיגים עיראקיים שהבטיחו לספק להם כסף, נשק ואמצעי שידור לתחנת רדיו עצמאית. הם תכננו להתבסס בשטח בעיראק סמוך לגבול האיראני ומשם להתחיל את ההתקוממות. כמו כן החלו לבסס רשת של תומכים בתוך איראן. במאי 1980 טענו כי הצליחו לגייס לשירותיהם כ-7,000 אנשי צבא בדימוס ו־90,000 תומכים נוספים שהיו אמורים לפתוח בהתקוממות חמושה (נתון זה שנוי במחלוקת).

שהריאר שאפיק אחיינו של השאה תכנן לבצע פלישה ימית לאיראן (ספק אם התוכנית הייתה ריאלית) אך נרצח על ידי מתנקש בדצמבר 1979. הגנרל מוסטפא פאליזבאן יצר קשר עם אובייסי וייסד קבוצה קטנה של לוחמי גרילה כורדים שהיו אמורים לקחת חלק בתוכנית ההפיכה. הגנרל בהראם אריאנה ייסד ארגון בשם אזדיגן ("האנשים החופשיים") והקים בסיס בטורקיה סמוך לגבול האיראני על מנת לפתוח משם בפעולה צבאית.

ראשי השלטון האיסלמי באיראן היו מודעים היטב לפעילות זו וחששו מתוצאותיה. הם ניצלו את ניסיונות הקושרים על מנת לחולל היסטריה בקרב ההמון ולשלהב אותו כדי להגן על המהפכה. ב-4 בנובמבר 1979 צרו סטודנטים איראנים על השגרירות האמריקאית בטהראן ייתכן שאחת הסיבות לכך הייתה אמונתם שהסי. איי. איי מנסה לעורר הפיכה שלטונית כפי שעשה ב-1953. מסמכים שנתפסו על ידי הסטודנטים בשגרירות הוכיחו לטענתם מעורבות של גורמים שונים כנגד המשטר ושימשו עילה למעצרים והוצאות להורג של אחדים מהם. כאשר נעשה הניסיון (הכושל) לחילוץ בני הערובה האמינו איראנים כי מדובר בחלק ממזימה אמריקאית שנועדה למוטט את המשטר האיראני האיסלמיסטי. כתוצאה מכך נערכו מעצרים המוניים ונערך טיהור נרחב בשירות הצבא. במאי ויוני הממשלה האיראנית חשפה לפחות 2 ניסיונות הפיכה שהיו קשורים לעובייסי ועצרה עשרות אנשי צבא חשודים. הנשיא בני-סדר טען כי לפחות 6 ניסיונות קשר סוכלו במשך 4 החודשים שקדמו להפיכת נוז'ה.

 תוכנית ההפיכה 
התוכנית שגובשה על ידי מועצת ההפיכה הניקאב שבראשה עמדו בח'תיאר והגנרל באקר בני-אמירי כללה קריאה לשבטים וקבוצות אתניות שונות ברחבי איראן לפתוח בהתקוממויות ספורדיות תוך שהם "משוחדים" בכסף על ידי אמירי. במקביל פעל בח'תיאר ככל הנראה לעורר את ממשלת עיראק לפתוח בשורה של פעולות הסחה צבאיות לאורך הגבול עם איראן.

לפי התוכנית בזמן שמשמרות המהפכה יהיו עסוקים בפעולות ההסחה, בלילה שבין 9–10 ביולי, קבוצה של כ-300 צנחנים הממוקמים בטהראן היו אמורים לנוע בקבוצות קטנות, להתארגן בסביבות בסיס חיל האוויר נוז'ה ולהתחיל בהפיכה. במקביל כ-20 טייסים בהנהגתו של מפקד חיל האוויר הגנרל איאת מוח'קקי היו אמורים להתכנס בפארק לאלי בטהראן משם לנוע לכיוון בסיס נוז'ה ולחבור ל-30 הטייסים שכבר היו נוכחים שם.

הטייסים תכננו להשתמש במטוסי F-4 ו-F-9 ולהפציץ עם שחר שורה של מטרות כולל ביתו של חומייני בטהראן, סמינר פיזיזי באוהם, מטה בית המשפט המהפכני המרכזי, משרד ראש הממשלה, אגף המודיעין של משמרות המהפכה, שני בסיסים נוספים של משמרות המהפכה בטהראן, מס' בסיסים של הקומיטיז ומסלולי המראה בטהראן ובערים נוספות שנועדו למנוע מטייסים נאמנים למשטר לפעול כנגדם.

את ביתו של חומייני תכננו להפציץ ב-3 מטוסים שונים על מנת לוודא את חיסולו. באמצעות הפגיעה במשמרות המהפכה ובמוסדות האיסלמיסטיים קיוו הקושרים להטות את הצבא לטובתם.

המטוסים מבסיס נוז'ה היו אמורים לחלוף מעל טהראן כאשר אחד מהם היה אמור להשמיע בום על-קולי שישמש כאות לכוחות הקרקע המונהגים על ידי קולונל איזאדי להתחיל בפעולתם. קבוצה של כ-200 אנשי קומנדו מוסווים במדי צבא הייתה אמורה להשתלט על תחנת הטלוויזיה של טהראן שהוגנה בצורה דלילה. קבוצה נוספת של כ-20 אנשי קומנדו היו אמורים להשתלט על תחנת הרדיו של טהראן. במידה וחומייני היה ניצל מההפצצות קבוצה של כ-50 אנשי קומנדו נוספים היו אמורים להגיע לביתו ולוודא את חיסולו.

לאחר ההשתלטות על תחנות הרדיו והטלוויזיה חברים באגף האזרחי של הניקאב היו אמורים לעלות לשידור ולהודיע על מצב חירום צבאי. זה היה האות למשתתפי ההפיכה בחלקים האחרים של איראן להתחיל בפעולותיהם.

 כישלון ההפיכה 
בלילה שבין 9 ל-10 ביולי החלה קבוצת הצנחנים מטהראן את דרכה לעבר בסיס נוז'ה, כשהמשתתפים מתרכזים בנקודות מסתור סמוך ליעד. בסביבות השעה 22:00 נעצרו בין 50 ל-60 צנחנים, ובהם מפקד היחידה, על ידי כוח קטן של משמרות המהפכה שתוגבר במהירות. באני אמירי, ששהה בבסיסו באותה עת, חזה במעצרים והצליח להימלט במכונית תחת אש כבדה שפתחו לעברו משמרות המהפכה. במקביל, קבוצת הטייסים שהתאספה בפארק לאלה נסעה לבית תה סמוך לבסיס, שם המתינה למפגש עם שני טכנאי מטוסים שהיו אמורים להובילם לבסיס האוויר באמצעות אוטובוס. הטכנאים לא הגיעו לנקודת המפגש, ככל הנראה עקב חסימת הצירים על ידי משמרות המהפכה, ובעקבות זאת שבו הטייסים לטהראן בשעות הבוקר המוקדמות מבלי שידעו על המעצרים בבסיס. היעדרותם של הטייסים מנעה את המראת המטוס שאמור היה לתת את האות לפתיחת ההפיכה, והובילה לקריסת המבצע בטרם החל. כישלון ההפיכה הוביל לגל מעצרים נרחב בקרב המעורבים, ובוצעו הוצאות להורג של מרבית חברי המועצה הצבאית, למעט באני אמירי ומפקד המשטרה. המשטר האיראני ניצל את האירוע לביצוע טיהור נרחב בשורות הצבא, שכלל גם קצינים שלא היו קשורים לקשר ישיר, ובכך דיכא את האופוזיציה וביצר את יציבות השלטון.

מספר ימים לאחר מכן, פרסמו השלטונות הודעה רשמית המפרטת את סיכול המזימה. הם אף הוציאו לאור ספר המתאר את השתלשלות האירועים מנקודת מבטם. לטענת השלטונות, השירותים החשאיים קיבלו מידע מוקדם על התוכנית מספר חודשים מראש באמצעות מקורות במפלגת תודה וגורמים נוספים. המידע הקונקרטי הגיע, לפי גרסה זו, בבוקר 9 ביולי, בו טייס מטהראן חשף את הפרטים במהלך פגישה שנערכה עם איש הדת עלי ח'אמנאי. שעות ספורות לאחר מכן מסר קצין נוסף פרטים משלימים לקומיטיז. לגישת הספר של המשטר, הדלפת הטייס הייתה הגורם המכריע בסיכול "מזימת הקשר". 

מנהיגי ההפיכה ששרדו מציגים גרסה חלופית לאירועים. לטענתם, אילו היה בידי הכוחות האיראניים מידע מפורט כ-12 שעות מראש, הם היו פועלים בנחישות רבה יותר למעצר הטייסים בפארק לאלה והצנחנים, בטרם יציאתם מהעיר. חקירה פנימית שערכו ניצולי ארגון "הניקאב", העלתה כי שני חברים מרכזיים ביצעו שיחות טלפון בלתי מורשות בערב 9 ביולי לשאפור בח'תיאר ולחבר נוסף בפריז, ודיווחו על עיתוי המבצע. להערכתם, המידע דלף מאחד המקבלים לידי הממשלה האיראנית. עלו גם קונספירציות כי המדליף היה סוכן מודיעין ישראלי שביקש לסכל את ההפיכה כדי להחליש את הצבא האיראני, ולעודד את עיראק לפלוש למדינה, במטרה ליצור מלחמה שתתיש את שני האויבים המרכזיים של ישראל. על אף הקושי להכריע בין הגרסאות, קיימות ראיות התומכות בסברה כי לכוחות הביטחון לא היה מידע מדויק לפני 9 ביולי. אילו היה בידיהם מידע כזה, סביר להניח שהיו עוצרים את באני אמירי וראשי הניקאב ששהו במפקדותיהם בימים שקדמו למבצע. כמו כן, לא נעשה ניסיון לעצור את כוחות הקומנדו בטהראן ששהו בבית מסתור סמוך לאולפני הטלוויזיה לאורך כל הלילה. נראה כי הצבת המארב הבלתי מתוכנן בסמוך לבסיס נוז'ה הייתה הגורם המקרי שהוביל לשיבוש ההפיכה, וכי בלעדיו ייתכן שהמבצע היה יוצא אל הפועל, ואולי אף נוחל הצלחה. 

קישורים חיצוניים

 Mark J. Gasiorawski, "The Nuzhih Plot and Iranian Politics," International Journal of Middle East studies 34 (2002), pp. 645-666

קטגוריה:הרפובליקה האסלאמית של איראן: היסטוריה
קטגוריה:מהפכות במאה ה-20
קטגוריה:הפיכות ומהפכות שלטוניות באיראן
קטגוריה:המהפכה האיראנית
קטגוריה:יחסי איראן–עיראק
קטגוריה:1980 בפוליטיקה
קטגוריה:1980 באיראן