גיורי וינה

גיורי וינה הוא כינויה של סדרת גיורים שביצע בית דין אורתודוקסי שפעל מטעם הסוכנות היהודית בווינה בירת אוסטריה בשלהי שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. גיורים אלו גררו אחריהם מחלוקת חריפה, כאשר מתנגדיהם טענו כי בית הדין ערך גיור "סיטונאי" מבלי שווידא כי המתגיירים מתכוונים באמת לקבל על עצמם את המצוות (תנאי שנתפס על ידיהם כהכרחי לתקפותו של הגיור) וכי חלק מחבריו אינם מוסמכים לגייר, בעוד שתומכיהם טענו כי הגיורים התנהלו כדין.

יש הרואים בפרשה זו נקודת מפנה ביחסו של הממסד הרבני לגיורים בכלל ובפרט לקבלת המצוות בעת הגיור.
250px|ממוזער|שמאל|טירת שנאו שבה פעל מחנה המעבר שבו גוירו העולים
רקע
בשנים 1965–1973 שׂכרה הסוכנות היהודית את טירת שנאו  הסמוכה ל והקימה בה מחנה מעבר ליהודים שהיגרו ממדינות הגוש הסובייטי, בעיקר מברית המועצות ומפולין, שחלק ניכר מהם התעתדו לעלות לארץ ישראל. רבים משוכני המחנה היו נשואים בנישואי תערובת ללא-יהודים, ולחלקם אף היו ילדים שאינם יהודים על פי ההלכה. במהלך שנות קיומו הראשונות, נערכו באופן ספורדי גיורים בודדים לשוכני המחנה באופן מקומי, על ידי רבה הראשי של וינה ד"ר עקיבא אייזנברג.

השתלשלות הפרשה
הקמת בית הדין
החשש מעליית אנשים שאינם יהודים על פי ההלכה לארץ מחד, והתגברות גלי העלייה מאידך, הביאו באביב של שנת 1969 את אנשי המחלקה לשירותי דת בסוכנות היהודית, הרבנים מרדכי קירשבלום, ושמאי גינזבורג מירושלים ואחראי הדת והכשרות במחנה אלתר שטיינמץ (שהיה אף הוא מוסמך לרבנות), להקים בית דין לגיור בתחומי המחנה. בית הדין פעל בחסותו הפורמלית של הרב אייזנברג (מתוקף היותו רבה הרשמי של וינה הוא היה המוסמך היחיד לערוך גיורים בעיר), שגם השתתף בהרכבי בית הדין לצדו של שטיינמץ.

גיוריו של הרב אייזנברג התקבלו בחשדנות על ידי הרב הראשי לישראל, איסר יהודה אונטרמן ולכן הוחלט כי רבה של הקהילה החרדית "קהל ישראל" בווינה, חיים ירחמיאל גרינפלד, יעניק את הגיבוי ההלכתי שלו לגיורים. הרב גרינפלד שלח אף נציג מטעמו, מנהל מוסדות החינוך של אגודת ישראל בווינה הרב חנוך ברוינר, להשתתף בהרכבי בית הדין, והוחלט כי תיערך קבלת מצוות נוספת במעמד הטבילה, בהרכב שלא יכלול את הרב אייזנברג.

בית הדין החל לפעול באופן מעשי באפריל של אותה שנה, ועד סוף שנת 1970 התגיירו בו כ-54 אנשים.

הרב אונטרמן נתן את הסכמתו בעל פה לפעילות בית הדין, כאשר כל מתגייר קיבל תחילה את אישורו של הרב גרינפלד ובכל שאלה הלכתית נועצו עמו.

הערעורים על גיורי בית הדין בווינה
הערעור הראשון של תקפותם של גיורי וונה הגיע מכיוונו של ישעיהו רטק (רטיג), חסיד סאטמר מעסקני הקהילה החרדית-קנאית "מחזיקי הדת" בווינה, אשר פרסם מאמר בעילום שם בעיתון היידי-אמריקני "דער איד" ובו טען כי בית דין מטעם הסוכנות בווינה מבצע גיורים פיקטיביים, תוך הטחת השמצות אישיות כנגד חברי בית הדין. בהתכתבויות פנימיות, התייחסו הנוגעים בדבר למאמרו של רטק בזלזול, וטענו כי הרקע להתקפותיו הוא סכסוך בין מוסדות החינוך של קהילת אגודת ישראל (שבראשם עמד הרב הרב ברוינר שלקח חלק בגיורים) לבין מוסדות "מחזיקי הדת". בהמשך, רטק פנה לעיתונאי הישראלי שמואל אבידור הכהן ועניין אותו בפרשה, והלה רמז בעיתונו "פנים אל פנים" כי גיורי וינה הם "סיטונאיים" ולא מפוקחים, וכי על הרבנות הראשית לישראל לחקור את העניין.

הרבנות הראשית לא הגיבה באופן פומבי למאמרים בעיתונים (אם כי בשיחות סגורות הורה הרב אונטרמן שיש להמשיך בפעילות בית הדין ולא להתייחס לנכתב בעיתונים), ובעקבות כך משך הרב גרינפלד את ידיו וידי שליחו מהעיסוק בגיורים, אך הוסיף לייעץ הלכתית לרב שטיינמץ כאשר התעוררו שאלות. פעילותו של בית הדין המשיכה.

מאמרים אלו לא עוררו הד ציבורי רחב, אל הפרשה חדרה לתודעה הציבורית כאשר רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' החל לתקוף בפומבי את גיורי וינה, כחלק ממאבקו לשינוי חוק השבות כך שיכלול רק גיור "כהלכה". הוא טען כי בית הדין בווינה אינו מתנהל על פי ההלכה האורתודוקסית, וכי מדובר במזימה שנועדה להכניס למדינת ישראל גויים במסווה של יהודים. כך למשל אמר בשיחה בשבת פרשת ראה ה'תש"ל: . מקורביו של האדמו"ר מלובביץ' טענו כי בבית הדין "גוירו" כ-320 איש.

בעקבות המערכה שהכריז הרבי מלובביץ' כנגד בית הדין בווינה, הוקם על ידי חסידי חב"ד בישראל "הוועד למען שלמות העם", שיצא בקמפיין תקשורתי נרחב כנגד הסוכנות היהודית וכנגד הרבנות הראשית שמעלימה עין, לטענת אנשי הוועד, מהפרשה. פעילים מחסידות חב"ד חברו לגורמים ליטאים, ויחד עברו בין חברי מועצת הרבנות הראשית על מנת לשכנעם לפסול את גיורי וינה. טענותיהם העיקריות היו:
 המתגיירים לא עובדים הכנה מספקת
 המתגיירים אינם מתכוונים לקבל על עצמם שמירת מצוות
 הגיורים נעשים רק למי שעתיד לעלות לארץ וממילא מדובר בגיור על תנאי, הפסול.
 הרב אייזנברג, שעמד בראש הרכבי הגיורים, איננו אורתודוקסי אלא נאולוגי, ותחת השגחתו מגישים בבית המלון היהודי בווינה בשר חזיר.
 הרופא המנתח שמהל את הגברים שגוירו על ידי בית הדין, הוא מחלל שבת בפרהסיא.

בשבט תשל"א פורסם כרוז שעליו חתמו 27 רבנים, ראשי ישיבות ואדמו"רים, שבו נכתב בין היתר: 
גם בית הדין של העדה החרדית פרסם כרוז עצמאי כנגד גיורי וינה.

סביב הפרשה התעוררה גם סערה פוליטית, והיא נידונה בישיבת ממשלה. 
משלחת הרבנות הראשית
לאור הדיון הציבורי בפרשה זו, נדרשה הרבנות הראשית לסוגיה. כאמור, על חברי מועצת הרבנות הראשית לישראל, ובפרט על הרב הראשי אונטרמן, הופעלו לחצים על מנת לפסול את גיורי בית הדין. לאור זאת, לא הורשו זרח ורהפטיג והרב קירשבלום להתייצב בפני מועצת הרבנות ולהגן את גיורי בית הדין בווינה. מועצת הרבנות הראשית קיימה שתי ישיבות, שבסיכומן הוחלט לשלוח לווינה שני נציגים, הרב שמואל ברוך ורנר והרב יצחק קוליץ, (שניהם היו באותה העת אבות בית דין בתל אביב), על מנת שיתרשמו מעבודת בית הדין וישמעו את אנשיו.

החלטת מועצת הרבנות הראשית
בראשית מרץ 1971 התכנסה מועצת הרבנות הראשית לדון בעניינם של 54 עולים שהתגיירו במסגרת בית הדין בווינה, על סמך ממציאהם של הרבנים ורנר וקוליץ. כיוונה של הישיבה נטה להכשרה רטרואקטיבית של הגיורים, בשל העובדה כי בדיעבד גם גיור שבוצע על ידי "בית דין של הדיוטות" (כלומר של אנשים שאינם מוסמכים כדיינים) הוא כשר, בניגוד לעמדתם של חברי המועצה, הרבנים אליעזר גולדשמידט ושאול ישראלי, שסברו כי יש לפסול את גיורי וינה. בסופה של הישיבה, הוחלט לדחות את ההכרעה לישיבה אוצר, כדי לתת לרבנים שהות ללמוד לעומק את הנושא. לדעת הוטרר וחלמיש, בפרק הזמן שבין הישיבה הראושהב של מועצת הרבנות לבין הישיבה השנייה, הופעלו לחצים מצד פעילי חב"ד על חברי מועצת הרבנות, ובפרט על הרבנים אונטרמן וזוין שנטו להכשיר את הגיורים. 

את הישיבה השנייה של מועצת הרבנות החרים הרב שלמה גורן, משום שטען שתוצאותיה ידועות מראש. בישיבה הוצג מסמך שתואר כ"פשרה" בין הצדדים, והרבנים התבקשו לחתום עליו. ניסיונו של הרב אונטרמן להסתייג מן המסמך נכשל, וכך התקבלה ההחלטה הבאה: 
, בנוסף קבעה ההחלטה כי לא יבוצעו מכאן ולהבא גיורים בצורה זו שבה נעשו בווינה כי .

בעיתונות נכתב כי למעשה קיבלה הרבנות את עמדת המחמירים שתבעו לבדוק בנפרד את כשרותו של כל תיק גיור ובעצם לא לקבל את סמכותו של בית הדין הווינאי.  

בסוף מרץ קיבלה מועצת הרבנות הראשית החלטה לפיה יימשכו הגיורים בווינה אך באמצעות בית דין מסודר עליו יפקחו שלושה רבנים מטעם הרבנות.

בהמשך התפרסם כי הרב אונטרמן שלח לשליחי הסוכנות היהודית בווינה מכתב המאשר דה פקטו את הגיורים, הרב אונטרמן הכחיש את הידיעה בראיון שהעניק לעיתונאי לוי יצחק הירושלמי.

לקריאה נוספת
 ועד הרבנים העולמי לענייני גיור, שערוריית הגיורים המזויפים: על תעלולי הגיור הסיטוני במסוה הלכתי במדינת ישראל, ירושלים תשמ"ט, פרק ה: השערורייה בווינה, עמ' 74–89. (ספר הסברה של מתנגדי הגיורים בווינה). 
 הרב ד"ר בועז הוטרר והרב צוריאל חלמיש, פרשת גיורי וינה: התהוותה של מחלוקת, מכון הר ברכה תשפ"ד.
 הרב אלתר מאיר שטיינמץ, קורות חיי: מבורשא עד ירושלים, מכון הר ברכה, תשפ"ד.
קישורים חיצוניים



 הרב אליעזר מלמד, פרשיית גיורי וינה, 'רביבים', בשבע 1019, ט"ז במרחשוון תשפ"ג, באתר ישיבת הר ברכה
 הרב אליעזר מלמד, גיורי וינה – העלילות והעובדות, 'רביבים' בשבע 1020, כ"ג במרחשוון תשפ״ג, באתר ישיבת הר ברכה
 הרב 
 הרב זושא וולף משיב לאמירות החמורות של הרב מלמד, באתר חב"ד און ליין, 27 בנובמבר 2022
 הרב שמואל ניסילביץ והרב שלמה הלפרן, גיור שאינו כהלכה • תגובה לדברי הרב אליעזר מלמד, באתר חב"ד אינפו, י"ד בכסלו תשפ"ג


הערות שוליים

קטגוריה:גיור
קטגוריה:ישראל: יחסי דת ומדינה
קטגוריה:מחלוקות ופולמוסים ביהדות
קטגוריה:1971 בישראל
קטגוריה:יהדות וינה