ימין רדיקלי בישראל

ימין רדיקלי בישראל (או ימין קיצוני בישראל) הוא מונח המקובל לתיאור תנועות וקבוצות המבוססות על אידאולוגיות בעלות מאפיינים כמו לאומנות, עליונות יהודית וגזענות.

הימין הרדיקלי נוטה לתמוך ב"מדינת הלכה" במובנה הצר והפשטני ולא בדמוקרטיה. כך למשל, ישנו בימין הקיצוני שיח של התנגדות לאידאולוגיות שאינן עומדות בקנה אחד עם מה שהוא מפרש בתור "המוסר היהודי" ורואה סכנה בהשפעות זרות של השקפות עולם אותם הוא מייחס למוסר שמקורו בתרבויות זרות ובפרט מהתרבות המערבית, הפילוסופיה המערבית ומגישות חילוניות וליברליות. הגם שבקרב גורמים שאינם רדיקלים ניתן למצוא ביקורת דומה על השפעות זרות אשר להבנתם מזיקות לחברה בישראל, הרי שבארגוני הימין הרדיקלי נוקטים בפעולות אקטיביות בשטח אשר במהלכן הם עשויים להתעמת עם מייצגים של אותן תפיסות. בענייני חברה ומדינה כגון בפעולות הקשורות לארגוני הלהט"ב, או בנושאים על רקע דתי כגון ניסיון של הדרה כלפי בעלי חזות נוצרית או אנשים המזוהים עם פעולות מיסיון או התבוללות.

בהקשר הביטחוני-לאומני ניתן למצוא מצד ארגונים כאלה פעולות המוצדקות מצידם על רקע של מאבק בתומכי טרור נגד יהודים או טרור נגד מדינת ישראל. בנוסף לכך, בימין הקיצוני תמיכה רבה לתוכניות טרנספר אף שלא מרצון וכן תמיכה בפעולות נקמה אף כשהן למעשה פעולות של נקמנות.

משכך בפעולות הקשורות לימין הרדיקלי ניתן לזהות מעורבות גבוהה יותר של היערכות המשטרה וגורמי הביטחון.

הכהניזם היא אידאולוגיית־בת בולטת בקרב תנועות הימין הרדיקלי בישראל. הכהניזם מאמין בהחלפת משטר המדינה היהודית והדמוקרטית בתאוקרטיה הלכתית. הכהניסטים מדגישים את העליונות היהודית, ותומכים בין היתר בטרנספר לערביי ישראל, מתן אזרחות ישראלית ליהודים בלבד, חופי ים נפרדים ליהודים וערבים, איסור ליהודים להתחתן עם ערבים ועוד.

הגדרה
הימין הרדיקלי בישראל מורכב מארגונים ואישים מהימין הפוליטי בישראל שהם בעלי דעה רדיקלית וחותרים לשינויים משמעותיים במשטר או באופי התרבותי בישראל, ובין היתר תומכים בשלילת זכויות מערבים או בגירושם, או תומכים בביטול אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל ובהפיכתה למדינת הלכה.

ד"ר עמי פדהצור פרסם מספר ספרים בנושא זה. פדהצור מחלק את הימין הקיצוני בישראל לשתי תקופות, הימין הקיצוני הישן, והימין הקיצוני החדש, שחולקות מאפיינים מרכזיים מסוימים, אך שונות באלמנטים אחרים. משותפת להם תפיסה נייטיביסטית ושבטית הרואה את ישראל כמדינתם של היהודים בלבד, ודוחה את האפשרות לשלב את הערבים כאזרחים שווי זכויות.

גם אהוד שפרינצק חקר את הנושא, והצביע על כך שהימין הרדיקלי בישראל מורכב משילוב של כמה רעיונות מרכזיים: אולטרה-לאומיות, אי-לגליזם, אי קבלת הדמוקרטיה והפלורליזם כתפישות עולם מעצבות במדינה, שנאת זרים, אפליה אתנית ודרוויניזם חברתי.

קיים קושי לקשור תנועות ימניות רדיקליות עם תנועות היסטוריות, כיוון שסיווג תנועות היסטוריות כימין רדיקלי אינו חד-משמעי, לאור העובדה שתיחום הרדיקליוּת הוא יחסי לתקופה ולקשת הדעות בשיח הציבורי. לכן, חלק מהתנועות שבעבר בזמנן נחשבו רדיקליות נחשבות היום בתוך הקונצנזוס ולהפך. בנוסף לכך, לא קיימות היום תנועות ימין רדיקלי שהן המשך היסטורי של תנועות מהעבר. למרות זאת, חלק מהימין הרדיקלי מושפע מתנועות היסטוריות.

כיום, הימין הרדיקלי בישראל הוא מונח המקובל לתיאור תנועות וקבוצות המבוססות על אידאולוגיות בעלות מאפיינים כמו לאומנות, עליונות יהודית וגזענות.

 היסטוריה 
 טרום המדינה 
זרמים לאומניים יהודיים, ובראשם הזרם הרוויזיוניסטי, החלו להתגבש ביישוב עוד לפני הקמת המדינה; חלקם, כמו אב"א אחימאיר הושפעו מהפשיזם האירופאי. ב־1928 פרסם אחימאיר סדרה של שמונה מאמרים בעיתון דאר היום, בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שנשאו את הכותרת "מפנקסו של פשיסטן". עיתון התנועה הרוויזיוניסטית, "חזית העם", בעריכת אחימאיר ויהושע השל ייבין, החל לראות אור בשנת 1932. בעת משפטו של אחימאיר בגין הפגנה, התובע השווה את ההפגנה להתפרעויות הנאצים בגרמניה, ואילו הסנגור, צבי אליהו כהן, השיב על כך: "לולא האנטישמיות של היטלר, לא היינו מתנגדים לתורתו. היטלר הציל את גרמניה". "חזית העם" ציטט את הדברים וקבע כי הסנגור השמיע "נאום מזהיר". זאב ז'בוטינסקי ביקר בחריפות את המאמרים שפורסמו ב"חזית העם". מאוחר יותר, ב-1933, לאחר כינון הברית בין משטרים פשיסטיים לבין גרמניה הנאצית, התחרט אחימאיר ויצא נגד הפשיזם והנאציזם.

ממוזער|250px|תמונה של מלון המלך דוד לאחר הפיצוץ
פעילות הזרמים הלאומניים היהודים באה לידי ביטוי בפעילות האצ"ל והלח"י. פעילות זו כללה לדוגמה את פיצוץ מלון המלך דוד על ידי האצ"ל ביולי 1946, שבו נהרגו כ-91 איש, מתוכם 15 יהודים. פעולה זו הובילה לפירוק תנועת המרי העברי.

באפריל 1948 התרחשה פרשת דיר יאסין שבה נהרגו בין 100 ל-120 מתושבי הכפר במהלך השתלטות לוחמי האצ"ל והלח"י על הכפר, בהם זקנים, נשים וילדים. מייד לאחר כיבוש הכפר טענו גורמים בהנהגת היישוב העברי ובהנהגה הערבית, שבדיר יאסין התבצע טבח המוני באזרחים שלא היו מעורבים בלחימה. הנהגת "ההגנה" גינתה את מעשיהם של האצ"ל והלח"י באירוע. השמועות שנפוצו בעקבות האירוע הטילו אימה על האוכלוסייה הערבית, והאיצו את בריחתם של תושבים ערבים רבים מבתיהם ומיישוביהם. השילוב של פחד מפני מעשי טבח ורצון לצאת מהמדינה כדי לאפשר לצבאות ערב לפעול באין מפריע הוביל לַנכבה – מנוסתם של כ-750 אלף ערבים פלסטינים במהלך מלחמת העצמאות (1947–1949) והפיכתם לפליטים.

פעילות קיצוניות נוספות של האצ"ל כללו את פרשת אלטלנה ביוני 1948 – סדרת קרבות בין האצ"ל לצה"ל בעקבות סירוב של האצ"ל להישמע להוראות הממשלה ולמסור את הנשק לחיילי צה"ל. בעימותים שנערכו במשך כמה ימים במספר זירות (כולל חוף כפר ויתקין וחוף תל אביב) נהרגו 16 לוחמי אצ"ל, ושלושה חיילי צה"ל ונפצעו לוחמים נוספים. האונייה עצמה הושמדה בעקבות הפגזתה. בעקבות הפרשה נעצרו כ-200 מאנשי אצ"ל, אם כי רובם שוחררו לאחר מספר שבועות. חלק מבכירי הארגון הוחזקו במעצר עד סוף אוגוסט. רוב יחידות האצ"ל פורקו ופוזרו בצה"ל, למעט "הגדוד הירושלמי". ב-17 בספטמבר 1948 רצחו אנשי הלח"י את דיפלומט השוודי פולקה ברנדוט בירושלים שעסק בתיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב. בעקבות כך נחקקה פקודת מניעת טרור, הלח"י פורק, וכך גם שרידי כוחות האצ"ל בצה"ל.

 טרום מלחמת ששת הימים 
לאחר הקמת המדינה נחלש כוחם של הזרמים הפוליטייים הלאומניים ורובם השתלבו בתנועת החרות. יחד עם זאת ניסה הגרעין הרוויזיוניסטי הרדיקלי לבדל את עצמו מ"חירות". כך למשל בבחירות לכנסת הראשונה נבחר נתן ילין-מור לכנסת מטעם מפלגת הלוחמים שכללה אישים מהאגפים הרדיקלים של לח"י ואצ"ל כמו מתתיהו שמואלביץ', יעקב בנאי, גאולה כהן, יצחק שמיר וישראל אלדד. בכנסות הבאות נבלעו רוב חברי המפלגה בתנועת "חירות".

אחד החריגים היה ישראל אלדד שבחר לשמור על דרכה של לח"י (שהיה אחד ממנהיגיה) ולהמשיך לפעול כימין רדיקלי. אלדד החל לפרסם את הירחון הימני סולם שבו ביקר את ממשלת ישראל ודגל בהקמת מלכות ישראל במקום המדינה שהוקמה, ובהרחבתהּ לתחומי ירדן, סוריה ועיראק כפי שהם מתוארים בתנ"ך. ב אף רץ בראש "רשימה למען ארץ ישראל" (שלא עברה את אחוז החסימה).

 לאחר מלחמת ששת הימים 
תוצאות מלחמת ששת הימים, שכללו את כיבוש ירושלים ושטחי יהודה ושומרון, והניצחון המהיר של ישראל על מדינות ערב, יצרו תשתית לצמיחה מחודשת של ימין קיצוני יהודי שבאה לידי ביטוי בהקצנה שחלה במספר מפלגות פוליטיות כמו גם בגופים חוץ פרלמנטרים שאימצו עקרונות ימניים רדיקליים. הדבר בא לידי ביטוי בפעולות של קבוצות כמו גוש אמונים, ומפלגות כמו התחייה, צומת ומולדת. התנועות והמפלגות התמקדו בעיקר בהרחבת שטחה של ישראל והקמת התיישבות בשטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני. לצידן פעלה מפלגת ימין קיצונית עוד יותר – מפלגת כך, שהקים הרב מאיר כהנא.

אירועים רבים, בהם פינוי סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, האינתיפאדה הראשונה, הסכמי אוסלו, האינתיפאדה השנייה ותוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, גרמו בחלקים מהימין לתחושות של ניכור מהמדינה, ולכן הם פנו לימין הרדיקלי.

 המישור הפוליטי 
דוגמאות לתהליך זה, במישור הפוליטי, ניתן למצוא בתנועות ובמפלגות כגון:
 מפלגת כך, בראשות מאיר כהנא, הוקמה ב-1971 והייתה מפלגת ימין רדיקלי שדגלה בעליונות יהודית ובעמדה שארץ ישראל שייכת ליהודים בלבד, ומי שאינם יהודים יכולים לחיות בה בתושבות ארעית (בלי זכויות פוליטיות ובכפוף לתנאי היהודים) או לעזוב את המדינה (טרנספר). כמו כן תמכה בפעולות נקם אלימות נגד ערבים והעניקה סיוע לאנשים שהורשעו בפגיעה בערבים. בנוסף לכהנא היו פעילים במפלגה גם נעם פדרמן, ברוך מרזל, טירן פולק, מיכאל בן ארי, איתמר בן גביר וברוך גולדשטיין. עמדותיה הרדיקליות של המפלגה הביאו לפסילתה לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) ולהגדרתה כארגון טרור (1994). פעילי התנועה המשיכו וממשיכים לפעול במסגרת מפלגות וארגונים אחרים כמו עוצמה יהודית, להב"ה ועוד.
 תנועת כהנא חי, בראשות בנו של מאיר כהנא בנימין זאב כהנא, נוסדה ב-1990 בעקבות הירצחו של מאיר כהנא ולאחר סכסוך עם פעילי תנועת "כך". התנועה החזיקה באותן עמדות ימין רדיקליות של תנועת "כך" והתכוונה להשתתף ב (1992) אך נפסלה אף היא ואף הוגדרה כארגון טרור והוצאה מחוץ לחוק.
 מפלגת התחיה נוצרה ב-1979 על ידי פורשי האגף הימני רדיקלי של תנועת הליכוד בהובלת גאולה כהן, יובל נאמן ומשה שמיר ואליהם הצטרפו אנשי גוש אמונים וביניהם אליעזר ולדמן, גרשון שפט, חנן פורת ואליקים העצני. המפלגה הוקמה בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שבהם הוסכם על החזרת שטחי סיני שנכבשו במלחמת יום הכיפורים בתמורה להסכם שלום עם מצרים. המפלגה תמכה ברעיון ארץ ישראל השלמה ובהתיישבות בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים והתנגדה לפשרות על שטחים שעליהן הוסכם בקמפ דייוויד ובהסכם השלום בין ישראל למצרים. בתקופת פינוי סיני ופינוי חבל ימית, שנעשו על בסיס ההסכמים, עודדה התנועה התנגדות לנסיגה. בנוסף דגלה התנועה בנקיטת יד תקיפה כלפי מדינות ערב בכלל והפלסטינים בפרט.
 מפלגת צומת, שהוקמה על ידי רפאל איתן (רפול) ב-1983, החלה את דרכה כמפלגת ימין חילוני מתון ואף חברה לחוג עין ורד באגף הימני של מפלגת העבודה הישראלית. בהמשך החלה המפלגה להביע עמדות ימניות רדיקליות כמו סיפוח שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לישראל, התניית זכות הבחירה לכנסת בשירות לאומי, שלילת זכות הצבעה לערבים, אימוץ עקרונות הטרנספר ורצון לבצע שינויים בשיטת הממשל.
 מפלגת עוצמה יהודית הוקמה ב-2003 על ידי ברוך מרזל ומיכאל בן ארי. בהמשך הצטרפו למפלגה איתמר בן גביר, יצחק וסרלאוף, בנצי גופשטיין ועוד. מצע המפלגה כולל סיפוח כל שטחי ארץ ישראל ועידוד ההתנחלות בהם, עליונות המשפט העברי על פני חקיקה אחרת, עונש מוות למחבלים, הקמת רשות לאומית לעידוד הגירה של אזרחים ערבים, שינוי המשטר ל"דמוקרטיה יהודית" ולא על פי ערכים מקובלים – אוניברסליים, שליטה בהר הבית במקום הווקף, חוק חסינות לחיילים ושוטרים ושינוי הוראות הפתיחה באש.
 מפלגת נעם הוקמה ב-2019 על ידי אבי מעוז ומספר רבנים מהציונות הדתית בתמיכתו של הרב צבי ישראל טאו. חלק ממצעה של המפלגה רדיקלי וכולל מרכיבים כמו התנגדות לפעילות תנועות וארגונים ליברליים (כמו הקרן החדשה לישראל וארגוני זכויות אדם), התנגדות לכל זרם יהודי שאינו אורתודוקסי (ובכלל זה ליהדות רפורמית וקונסרבטיבית), התנגדות לזכויות לקהילת הלהט"ב והכרה במודל משפחה מסורתי בלבד (אמא, אבא, ילדים), התנגדות לשירות נשים בצה"ל, ביטול מתווה הכותל המאפשר תפילה שוויונית, התרת אפליה בבתי עסק בשל אמונה דתית, התרת הפרדה מגדרית במרחב הציבורי ועוד. על פי תחקיר שפרסם העיתונאי נדב איל עולה שהמפלגה ניהלה רשימות שחורות של אנשים וגופים המקדמים רעיונות ליברליים בהקשר של הקהילה הגאה, פמיניזם, שוויון מגדרי ותפיסת עולם שמאלית.

 המישור האזרחי 
דוגמאות נוספות מהמישור החוץ-פרלמנטרי ניתן למצוא בתנועות, ארגונים, ומוסדות כמו:
 תנועת גוש אמונים הוקמה ב-1974 וראתה בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל חלק מתהליך דתי המקרב את הגאולה. הפעילות הרדיקלית של התנועה התבטאה בעיקר בקידום רעיון ארץ ישראל השלמה וקידום מפעל ההתנחלויות גם בניגוד להחלטות הדרג המדיני ותוך הפעלת אלימות כנגד כוחות צבא וביטחון.
 איחוד הרבנים למען ארץ ישראל הוקם ב-1993 בהנהגת הרבנים שאול ישראלי, משה צבי נריה ואברהם שפירא כדי לשמור על המשך שליטת ישראל בארץ ישראל השלמה. פעילות הארגון החלה בתקופת הסכמי אוסלו ובאה לידי ביטוי בקביעה שמסירת שטחים שבשליטת ישראל לנוכרים, אפילו תמורת הסכם שלום, מנוגדת להלכה ובקריאה לחיילים לסרב פקודה בכל הנוגע לפינוי שטחים. ב-2003, בהקשר של תוכנית ההתנתקות, פרסם הארגון דעת תורה האוסרת לפנות שטחים וזאת בניגוד להחלטת הממשלה ושכל הודעה על הקמת מדינה פלסטינית "בטלה ומבוטלת בשם אלוקי ישראל". ב-2008 היה הארגון מעורב גם בהליכי פינוי מאחז מגרון ופרסם קריאה כי "יש איסור תורה על פינוי של כל ישוב ומאחז ומסירתו לידי נכרים גם אם יוקם ישוב אחר במקומו במקום אחר" וכן ש"אין סמכות לכל גורם ממשלתי או משפטי לצוות על פינוי או העתקה של ישוב בארץ ישראל" וש"על כל יהודי לסרב ולא ליטול חלק בכל פינוי של חלקים מארץ ישראל, ויש להתנגד בכל התוקף לכל ניסיון פינוי וגירוש".
 ארגון להב"ה הוקם ב-2009 על ידי בנצי גופשטיין. פעילות הארגון כוללת התנגדות להעסקת ערבים בבתי עסק, פגיעה במשפחות מעורבות (יהודיות-ערביות), עידוד עליונות יהודית במרחב הציבורי ופגיעה פיזית בערבים, התנגדות לשיתופי פעולה יהודים-ערבים (כמו שריפת בית הספר הדו-לשוני על ידי פעיל הארגון), התנגדות לקהילה הגאה וניסיונות פגיעה באנשי הקהילה ובאירועיה (כמו מצעד הגאווה), התנגדות לנוכחות נוצרית בארץ ישראל, לפעילות נוצרית, ואף תמיכה בשריפת מוסדות דת נוצריים. פעילותו הרדיקלית של הארגון הביאה להגשת מספר בקשות להכרזה עליו כארגון טרור. במקביל נבחנת גם "הקרן להצלת עם ישראל" (מיסודה של איילה בן גביר) שנטען שהיא מהווה את צינור הכספים המממן את להב"ה.

 דרכי פעולה 
תנועות וארגונים שונים בימין הרדיקלי השתמשו במהלך השנים במגוון דרכים להשגת מטרותיהם, כגון:
 ייצוג פרלמנטרי: חלק מתנועות הימין הרדיקלי (כגון תנועת כך בהנהגת הרב כהנא, עוצמה יהודית, הציונות הדתית, ארץ ישראל שלנו, כהנא חי) יוצגו בעבר בכנסת או ניסו לרוץ לכנסת אך לא נבחרו.
 שלילת לגיטימציה של אנשי ציבור מקרב מתנגדיהם הפוליטיים ואחרי עובדי ציבור ואנשי כוחות הביטחון שהיו מעורבים בפינוי התנחלויות. זו יכולה לבוא לידי ביטוי בגידופם, ייחולים למותם בצורה עקיפה, טקסי "פולסא דנורא", או התרת דמם בפסקי דת. בשנות האלפיים החלה תופעה של התנכלות לקציני צה"ל שהיו מעורבים בתוכנית ההתנתקות, כגון הפגנות לפני בתיהם וקריאות להדרת הדתיים שבהם מתפילות בבתי כנסת. דרך פעולה אחרת היא הגשת תביעות אזרחיות נגד שוטרים שהיו מעורבים בעימותים אלימים עם מתנחלים או מפגינים.
 הקמת מאחזים באופן עצמאי וללא היתרים, כדי לקבוע עובדות בשטח ולעיתים במחאה על פיגועים שביצעו ארגוני טרור פלסטיניים.
 טרור יהודי נגד האוכלוסייה הערבית: יחידים והתארגנויות מחתרתיות שונות ביצעו פיגועי טרור נגד ערבים, בהם התנקשות בראשי עיריות ביהודה ושומרון שביצעה המחתרת היהודית, תכנון לפוצץ את כיפת הסלע, טבח מערת המכפלה ורצח הנער מוחמד אבו ח'דיר. פעילות טרור זו עלולה לפגוע גם ביהודים לדוגמה פציעה קשה של חבלן משטרה שנפגע בעת שניסה לנטרל מטען חבלה של המחתרת היהודית.
 אלימות פוליטית של בודדים נגד מתנגדים פוליטיים. חלקם החריפו אף לכדי רצח פוליטי וטרור, כגון אירוע רצח אמיל גרינצווייג שבו זרק יונה אברושמי רימון רסס אל עבר הפגנת שלום עכשיו, ניסיון ההתנקשות בזאב שטרנהל, ורצח יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל.
 "תג מחיר": דרך פעולה בלתי חוקית שבה נוקטים לעיתים נערי גבעות, הכוללת פגיעה בפלסטינים או ברכושם, פגיעה ברכוש משטרת ישראל וצה"ל (בעיקר בכלי רכב), הפגנות וחסימת כבישים. פעולות אלה מבוצעות לעיתים בתגובה להריסת מבנים בלתי חוקיים במאחזים על ידי מערכת הביטחון או בתגובה לתקיפות של ערבים כלפי יהודים.

 ביקורת 

מבקרי הימין הרדיקלי טוענים שהעמדות שבהן הוא דוגל הן פשיסטיות, לאומניות וגזעניות כלפי ערבים ומהגרים. המבקרים רואים בימין הרדיקלי סכנה לדמוקרטיה, וטוענים שהוא נוקט באלימות ובאי כיבוד החוק, הדמוקרטיה וזכויות האדם.

לדוגמה, הפרופסורים דוד אוחנה ועודד היילברונר, שהם היסטוריונים שמחקריהם עוסקים בפשיזם האירופי ושל הנאציזם, טוענים כי במאה ה-21 צומחות בישראל קבוצות של
ימין רדיקלי "קדם־פשיסטי"— קבוצות נאו־פשיסטיות (שכוללות חלק ממצביעי הליכוד המכונים "ביביסטים") הקונות אחיזה גדולה יותר בציבור. לדעתם, הרדיקליזציה הלאומנית בקרב שכבות אלה יוצרת ברית בין הימין השמרני, קבוצות מסורתיות מהמעמד הנמוך ובין קבוצות דתיות וחרדיות הדוגלות ברעיונות גזעניים. הם מזהירים כי בקבוצות נאו־פשיסטיות אלה גלומה סכנה לעתיד הדמוקרטיה הישראלית שעלולה לגלוש לפשיזם.

חוקר הדתות תומר פרסיקו טען כי הימין המשיחי בישראל מסוכן לדמוקרטיה. הוא מביא מספר אנשים בימין הקיצוני הכותבים בביטאון הימין הדתי "נקודה", כמו בעז העצני, יצחק קליין, הרב יהודה יפרח, אשר כותבים נגד ממשלת ישראל כאילו היא שלטון זר ורודני, שכביכול שולטת נגד רצון העם ובגלל קונספירציה של אליטה אנטי יהודית. לדבריו קבוצה קטנה בימין המשיחי רואה בממשלת ישראל שלטון בלתי-לגיטימי – או שהממשלה היא כת רודנית בלתי-דמוקרטית, או שדווקא היותה דמוקרטית היא הבעיה, כי חלק מהימין הרדיקלי מפנטז על מלך. הוא מזהיר כי התחזקות השפעת הפלגים המשיחיים על הצבא בעתיד עלולה לגרור ניסיון הפיכה צבאית.

בעקבות רצח יצחק רבין בידי יגאל עמיר, איש הימין הרדיקלי, היו שראו בימין הרדיקלי (או אף בכלל הימין) אשם ברצח, והאשימו אותו בהסתה שהובילה לרצח. בימין היו אנשים, לדוגמה המזרחן מרדכי קידר, שתמכו בתאוריות הקשר על רצח רבין בטענה כי הרצח נועד למנוע נסיגה מהסכם אוסלו.

יש המאשימים את הימין הרדיקלי בכך ששאיפתו לארץ ישראל השלמה ולהקמת ההתנחלויות תוביל למצב של מדינה אחת דו-לאומית ללא רוב יהודי, ובכך תמיט חורבן על מדינת ישראל ועל הציונות. יאיר גולן, לדוגמה, טוען כי סיפוח יהודה ושומרון לישראל נוגד את האינטרס הישראלי מבחינה מדינית, כלכלית, ביטחונית וחברתית. לדבריו הסיפוח הוא "ראשית חורבן ישראל, סוף החלום הציוני על מדינה דמוקרטית עם רוב יהודי מוצק, ומעשה בלתי מוסרי בעליל, שיכתים לנצח אותנו, את ילדינו ואת ילדיהם."

 ראו גם 
 טרור יהודי בישראל
 המחתרת היהודית
 פופוליזם ימני
 שמאל רדיקלי בישראל
 קיצוניות ורדיקליזם
 רשימה של פעילי ימין רדיקלי ישראלים

 לקריאה נוספת 
 תיאודור ו' אדורנו, הימין הקיצוני החדש, הוצאת מכון ון ליר, 2022

 קישורים חיצוניים 
 עמי פדהצור, דפנה קנטי-נסים כהנא מת וה"כהניזם" חי: מודל להסבר התמיכה בימין הקיצוני בישראל. מגמות, 2006 מד(2), 215–246. http://www.jstor.org/stable/23658397
 יאיר יאסן, “פעילי ימין רדיקלי ואלימות פוליטית כלפי המדינה: אסטרטגיית שינוי או ערעור על לגיטימיות?” סוציולוגיה ישראלית, גיליון כב 1, no. 1, 2021, pp. 56–79. JSTOR https://www.jstor.org/stable/27041134.
 ארי אנגלברג, מזרחיות ודתיות במאבק של ארגון להב"ה לשמירה על כבוד המשפחה היהודית, סוגיות חברתיות בישראל, גיליון, 30 מס', 1 חורף, 2021 עמ' 35–64
 עידן ירון, חקר הימין הרדיקלי בישראל: בין אמפתיה להבנה, הפורום לחשיבה אזורית, מכון ון ליר בירושלים, 17/03/2019




 הערות שוליים 

*
קטגוריה:ישראל: פוליטיקה