מוריקה מבריקה

מוריקה מבריקה (שם מדעי: Moricandia nitens) היא בן שיח נמוך ומדברי, המאכלס חבלים צחיחים בערבה, בנגב ובהרי אילת, ממשפחת המצליבים. מין זה מוכר ברוב הספרות הבוטנית בשם מוריקנדיה מבריקה, בהתאם לשמו המדעי של הסוג בעבר. זהו מין קירח, מסועף מאוד ובעל מבנה רחב וסבוך; הוא אינו קוצני ואינו בשרני, וגבעוליו ועליו הפשוטים מכחילים ובעלי מראה מבריק. העלים אינם בעלי סימטריה דו-צדדית מדויקת, תכונה המסייעת להבדילו ממינים דומים. פריחתו מוקדמת לעונת החורף, בצבעי ורוד-סגול, ונמשכת בדרך כלל מדצמבר ועד אפריל; לאחריה מתפתח תרמיל ארוך (4 עד 7 ס״מ), סרגלי ודק כגבעול הנושא אותו.

הסוג מוריקה כולל שמונה מינים: שלושה מינים ים-תיכוניים וחמישה מינים סהרו-ערביים, שמתוכם שניים גדלים בישראל – מוריקה מבריקה ומוריקת סיני. אף שבעבר הוצג הסוג מוריקה כסוג שמרכז תפוצתו ים-תיכוני בעיקרו, מחקרים פילוגנטיים עדכניים מצביעים על כך שמקורו בצפון אפריקה, וכי עיקר גיוונו האבולוציוני קשור לאזורים צחיחים וסהרו-ערביים. המינים הים-תיכוניים של הסוג הם תוצר של התמיינות משנית בחצי האי האיברי, לאחר ניתוקו הביוגאוגרפי מאפריקה – תהליך שלא התרחש במזרח אגן הים התיכון. ראו הרחבה על הסוג בערך מוריקה.

 התפוצה בעולם ובישראל 
ממוזער|מוריקת מבריקה בהרי אילת
תחום תפוצתה הטבעי של מוריקה מבריקה מצומצם יחסית, ומשתרע מצפון אפריקה (תוניסיה, לוב ומצרים), דרך חצי האי סיני, ועד דרום ירדן וישראל. דגם תפוצתה של מוריקה מבריקה אינו ים-תיכוני אלא סהרו-ערבי. זאת בשונה ממוריקת סיני, שדגם תפוצתה מזרח סהרו-ערבי: היא מצויה, נוסף על ירדן, ישראל, מצרים וחצי האי סיני, גם ברחבי חצי האי ערב, ומזרחה עד איראן ופקיסטן, ודרומה עד צפון סומליה.

בישראל מצוי המין באזורי המדבר וספר המדבר, ובהם: מדבר יהודה (בעיקר בחלקו הדרומי), בקעת הירדן הדרומית, הערבה (ובכלל זה הערבה הדרומית), בכל אזורי הנגב השונים – צפון הנגב, מערב הנגב, הר הנגב ודרום הנגב וכן באזור אילת ובהרי אילת. תחום תפוצתו בישראל יוצר רצף גאוגרפי טבעי עם אוכלוסיות המין בחצי האי סיני ובאזור אדום שבדרום ירדן.

 בית גידול 
מוריקה מבריקה מאכלסת אזורים יובשניים, וחבלים צחיחים ביותר, שמשקעיהם 70 מ"מ בממוצע לשנה. היא גדלה בערבות שיחים, בוואדיות עם תשתית חצץ או גיר של הנגב המרכזי והדרומי. היא שולטת בערוצי נחלים גדולים עם תשתית קרקע חצצית. היא גם שולטת בערוצים מסדר שני ושלישי בנחלי הנגב המרכזי בערבה ובנגב בדרומי שם היא מוחלפת  על פי רוב בסילון קוצני (Zilla spinosa) מין יחיד במינו שהוא עמיד יותר לטמפרטורות גבוהות.

נוסף על שליטתה כאמור בערוצי נחלים, מוריקה מבריקה יוצרת יחד עם לענה מדברית חברת צומח ייחודית במרומי הר הנגב, בין נחל ניצנה עילי להר רומם, ברום של 800 עד 1,000 מ'. חברת לענה מדברית ומוריקה מבריקה מלווה במגוון גאופיטים ועשבים רב-שנתיים, כגון מקור-חסידה שעיר, מקור-חסידה מנוצה, צבעוני המדבר, צבעוני ססגוני, זמזומית המדבר, כרכום דמשקאי, סתוונית הקליפות, סתוונית טוביה ועיריוני.

 אטימולוגיה 
השם המדעי העברי המקורי של הסוג היה מוֹרִיקַנְדִּיָּה, כתעתיק של השם הלטיני Moricandia. במסגרת קביעת המינוח הבוטני התקני בידי האקדמיה ללשון העברית קוצר השם למוריקה. על פי מילון שמות צמחי ארץ ישראל (בוטניקה), השם החדש מבטא גם את גוֹן הצמח הבולט בנוף המדברי החשוף.

שם המין nitens מקורו בלטינית קלאסית, מן הפועל nītēre, שפירושו: מבריק, נוצץ, בוהק, בעל ברק או מראה מבהיק.

שם הסוג המדעי Moricandia הוא שם אֵפּוֹנִימִי (שם הנגזר משמו של אדם). הוא נקבע לכבוד הבוטנאי והאגרונום השווייצרי Moïse Élie Moricand (1779–1854), שפעל בז’נבה ועסק בחקר צמחיית אגן הים התיכון וצפון אפריקה. כמקובל בשמות סוגים בלטינית בוטנית, שמו הועבר לצורת נקבה בלטינית – Moricandia.

 פנולוגיה 
מוריקה מבריקה מלבלבת ומוריקה בבת-אחת בתחילת דצמבר, מיד לאחר הגשם הראשון, והעלים מתייבשים בקיץ לא יאוחר מאמצע יוני ואז הצמח נראה יבשים ושחורים. פריחתה מקדימה מאוד לתחילת החורף, והיא נמשכת מראשית דצמבר ועד תחילת מאי ועיקרה בחודשים מרץ ואפריל. בחודש מרץ מוריקה מבריקה פורחת במרבדים ורודם ומשכת אליה את רוב המאבקים ארוכי החדק ובעיקר דבורים גדולות.

פירות ירוקים נראים כבר מסוף ינואר, והפצת הזרעים נמשכת מתחילת מאי ועד תחילת ספטמבר. הזרעים הארוכים הערוכים בטור אחד מתפזרים על נקלה  ושרידי התרמיל המסגרת והמחיצה נותרים על צמח האם.

לעומתה, פריחתה של מוריקת סיני מאוחרת יותר, ועיקרה מאמצע פברואר ועד אמצע אפריל, עם פרטים הפורחים לעיתים גם לפני ואחרי תקופה זו.

 סימנים מזהים והבדלה ממוריקת סיני 
בישראל גדלים שני מינים בסוג מוריקה, וניתן להבחין ביניהם בבירור על פי מכלול של סימנים פנולוגיים ומורפולוגיים. מוריקה מבריקה (Moricandia nitens) מתאפיינת בפריחה מוקדמת מאוד, המתחילה כבר בתחילת דצמבר ונמשכת עד תחילת מאי, כאשר עיקר הפריחה מתרחש בחודשים מרץ ואפריל. לעומתה, פריחתה של מוריקת סיני (Moricandia sinaica) מאוחרת יותר, ועיקרה מאמצע פברואר ועד אמצע אפריל.

בישראל מוריקת סיני (Moricandia sinaica) נדירה מאוד, ותפוצתה מצומצמת למתלול ההעתקים, בעיקר במדרון היורד ממדבר יהודה אל ים-המלח. לעומת זאת, מחוץ לישראל היא נפוצה יותר, ובפרט בהרי הגרניט של דרום חצי האי סיני, שם מצויות אוכלוסיות רציפות וגדולות, וכן באזורים צחיחים נוספים במזרח הסהרו-ערבי.

מוריקה מבריקה היא בן שיח נמוך, רחב וסבוך, שגובהו נע בין 15 ל-55 ס"מ, ואילו מוריקת סיני היא בן שיח גבוה יותר, שגובהו עשוי להגיע לכ-80 ס"מ. גם מבנה העלים מבדיל היטב בין המינים: במוריקה מבריקה העלים אינם בשרניים, ועלי הגבעול מוארכים–אזמליים ולעיתים נדירות דמויי ביצה; לעומתה, במוריקת סיני העלים גדולים יותר, ביציים–עגולים ובשרניים, והם יושבים או חובקים את הגבעול.

הפרחים של מוריקה מבריקה גדולים יחסית, באורך 1.5 עד 2 ס"מ, צבעם ורוד-סגול עד לבן, ועלי הכותרת מעוטרים ברשת ברורה של עורקים כהים. במוריקת סיני הפרחים קטנים יותר, אורכם כ-1 ס"מ בלבד, ועלי הכותרת חסרי עורקים כהים. הבדל מובהק נוסף מצוי בסידור הזרעים: במוריקה מבריקה הזרעים ערוכים בטור אחד בכל מגורה, ואילו במוריקת סיני הזרעים ערוכים בשני טורים בכל מגורה – תכונה אבחנתית ברורה ויציבה.

 מאפיינים מורפולוגיים 
בן שיח קירח, נמוך ורחב, בגובה 15 עד 55 ס"מ, מעוצה בעיקר בחלקו  התחתון, מסועף מאוד, סבוך ומבודר, הגבעולים והעלים בעלי גוון ירוק-כחלחל ומבריק.

הגבעולים זקופים ומסועפים מאוד. 

העלים מסורגים ופשוטים, תמימים וחסרי לוואים. עלי הגבעול מוארכים-אזמליים לעיתים רחוקות דמויי ביצה ואינם בשרניים. הם אינם בעלי סימטריה דו-צדדית מדויקת, תכונה המסייעת להבחין בינה לבין מינים אחרים הדומים לה. העלים התחתונים באורך 1 עד 5 ס"מ, יושבים או בעלי פטוטרת קטנה; העלים העליונים יושבים או חובקים על פי רוב את הגבעול. לעיתים בעלי בסיס לבבי במקצת, קודקודם קהה או מחודד. לעומת זאת, במוריקת סיני העלים ביציים–עגולים ובשרניים.

התפרחות חסרות חפים והן ערוכות באשכולות דלילים, מועטי פרחים, המתארכים לאחר תחילת הפריחה. 

עוקצי הפרחים קצרים.

הפרחים גדולים, נכונים ודו-מיניים, ואינם מלווים בחפים; הם פרושים ופתוחים, וצבעיהם ורוד-סגול עד לבן. הפרחים באורך 1.5 עד 2 ס"מ בעוד הפרחים של מוריקת סיני אורכם כס"מ אחד.

עלי הגביע זקופים, ובמוריקה מבריקה הם דו-שקי: שני עלי הגביע הצדדיים (הפנימיים) תפוחים בבסיסם ויוצרים כיסים שקיקיים[1]. ארבעת עלי הגביע ערוכים בשני דורים: הדור החיצוני כולל את העלים הקדמי והאחורי, והדור הפנימי את שני העלים הצדדיים. סידור זה נקבע ביחס למישור סימטריה החוצה את הפרח לשני חצאים שווים, והוא לסירוגין עם עלי הכותרת. התפיחות הבסיסית של עלי הגביע הצדדיים קשורה לנוכחותם של צופנים פנימיים מפותחים בבסיס האבקנים הגבוהים. ציפורן עלי הכותרת ארוכה ושוות אורך לגביע. להרחבה על מבנה הגביע במצליבים ראו פרק מורפולוגיה בערך מצליבים.

הכותרת בעלת ארבעה עלי כותרת שצבעם ורוד-סגול עד לבן, והם מרושתים בעורקים כהים הבולטים מאוד על רקע הגוון הבהיר של הטרף, זאת בניגוד למוריקת סיני, שעלי כותרתה חסרי עורקים כהים. עלי הכותרת מפורדים ובעלי ציפורן וטרף. הטרף מורחב ומוצר לציפורן ארוכה באופן פתאומי  ושוות אורך לגביע. הפרח בנוי מצינור הכותרת ארוך (8 עד 13 מ"מ) ומאוגן כותרת פרוש לרווחה (שקוטרו 12 עד 16 מ"מ). צינור הכותרת חפון בתוך צינור גביע מהודק ודו-שקי אשר מונע מחרקים קצרי חדק להגיע לצוף.

האבקנים שישה; מהם ארבעה ארוכים, המהווים את הדור הפנימי, ושניים קצרים יותר, המהווים את הדור החיצוני. האבקנים מפורדים וחסרי שיניים בבסיסם.

הצופנים (בלוטות קטנות המפרישות צוף) הם צופני מצעית טבעתיים. הם מצויים על פני המצעית בין בסיסי זירי האבקנים וסמוך לבסיסם, בייחוד של זירי האבקנים הקצרים. הם ניכרים בצבעם הכהה. הצוף נאגר לעיתים קרובות בתוך החלק הקעור והנפוח שבסיס עלי הגביע הצדדיים.

השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה מאוחים, ועמוד השחלה מפותח. עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים במצעית מתחת לשחלה, כל אחד לחוד. המחיצה שבין המגורות, שעוברת משליה אחת לשליה השנייה היא מחיצה מדומה, הנוצרת מהתארכות מופרזת של השליות הדופניות כלפי פנים זו מול זו והתאחותן זו בזו, ללא השתתפות עלי השחלה עצמם.

השליות דופניות.

הפרי תרמיל מוארך, טיפוסי למצליבים, הנפתח בהבשלה לאורך שתי הקשוות. התרמיל בעל ארבע צלעות, מורכב משני עלי שחלה היוצרים שתי מגורות שביניהן מחיצה משנית קרומית (מחיצה מדומה), המתפתחת מן השליות.

התרמיל ארוך, צר ודק, ודומה בעוביו לגבעול הנושא אותו. אורכו 4 עד 7 ס"מ (לעיתים נדירות כ-3 ס"מ) ורוחבו 0.1 עד 0.2 ס"מ. הוא נישא על עוקץ מפושק וזקוף, מעובה ורָבוּעַ (חתך התרמיל מרובע), והוא ישר או כפוף מעט פנימה. בראשו מצוי מקור באורך כ-3 מ"מ, שהוא שריד מוארך של עמוד השחלה; שרידי הצלקת נמשכים במורד המקור ואינם תחומים לקצה בלבד. הקשוות בעלות קרין (רכס אורכי בולט) ועורק אמצעי בולט.

הזרעים מחוסרי אנדוספרם. העובר כפוף לרוב, כאשר השורשון מצוי בקצה אחד של הזרע, והפסיגים בקצהו האחר. הפסיגים מקופלים לאורכם. קליפת הזרע מכילה מוּצִילַגִים התופחים עם הרטבת הזרעים, תכונה המסייעת להדבקתם למצע ולנביטתם.

הזרעים אליפסואידיים, חומים, חסרי מלל קרומי, באורך כ-1 מ״מ, מספרם גדול משניים והם ערוכים בטור אחד בכל מגורה — תכונה המבדילה מין זה ממוריקת סיני (Moricandia sinaica), שבה הזרעים ערוכים בשני טורים בכל מגורה.

שימושים רפואיים עממיים
משתמשים בו בארץ לרפואה העממית במגוון מחלות ותופעות. כדי להקל על כאבי גב ניתן להכין דבק משורשים מבושלים של הצמח. כדי להוריד חום גוף ניתן לשתות חליטת עלית ובנוסף גם לכאבי בטן ונגד שלשול. ניתן להשתמש בחליטת עלים שמרתיחים בשמן זית לריפוי פצעים בנוסף גם לדימומים מהאף או מדימומים פנימיים. הוא אכיל גם על ידי בני אדם וטעמו חרדלי חריף. בגלל טעמו הוא משמש גם לתיבול בחלב או מוצרי חלב. [אין מקור]. 

הערות שוליים

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1910
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ארנסט ארמאן דוראן
קטגוריה:מצליבים
קטגוריה:ארץ ישראל: מצליבים