תאו הכף

תאו הכֵּף (שם מדעי: Syncerus caffer caffer; קרוי גם תאו סוואנה דרומי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי בדרום ומרכז יבשת אפריקה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1779 על ידי חוקר הטבע השוודי אנדרס אריקסון ספרמן ששהה באותו זמן בכף התקווה הטובה, והוא מכונה כך עקב העובדה שהתגלה על ידי האירופאים במקום זה בעת שהללו הגיעו לראשונה לדרום אפריקה. פירוש שמו המדעי הוא "חיה בעלת קרניים מחוברות החיה באפריקה", והכפל של המילה caffer, מרמז על היותו תת-המין הראשון שהתגלה. תאו הכף הוא תת-המין הגדול, הנפוץ והמוכר ביותר של התאו האפריקני.

מאפיינים
לתאו הכף יש זוג קרניים גדולות, ארוכות ועבות, ואצל זכרים מבוגרים הן מגיעות לממדים ענקיים. הקרן ידועה בצורתה הספירלית: היא צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת כלפי מטה ואז חוזרת ומתעקלת למעלה בצורת S. הקרן צומחת לצדדים, בדומה לקרניים של מרבית מיני הבקר. אצל זכרים בוגרים ומבוגרים, מתפתח בין הקרניים "מגן" עבה וכבד הנובע מכך שהקרניים התעבו בבסיס עד שהתחברו ביניהם, ואפילו כדור רובה אינו יכול לחדור דרכו. ה"מגן" נעדר אצל הנקבות, ושימושי בעיקר אצל הזכרים לצורך דחיפות. קצה הקרן של התאו חדה למדי, והוא משתמש בה כדי לזרוק באוויר את טורפיו דוגמת האריות. הפרווה של תאו הכף דקה ודלילה למדי, אך העור עבה מאוד. צבע הפרווה אצל תת-מין נוטה להתכהות לשחור בגוונים שונים - בעיקר ככל שגילו של הפרט עולה. אזורים מסוימים נראים אפרפרים עקב דלילות השערות. נקבות ועגלים יהיו בצבע חום שוקולד כהה, עם גוון ערמוני. על הפנים, יש לעיתים סימונים לבנים. 

מבנה הגוף של תאו הכף רחב, ארוך וכבד, ויש לו רגליים חזקות ומוצקות, זנב ארוך וגמיש המסתיים בציצת שיער גדולה. הכתפיים מסיביות וגבוהות, והצוואר השפוף קצר ועבה במיוחד. הראש גדול בעל חרטום קצר יחסית ורחב, והאוזניים גדולות ושמוטות. האף גדול ורחב ודומה לבקר הבית. הזכרים גדולים וכבדים מהנקבות. גובהו של התאו בכתפיים עד 170 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 3.4-2 מטר, ומשקלו עד 900 ק"ג.

תפוצה וביולוגיה
ממוזער|שמאל|זרזירי בקר עומדים על גבו של תאו הכף.
תאו הכף מאכלס את דרום ומזרח-מרכז אפריקה. הוא מצוי בקניה, אוגנדה, טנזניה, זמביה, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה, נמיביה, אנגולה ודרום אפריקה; באתיופיה ודרום סודאן הוא מוחלף בהדרגה על ידי התאו הסודני, ובקונגו הדמוקרטית הוא מוחלף במרכז על ידי תאו היער. התאו נכחד והוחזר מחדש לסווזילנד. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מסוואנות עשב גדולות המנוקדות בעצים. 

תאו הכף הוא חיה חברותית במיוחד, ועשוי לחיות בעדרים של עד 1,000 פרטים. זכרים מבוגרים נוטים לחיות בגפם. החיים בעדר מציעים יתרונות לתאואים בשל ההגנה המוגברת מפני טורפם והעברת מידע לגבי מקומות האכלה טובים. הקשרים חזקים במיוחד בין נקבות התאו, ואם עגל או תאו בוגר יותקף על ידי טורף גדול כמו האריה, שאר העדר יגיב במהירות לשאגות המצוקה שלו וימהר להגנתו. עדר תאואים מסוגל בקלות להניס להקה שלימה של אריות במטרה להגן על תאו אחד. על מנת להכיל את החום האפריקני, תאו הכף נוטה לבלות את שעות היום החמות בשכיבה בצל, כשבשעות הבוקר והערב הוא יבוא לשתות מים, ומרבית שעות ליקוט המזון יתרחשו בלילה הקריר. תאו הכף הוא לוחך עשב בעיקר, וכאשר יש מחסור בעשבים הוא יאכל גם עשבי תיבול, שיחים וענפים. עקב הרגלי התזונה שלו, התאו מפנה את הקרקע לצמיחת עשב חדש, ובכך ממלא תפקיד אקולוגי חשוב בסוואנות האפריקניות. עונת הרבייה מתרחשת בין מרץ למאי, ותקופת ההריון נמשכת כ-11 חודשים. העגלים נולדים מינואר עד אפריל. העגל מסוגל ללכת בקצב של העדר תוך זמן קצר, והקשר בינו לבין האם חזק מאוד. תוחלת החיים של התאו עד 26 שנים.

איומים ושימור
אף על פי שאוכלוסיות תאואי הכף עדיין גדולות מאוד, הן צומצמו במידה רבה על ידי ציד, אובדן בית גידול ומחלות. באזורים מסוימים, תאו הכף מעולם לא התאושש ממגפת הבקר ההרסנית שפגעה ביונקי אפריקה בשנת 1890. מחלה אחרת הידועה כשחפת השור משפיעה אף היא על תאו הכף בדרום אפריקה. תאו הכף מצוי במספר רב של אזורים מוגנים ברחבי אפריקה, כדוגמת הפארק הלאומי סרנגטי, אזור השימור נגורונגורו, מסאי מארה, הפארק הלאומי קרוגר והפארק הלאומי קילימנג'רו. בתור אחד מחמשת הגדולים, תאו הכף מבוקש מאוד על ידי ציידים חובבים ותיירים, ובכך הוא מהווה תמריץ כלכלי ניכר למדינות שבהם הוא נפוץ. הרשימה האדומה של IUCN לא הקימה קטגורית שימור נפרדת לתאו הכף, ועל כן, נראה שהוא כלול תחת קטגורית ללא חשש (LC) שמשמשת בכלליות עבור כל תת-המינים.

קישורים חיצוניים

  מידע על תאו הכף באתר "ציד באפריקה".

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1779
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אנדרס אריקסון ספרמן
קטגוריה:בקר
קטגוריה:דרום אפריקה: יונקים