קלאמת (נהר)

קלאמת (באנגלית: Klamath, בשפת שבט הקארוק: Ishkêesh, בשפת קלאמת: Koke, בשפת יורוק: Hehlkeek 'We-Roy) הוא נהר הזורם לאורך 423 קילומטרים לדרום-מערב כשהוא חוצב נתיב דרך רכס קסקייד והרי קלאמת במדינת אורגון וצפון מדינת קליפורניה בארצות הברית, ונשפך לאוקיינוס השקט. הספיקה הממוצעת של הקלאמת היא השנייה בגודלה בקליפורניה (אחרי נהר הסקרמנטו). הנהר מנקז את אגן קלאמת, אגן ניקוז המשתרע על שטח של כמעט 41,000 קילומטרים רבועים, מאזור המדבר הגבוה של האגן הגדול ועד יער הגשם הממוזג של החוף המערבי של ארצות הברית. האגן העליון כלל בעבר ביצות נרחבות של מים מתוקים ששימשו בית גידול לשפע חיות הבר, כולל מיליוני עופות נודדים. כיום שטח זה חקלאי ברובו, בעוד שהאגן התחתון ההררי נשאר פראי, ורובו מוגדר אזור טבע בראשיתי. אגן הניקוז נודע בשל הגאוגרפיה יוצאת הדופן שלו, והנהר כונה "הנהר הזורם הפוך" ("a river upside down") בכתבה בנשיונל ג'יאוגרפיק.

הקלאמת הוא הנהר החשוב ביותר הנשפך לאוקיינוס השקט דרומית לנהר הקולומביה עבור דגים הנודדים מהים לנהר לשם רבייה. דגי האלתית וטרוטת עין-הקשת הנכנסים אליו עברו התאמה לחומציות ולטמפרטורת המים הגבוהים באופן יוצא דופן יחסית לנהרות אחרים באזור הפסיפיק נורת' ווסט. הדגים המרובים היו מקור מזון עיקרי לתושבים האינדיאנים הילידים, ששכנו באגן במשך לפחות 7,000 שנים. האירופאים הראשונים שנכנסו לאגן הנהר קלאמת היו ציידי פרוות עבור חברת מפרץ הדסון בשנות ה-20 של המאה ה-19. הם הקימו את שביל סיסקיו לאורך הקלאמת והנהר טריניטי לתוך עמק סקרמנטו. בתוך כמה עשורי שנים של התיישבות של האדם הלבן, נדחקו התושבים הילידים לתוך שמורות. במהלך הימים האחרונים של הבהלה לזהב בקליפורניה פעל מספר הולך וגדל של כורים לאורך הקלאמת ויובליו, וגרמו נזק ניכר לסביבה.

ספינות קיטור פעלו למשך זמן קצר על האגמים הגדולים באגן העליון, ותרמו להתרחבות עיירות כדוגמת קלאמת פולס, לפני שהוחלפו על ידי מסילות ברזל בשלהי המאה ה-19. במאה ה-19 ובמאה ה-20 הפך האגן העליון לאזור חקלאי עשיר, וסכרים רבים נבנו במטרה לאגור מים להשקיה ולייצר אנרגיה הידרואלקטרית. בשנות ה-60 של המאה ה-20, הייתה כוונה להשתמש במי הנהר על מנת לענות על הביקוש למים במרכז ובדרום קליפורניה, אבל הרעיון לא הבשיל לכדי ביצוע.

מכיוון שהקלאמת מכיל רבים מהקטעים הארוכים ביותר של מי נהר הזורמים בחופשיות בקליפורניה, יחד עם מסלולי מים לבנים מעולים, הוא הפך לנהר פופולרי לנופש. עם זאת, סכרים ומפעלי הטיה באגן העליון גרמו לפגיעה באיכות המים באגן התחתון של הקלאמת. קבוצות להגנת איכות הסביבה ושבטי הילידים הציעו שינויים נרחבים לשימוש במים באגן הקלאמת, בעיקר פירוק של כמה סכרים על הנהר על מנת להרחיב את בית הגידול של הדגים. הם הציגו את חששותיהם במה שהוא כיום "הסכם השיקום של אגן קלאמת" (Klamath Basin Restoration Agreement), תוכנית לניהול המים שנחתמה על ידי הקהיליות המקומיות, הממשלות, קבוצות שבטיות, אנשי איכות הסביבה ודייגים. ההצעה קיבלה את תמיכת מחלקת הפנים של ארצות הברית, אבל טרם אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית.

מסלול
שמאל|ממוזער|250px|נהר הקלאמת מתקרב לשפך באוקיינוס השקט סמוך ליישוב הקטן קלאמת בקליפורניה
מקור הנהר קלאמת הוא אגם קלאמת העליון, הממלא עמק נרחב במדרון המזרחי של הרי הקסקייד הגבוהים הדרומיים. האגם ניזון מהנהרות ויליאמסון, שמקורותיו בגבול אורגון-נבדה, וווד, שמקורותיו עשרות קילומטרים צפונה משם, בפארק הלאומי קרייטר לייק וביער הלאומי וינמה. הקטע הראשון בן 2.4 קילומטרים מכונה הנהר לינק (Link River - "הנהר המקשר") והוא נשפך בסמוך לעיר קלאמת פולס לאגם יואנה, מאגר מים באורך 29 קילומטרים הסכור על ידי סכר קנו (Keno Dam). המאגר מקושר באמצעות תעלת הטיה דו כיוונית לנהר לוסט (Lost River - "הנהר האבוד"), נהר הזורם דרומה לקליפורניה. התעלה מאפשרת לווסת את כיוון זרימת המים בין שני הנהרות בכל כיוון בהתאם לצורך, כחלק ממיזם ההשקיה קלאמת.

אחרי מעבר סכר קנו הנהר זורם מערבה, חולף על פני קרקעית אגם קלאמת התחתון היבש ברובו, וסכר ג'ון סי. בויל ההידרואלקטרי בטרם הוא חוצה את הגבול בין אורגון לקליפורניה, ואז עובר שלושה סכרים הידרואלקטריים נוספים. בהמשך, הנהר פונה דרומה, בסמוך לעיירה הורנברוק בכיוון הר שסטה. מרחק קצר אחר כך הנהר פונה מערבה ומקבל את מימיהם של הנהרות שסטה וסקוט, כשהוא מתחתר לעומק בקניון דרך הרי קלאמת.

הנתיב דרך הרי הקסקייד הגבוהים, הרי הקסקייד המערביים והרי קלאמת מהווה את עיקר מסלולו של הנהר, החל מהאקלים הצחיח יחסית של המדבר הגבוה בחלקו העליון של אגן הניקוז ועד יער הגשם הממוזג הזוכה לשפע משקעים מהאוקיינוס השקט. מסלול הנהר משפך הנהר סקוט הוא בדרך כלל מערבה לאורך הצד הדרומי של הרי סיסקיו עד שהוא פונה בחדות דרומה בסמוך לעיירה הפי קמפ. משם הוא זורם דרומה מעל אשדות מים לבנים דרך היער הלאומי קלאמת והיער הלאומי שישה נהרות, ומקבל את מימיו של הנהר סלמון, ועובר את נקודת היישוב הקטנה אורלינס. הנהר מגיע לנקודה הדרומית ביותר במסלולו בנקודת היישוב הקטנה ויצ'פק, ופונה בחדות צפונה בנקודת המפגש עם היובל הגדול ביותר שלו, הנהר טריניטי. נקודת המפגש עם הנהר טריניטי גם מסמנת את הנקודה שבה הזרם של הנהר קלאמת מאט ככל שהוא מתקרב לגובה פני הים. ביתרת מסלולו הקלאמת זורם בדרך כלל לצפון-מערב דרך שמורת האינדיאנים יורוק, שמורת אינדיאנים של שבט היורוק, עובר דרך העיירה קלאמת (שבה חוצה מעליו גשר של כביש 101) וזורם לים כ-26 קילומטרים דרומית לעיירה קרסנט סיטי. שפך הנהר לאוקיינוס השקט הוא בנקודת היישוב הקטנה רקווה, באזור המשותף לשמורת האינדיאנים יורוק ומערכת הפארקים רדווד.

קטע נהר באורך כ-18 קילומטרים באורגון עד לנקודת החציה לקליפורניה הוכרז כנהר פראי ולאומי. שפך הנהר קלאמת הוכרז כראוי להגנה על ידי מדיניות המפרצים ושפכי הנהרות של קליפורניה.

אגן הניקוז
שמאל|ממוזער|250px|גבולות אגן הניקוז של הנהר קלאמת
הנהר קלאמת מנקז שטח בן 40,790 קמ"ר המכונה אגן קלאמת המשתרע על מרבית שטחו של מחוז קלאמת, וחלקים מהמחוזות לייק וג'קסון בדרום אורגון והמחוזות סיסקיו, דל נורטה, המבולדט, מודק וטריניטי בצפון קליפורניה. בסך הכול 35% משטח אגן הניקוז מצוי באורגון ו-65% בשטח קליפורניה. שטח נרחב זה כולל מגוון גדול של נופים. החלק הצפוני ביותר של אגן הניקוז הוא אזור המדבר הגבוה, המנוקז על ידי הנהרות ויליאמסון וספראג, שניהם זורמים בכיוון כללי לדרום-מערב לתוך אגם קלאמת העליון. האגן האמצעי מאופיין בשטחי ביצות, ערבות עשב נרחבות ובשטחים חקלאיים, וחלקו שוכן תחת שני גופי מים עיקריים: אגם קלאמת העליון ואגם קלאמת התחתון. האגן התחתון הנרחב, המשתרע על יותר ממחצית שטחו של אגן הניקוז, כולל הרים, יערות וקניונים.

כמה אגני ניקוז אחרים בחוף המערבי ואגני ניקוז פנימיים גובלים באגן הניקוז של הנהר קלאמת. בצפון-מערב שוכנים אגני הניקוז של הנהרות רוג ואומפקווה באורגון וסמית בקליפורניה. ממזרח שוכן אגן הרני, אגן ניקוז סגור וחלק קטן מהאגן הגדול. החלק הדרומי של אגן הניקוז של קלאמת גובל באגן הניקוז של הנהר סקרמנטו ויובליו העיליים, כולל הנהר פיט, ובצד הדרום-מערבי שוכנים אגני הניקוז של הנהרות מד ורדווד קריק. הגבול המערבי של אגן קלאמת העליון נוצר על ידי רכס הקסקייד הגבוה והרי קלאמת, ואחת מהשלוחות הדרומיות ביותר של רכס הקסקייד ורכסי החוף של קליפורניה מכסים את אגן הניקוז הדרום-מערבי. נהר הקלאמת הוא רק אחד משלושה נהרות המתחילים מזרחית לרכס הקסקייד וזורמים לאוקיינוס השקט. שני האחרים הם נהר הקולומביה והנהר פרייזר.

מרבית השימוש האנושי באגן הניקוז מוגבל לאגן העליון, למרות האקלים הצחיח למחצה. סכרים נבנו, מי השקיה מוזרמים מהנהרות קלאמת ולוסט, ושפע מי תהום שנשאבים אפשרו להפוך את מרבית אגן קלאמת העליון לאדמה חקלאית. לפני לפחות 11,000 שנים היו אגם קלאמת התחתון ואגם טולי מתמזגים בעונת הגשמים ויוצרים ביצת מים מתוקים בשטח של 750 קילומטרים רבועים. ביצה זו, יחד אגם קלאמת העליון בשטח של 260 קילומטרים רבועים, יצרו בית גידול זמני למיליוני עופות נודדים. כל האגמים הללו הם שרידים של אגם מודק, אגם גדול מעידן הקרח האחרון שהשתרע על שטח של כ-2,800 קילומטרים רבועים. אף שכל שטחי הביצות, למעט אגם קלאמת העליון, יובשו לצורכי חקלאות, עדיין עוברים כ-3.7 מיליון עופות נודדים דרך אגן הניקוז מדי שנה.

שמאל|ממוזער|250px|שטחי ביצות באגן קלאמת העליון של ימינו הם שרידים של אגם מודק הנרחב
למרות הספיקה השופעת של הנהר בקליפורניה, הוא לא מספק כמויות משמעותיות של מים להשקיה או לשימוש ביתי בחלקים המרכזיים והדרומיים של המדינה. מיזם טיוב הקלאמת באזור קלאמת פולס מספק מים להשקיה ומיזם העמק המרכזי מטה מים מהנהר טריניטי לשם הספקת מים לעמק סקרמנטו. מי יובלים אחרים של הקלאמת, כולל הלוסט והשסטה מוטים להשקיה. השימוש במים של הקלאמת התחתון, אחד מהנהרות האחרונים הזורמים בצורה חופשית במדינת קליפורניה, הוא נושא לוויכוח פתוח ארוך שנים בין התומכים בשמירה על הטבע, שבטי אינדיאנים, חברות מים וסוכנויות ממשלתיות, וגורלו בסופו של דבר עדיין לא ברור.

שיטפונות
החלק האמצעי והחלק התחתון של נהר הקלאמת מועדים לשיטפונות, ושיטפונות גדולים התחוללו בנהר בשנים שבהן התרחשו שיטפונות גדולים בצפון קליפורניה, בייחוד כתוצאה מסופות שנובעות מהתופעה האקלימית המכונה "פיינאפל אקספרס" (Pineapple Express – "אקספרס האננס") המביאות כמויות גדולות של גשמים חמימים לצפון קליפורניה. המבצר הצבאי פורט טר-ואו, ששכן במקום שהוא כיום היישוב קלאמת גלן, נהרס בשיטפון בדצמבר 1961 וננטש ב-10 ביוני 1862.

שיטפונות רציניים נוספים התרחשו בנהר הקלאמת בשנים 1926–1927, 1955, 1964, 1997 ו-2005. בחלק מהמקרים הם גרמו לשינוי מסלולו של הנהר. שיטפון חג המולד של 1964 היה הרסני במיוחד. הספיקה בנהר הקלאמת הגיעה ל-15,800 מטרים מעוקבים בשנייה, כשגובה המים הגיע ל-17 מטרים, והם הציפו את העיירות קלאמת וקלאמת גלן תחת 4.6 מטרים של מים, והרסו את מרבית הגשר של כביש 101 החוצה את הנהר. גשר הכביש נבנה מחדש במיקום אחר, אם כי הכניסות לגשר הישן עדיין קיימות.

השפך של הקלאמת וקטעים סמוכים של הנהר רגישים לגלי צונאמי, והיו הרוגים במהלך גלי הצונאמי שנבעו מרעידת האדמה באלסקה (1964) ומרעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו (2011).

גאולוגיה
אגן קלאמת העליון, המוגדר כאזור הניקוז של הנהר קלאמת מעל לסכר איירון גייט, הוא אזור מעבר ייחודי בין רכס קסקייד במערב ופרובינציית אגן ורכס של צפון האגן הגדול מדרום-מזרח. אזור זה משתרע מדרום לאגם קלאמת התחתון לתוך אגן הניקוז של הנהר לוסט ואגן אגם קלאמת העליון. התמתחות של קרום כדור הארץ והעתקים של גושים נטויים יצרו טופוגרפיה שלה מאפיינים הדומים לשני האזורים. כמעט כל האגן הוא אזור גראבן עם מאפיינים של אגן ורכס, שנוצרו על ידי התרוממות ושקיעה לאורך כמה העתקים שכיוונם מצפון לדרום.
שמאל|ממוזער|250px|אגם קלאמת התחתון נוצר באזור "אגן ורכס" של אגן הניקוז העילי של הנהר קלאמת
תצורת יונה (Yonna Formation) חוצה את מרבית האזור ומתרוממת מעל לפני הקרקע במחשופים גדולים של סלע מוצק ברבים מהרכסים. גיל התצורה קודם לרביעון והיא בנויה מסלעי יסוד וסלעי משקע.
הסלעים שמתחת לאזור הם בדרך כלל מתקופה מאוחרת יותר ככל שמתקדמים ממזרח למערב. הרכסים הרבים החוצים את אגן קלאמת העליון מחלקים אותו לעמקים שבהם צוקים אנכיים בגובה של עד 100 מטרים, ותבניות הניקוז בדרך כלל עוקבות אחר הטופוגרפיה. מערכת גאותרמית נרחבת מתקיימת עמוק מתחת לקרקע בתוך האגן העליון, ויוצרת מעיינות חמים ובארות ארטזיות, אך היא לא נחקרה לעומק. דרומה יותר באזור עמק הנהר שסטה במחוז סיסקיו מרבית המסלע מורכב מקילוחי לבה שמקורם באזור הגעשי של הר שסטה.

אותה תבנית גיל מאפיינת את רכס הקסקייד והרי קלאמת המכסים את המחצית המערבית של אגן קלאמת. כאשר הלוח הצפון-אמריקאי נע באיטיות בכיוון דרום-מערב במהלך עשרת מיליון השנים האחרונות הצטרפו לגוש של יבשת אמריקה הצפונית פיסות קרום המתוארכות מתור הקמבריון ועד שלהי תור היורה. קיימות ארבע פיסות קרום מובחנות ממערב למזרח. בעוד שהרי החוף מתוארכים לפחות מ-3 מיליון שנים, הרי הקסקייד הגבוהים השוכנים עמוק יותר בתוך היבשת מתוארכים ללפני 7.5 מיליון שנים. בתוליתים של גרניט, מעליהם סלעי משקע וסלעים געשיים נמעכו לתוך המסיב של דרום-מערב אורגון וצפון-מערב קליפורניה. אבל במקום לסטות דרומה המשיך נהר הקלאמת לזרום מערבה וחתר ברכס ההולך ומתרומם קניון עמוק שקירותיו אנכיים. אחת מפיסות קרום אלו הביאה עמה רצועה ארוכה שכיוונה צפון-דרום של נציצים הנסחפים בקלות, שכיום שוכנת כ-50 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט של צפון קליפורניה.
כשנהר הקלאמת נתקל בשכבה זו הוא החל לחצוב את הקניון שלו לאורך הרצועה במקום להמשיך דרומה-מערבה לאוקיינוס השקט. עקב כך נוצר העיקול החד צפונה בנהר בנקודה בה נשפך אליו הנהר טריניטי. גם מסלולם של החלק התחתון של הנהר טריניטי ויובלו סאות פורק טריניטי (South Fork Trinity River) הוכתבו על ידי רצועת נציצים זו.

היסטוריה
תושבים ראשונים ומתיישבים
שמאל|ממוזער|250px|שבטים נוודים למחצה שכנו באגן העליון, שחלקו מוצג כאן, כשהר שסטה נצפה מאדמות השבט שסטה
התיישבות אנושית בקלאמת היא בת 7,000 שנים לפחות. קבוצות רבות של הילידים שחיו לאורך הנהר היו תלויות למחייתן בלהקות הגדולות של האלתית הפסיפית שעלו בנהר לצורך רבייה, בכמויות שנפלו רק שני נהרות אחרים בחוף האוקיינוס השקט של ארצות הברית של ימינו. שבטים אלו כללו את השסטה לאורך החלק האמצעי והעליון של הנהר, שבטי היורוק, ההופה והקארוק חיו לאורך הקניונים של החלק התחתון של הנהר ושבטי המודק, הקלאמת והיאהוסקין שכנו בעמקים הצחיחים של האגן העליון. שבט שסטה שלט על 208 קילומטרים של הנהר קלאמת, כמחצית מאורכו של הנהר. היורוק היה כנראה אחד השבטים החזקים ביותר על הנהר קלאמת לאחר שבט שסטה, ושלט על כ-50 קילומטרים של נהר קלאמת התחתון, ועל חלק גדול מהחוף של צפון קליפורניה. יחד עם ההופה והקארוק לכדו השבטים של החלק התחתון ועד לאמצע החלק העליון את האלתית מהנהר באמצעות הקמת סכרי מלכודות קטנים, סלי מלכודות ואפילו צלצלים. אחד מאתרי הדיג הקדומים הידועים היה מפלי אישי פישי (Ishi Pishi Falls), סדרה של אשדות על הנהר סמוך לשפך הנהר סלמון לקלאמת. אורח החיים של מרבית הקבוצות ששכנו במעלה הנהר התאפיין בנוודות ובציד וליקוט, והם לא היו תלויים באלתית באותה מידה שבה היו תלויים בה השבטים שחיו במורד הזרם. שם הנהר קלאמת נקבע על ידי אירופאים במאה ה-19 ונגזר משם השבט קלאמת, אבל קודם למגע עם האדם הלבן היו לנהר שמות רבים, כולל Ishkêesh, ו-Koke. מקור שמו של שבט הקלאמת הוא במילה /ɬámaɬ/ שפירושה בשפת שבט הצ'ינוק, שפירושה: "אלו של הנהר".

בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-19 הגיעה משלחת ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון לאגן קלאמת במסעה דרומה מהמרכז בפורט ונקובר. הקבוצה הראשונה שראתה את נהר הקלאמת הונהגה על ידי אלכסנדר מקלאוד (Alexander Roderick McLeod; 1840-1782) בחורף של 26–1827. ב-1828 נעזרה משלחת ציידי הפרוות בהנהגתו של ג'דדיה סמית (Jedediah Strong Smith; 1831-1799) בילידים משבט יורוק על מנת לחצות את הנהר טריניטי והם חנו על הגדה המזרחית של הטריניטי. מזכירו, הריסון ג. רוג'רס כתב: "מר סמית רכש מהם את כל פרוות הבונים שאפשר היה", מה שמעיד שאז הבונים היו בשפע על הטריניטי. בספרו "יונקים בעלי פרווה של קליפורניה" (Fur-bearing Mammals of California) ציין הזואולוג האמריקני ג'וזף גרינל (Joseph Grinnell; 1939-1877) שהבונים היו מצויים ביובלים נוספים של הקלאמת כדוגמת הנהר סקוט והנהר שסטה, וציטט דו"ח על בונים של מחלקת הדגה והציד של קליפורניה מהשנים 1915–1917 על ערוץ היי פריירי קריק (High Prairie Creek) בקרבת שפך הקלאמת בסמוך לרקווה. בתוך כמה שנים נעלמו כמעט לחלוטין שפע הבונים שהיו באגן קלאמת. הסכרים שבנו הבונים היו קודם לכן גורם חשוב בבית הגידול של אגן הניקוז של הנהר קלאמת, סייעו לרסן את עוצמת השיטפונות ויצרו ביצות נרחבות. אובדן הסכרים של הבונים גרמו לתוצאות שליליות לנתיבי המים באגן, החמירו את עוצמת שיטפונות החורף, וגרמו לסחיפה חמורה. קבוצות של ציידי פרוות עברו בסוף של דבר דרומה לעמק סקרמנטו והיו בכך פורצי דרך והביאו להרחבת שביל סיסקיו, נתיב מוקדם בין טריטוריית אורגון ומפרץ סן פרנסיסקו. שטחי האחו הנרחבים והפוריים שנוצרו עקב ניקוז האגמים שיצרו הבונים משכו מתיישבים רבים אל האזור, על אף ההשלכות על הסביבה.

הבהלה לזהב והקמת שמורות האינדיאנים

בשנות ה-50 של המאה ה-19 נתגלו מרבצים עשירים של זהב באזורים השייכים לשבט שסטה בנחלים קלאמת, טריניטי, שסטה ובנחלים נוספים בצפון מערב קליפורניה. מקור הזהב בפעילות געשית בהרי קלאמת. כורים שחיפשו זהב בהרי קלאמת וברכס האלפים של טריניטי (רכס בהרי קלאמת) לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב בקליפורניה גילו זהב לראשונה לאורך סלמון קריק (Salmon Creek) באביב 1850, ומרבצים נוספים נתגלו בערוץ הנחל הראשי ביולי של אותה שנה. זהב נתגלה בכמויות גדולות באדמות שבט שסטה במקומות שבהם שוכנים כיום היישוב הקטן פרנץ' גולץ' והעיירה ואיריקה, מושב המחוז של מחוז סיסקיו. מקורם של כמה משמות מקומות באגן קלאמת הוא בתקופה זו, כולל הנהר סקוט, הקרוי על שמו של מגלה הזהב ג'ון סקוט (John Scott). מרבצי זהב עדיין קיימים באגן הניקוז של הנהר קלאמת אף על פי שזהב נכרה במקום זמן רב לאחר תום הבהלה לזהב.

לאחר הקמת מדינת קליפורניה ב-1850, חתמה ממשלת המדינה על הסכמים עם הקארוק לקביעת שטחים בשליטתם, אך ההסכמים מעולם לא אושרו בסנאט ולכן הקארוק מעולם לא קיבלו אדמת שמורות משלהם. ב-1864 חתמו הילידים האינדיאנים של אגן קלאמת והאזור סביבו על הסכם שבו ויתרו על שטח בן 81,000 קילומטרים לממשלת ארצות הברית ושאילץ אותם לעבור לשמורת אינדיאנים שזה עתה הוקמה, שמורת האינדיאנים קלאמת. שמורה זו קיבצה את שבטי היורוק, הקארוק וההופה לאזור אחד קטן. אדמות שמורה אלו נוצרו כתוצאה ממלחמות בין מתיישבים אמריקאים ועמים ילידים, לרבות מלחמת הכיפה האדומה (Red Cap War) בשנת 1855. ממשלת ארצות הברית רצתה לעצור את ההתנגשויות האלימות הללו ולהעביר את הילידים לשטח מוגבל שבו הם יכולים להיות ריבונים. מדיניות שמורות הזו התהפכה בשנת 1887 עם חקיקת חוק דאוס (Dawes Act) אשר ייעד הקצאות ליחידים ממוצא ילידי שיכולים לטעון לבעלות על הקרקע. עם זאת, בשנות העשרים של המאה ה-20 רבים מבעלי הקרקעות הללו מכרו את החלקות שלהם לחברות עצים מכיוון שלא יכלו להרשות לעצמם את המיסים.

לאחר חתימת ההסכם החלה תקופה של שגשוג כלכלי. בני השבטים גידלו וסחרו בבקר, והקימו מנסרת עצים רווחית, בייחוד לאחר שהרכבת הגיעה לאזור ואפשרה לשנע את העץ. בהגיע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית והגיעו למצב של חוסר תלות כלכלי. בני השבט מתגאים בהיותם השבט היחיד ששילם עבור כל השירותים שקיבלו מהממשל הפדרלי האמריקאי, ממדינת אורגון ומארגונים פרטיים.

עם זאת, ההכרה בקלאמת כשבט נתמך הופסקה כחלק מ"חוק סיום הקלאמת" (Klamath Termination Act), או חוק ציבורי מספר 587 (Public Law 587), שנחקק ב-13 באוגוסט 1954 כחלק ממדיניות חיסול התרבות האינדיאנית הנפרדת (Indian termination policy). על פי חוק זה, כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בשל מעמדם המיוחד כאינדיאנים הופסק. לאחר שהושלמו הסידורים בעקבות החוק הופסקו שירותי החינוך, הבריאות, השיכון, והמשאבים הנלווים לשבט. החוק גרם ישירות לשקיעה בשבט שהתבטאה בעוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים דלים בלימודים, התפרקות משפחות, נשירה גבוהה מבתי הספר, אחוז גבוה של עבריינים, הגברת תמותת תינוקות, הקטנת תוחלת החיים ואובדן הזהות. בנוסף אבדו עוד אדמות ילידיות בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר השלמת בנייתו של קטע מכביש 96 שעבר בטריטוריה מסורתית של הקארוק ונסלל מעל בתי קברות, כפרים, אתרים רוחניים וחלקות השייכות לקארוק.

מנהיגי השבט פעלו תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים בקונגרס לשנות את המצב וב-1986 נחקק חוק השבת הקלאמת (Klamath Restoration Act) שקבע את מעמד הקלאמת מחדש כשבט, יחד עם בני המודק ויאהוסקין, תחת השם "שבטי קלאמת", כשמקום מושב הממשל השבטי בעיירה צ'ילוקווין במחוז קלאמת באורגון. אף ששטחי השמורה לא הוחזרו, הם התבקשו להכין תוכנית לעצמאות כלכלית, ולאחר שבחנו מספר הצעות הם פתחו קזינו המכונה קלא-מו-יא (תחילת שמות שלושת השבטים) ב-1997.

תחילת התעשייה והפיתוח
שמאל|ממוזער|250px|ספינת הקיטור "קלאמת" על אגם קלאמת התחתון, 1908
החל בתחילת המאה ה-20 החלו לפעול ספינות קיטור באגם קלאמת התחתון בין מחוז סיסקיו בקליפורניה לעיירה קלאמת פולס באורגון. ספינות הקיטור השלימו את הקשר בין קלאמת פולס ושלוחת מסילת הברזל שנבנתה לאורך הנהר מקלאוד – שחלקה האחרון היה קרוי "מסילת המשא המהיר של ברטל" (Bartle Fast Freight Road), על שם נקודת היישוב ברטל (Bartle) בקליפורניה. קצה קו זה, מזח לאירד (Laird's Landing), היה ההתחלה של קו ספינות הקיטור של אגם קלאמת התחתון, שהחל לפעול ב-1905 עם השקת ספינה באורך 25 מטרים. אבל בהגיע שנת 1909 הושלמה מסילת הברזל ישירות לקלאמת פולס לאחר שעקפה את אגם קלאמת התחתון. קו ספינות הקיטור הושבת ומרבית אגם קלאמת התחתון נוקז אחר כך ומולא באדמה.

בתחילת שנות העשרה וה-20 של המאה ה-20 התפתחה בצד המערבי של עמק הנהר קלאמת העליון תעשיית כריתת עצים, בייחוד סביב אגם קלאמת העליון. שתי חברות רכבות "Great Northern Railway" וסאות'רן פסיפיק בנו במשותף מסילת ברזל לאורך חופו המזרחי של האגם, שעליה העבירה רכבת משא גזעי עצים מהצד הצפוני למנסרה 5 קילומטרים במורד הזרם ממוצא הנהר מהאגם. סכרים רבים נבנו בתקופה זו למנוע את ההצפות העונתיות של ביצות העשב והנהרות ואלו אפשרו את פעולות כריתת העצים. ב-1919 נבנה סכר הנהר לינק (Link River Dam), סכר קורות עץ ואדמה, במוצא אגם קלאמת העליון, שהעלה את מפלס מי האגם ב-5 מטרים. ספינות קיטור המשיכו לפעול באגם קלאמת העליון כשהן מובילות משא, דואר ונוסעים עד בערך 1928, בתקופה שחלק גדול מחברות כריתת העצים נסגרו עקב בצורת.

כשתעשיית העץ באגן קלאמת העליון הלכה והצטמצמה הכלכלה עברה באיטיות לחקלאות. "מיזם טיוב הקלאמת", שקם בתחילת המאה ה-20 ביוזמת לשכת הטיוב של ארצות הברית, כלל בניית שני סכרים על הנהר וסכרים נוספים על רבים מיובליו, כמו גם ניקוז מוחלט של אגם קלאמת התחתון ואגם טולי. לשכת הטיוב לא הייתה המשתמש היחיד בנהר בתקופה זו. בשלהי שנות החמישים של המאה ה-20 בנו שתי חברות חשמל: חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp) וחברת החשמל קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company, בראשי תיבות COPCO, שנרכשה בהמשך על ידי PacifiCorp), שלושה סכרים נוספים על הנהר במורד הזרם. עם זאת, סכרים אלו עוררו מחלוקת עזה על איכות המים בחלק התחתון של הנהר והתלות של נדידת האלתית השנתית לצורכי רבייה בה.

אקולוגיה
שמאל|ממוזער|250px|שפך הנהר קלאמת לאוקיינוס השקט, מחוז דל נורטה, קליפורניה
הנהר נחשב לבית גידול מהמעלה הראשונה לדגים אנדרומיים: אלתית גמלונית (Oncorhynchus tshawitscha), אלתית כסופה (Oncorhynchus kisutch) וטרוטת עין-הקשת (Oncorhynchus mykiss), המכונה סטילהד (steelhead). ריצוף DNA עתיק של דגימות ארכאולוגיות מאגן נהר קלאמת העליון זיהה שרידי דגים כאלתית גמלונית וסטילהד, ואנליזה גאוכימית של יחסי סטרונציום/סידן אישר שהדגים היו אנדרומיים. ממצאים אלה אישרו שפע של תיעוד היסטורי של חוקרים המצביעים על כך שאלתית גמלונית עלתה בקלאמת מהאוקיינוס השקט כדי להשתמש ביובלים של אגם קלאמת העליון להשרצה, וכי גם רבייה של טרוטת סטילהד התרחשה באגן הנהר קלאמת העליון, המוגדר כאגן מעל סכר איירון גייט (15.3 קילומטרים מזרחית ליישוב הורנברוק בקליפורניה). דיווחים היסטוריים גם הצביעו על כך שאלתית כסופה וצמד פסיפי אנדרומי (Entosphenus tridentatus) עלו באגן הנהר קלאמת העליון כדי להשריץ, לפחות לקרבת ספנסר קריק (Spencer Creek, 9.7 קילומטרים מערבית לקנו, באורגון). טרוטת השור (Salvelinus confluentus) הייתה נפוצה בעבר ברחבי אגן הנהר קלאמת, וסביר להניח שנתמכה היסטורית על ידי אוכלוסיות נודדות של סלמוניים אנדרומיים. הדגיגים של האלתית והטרוטה הללו גדלו באגן קלאמת העליון, וכנראה שימשו כבסיס טרף חשוב לטרוטת השור. נכון לעשור השני של המאה ה-21 נשארה טרוטת השור בכמה יובלים של אגם קלאמת העליון: תרימייל קריק (Threemile Creek) וסאן קריק (Sun Creek) מצפון-מערב, ויובלים של הנהר סייקן והנהר ספראג העליון במזרח.

הסכרים על הנהר
שמאל|ממוזער|250px|סכר ג'ון סי. בויל על הקלאמת
בעבר היה הנהר המקור השלישי בגודלו לדגי אלתית בחוף המערבי של ארצות הברית, אחרי הנהרות קולומביה וסקרמנטו, אך כמות דגי האלתית העולים בנהר להתרבות הצטמצמה מאז בניית שישה סכרים בין 1908 ל-1962. אלתית כסופה בנהר קלאמת רשומה כמין בסיכון על פי חוק המינים בסכנת הכחדה. עם השלמת סכר לואיסטון וסכר טריניטי ב-1963, כחלק ממיזם העמק המרכזי, נותק למעשה נהר הטרינטי העליון, היובל שתרם את הכמות הגדולה ביותר של מים לנהר הקלאמת, כשרוב המים (כ-90%) הוטו לעבר עמק סקרמנטו. בין 1963 ל-1991 הייתה הספיקה הממוצעת בערוץ ראשי של הטריניטי מעבר לסכרים רק 4.2 מטרים מעוקבים בשנייה. ב-1991 נקבע מינימום ספיקה שנתית של הטריניטי ל-420 מיליון מטרים מעוקבים, או 13 מטרים מעוקבים בשנייה.

משנות ה-20 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, נבנו ארבעה סכרים הידרואלקטריים על ידי חברת החשמל של קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company בראשי תיבות COPCO), וחברת החשמל שרכשה אותה, חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp) על הערוץ הראשי של הנהר קלאמת, תוך חסימת הנתיב לדגי האלתית והטרוטה ועצירת הסחף שבעבר חידש את מצעי החצץ ששימשו את הדגים לרבייה. פירוק אפשרי של הסכרים היה נושא שנוי במחלוקת באזור מתחילת המאה ה-21. למרות שתדלנות נמרצת מצד נציגים של שבטי האינדיאנים, של קבוצות לשימור הסביבה ודייגים, לא כלל חידוש רישיון ההפעלה של הסכרים למשך 50 שנים שקיבלה חברת החשמל הפסיפית ב-2004 סעיפים כלשהם שיאפשרו לדגי האלתית לחזור ל-483 הקילומטרים של בתי הגידול לשעבר בנהר וביובליו מעבר לסכרים. עם זאת, בינואר 2007 קבע הממשל הפדרלי שחברת החשמל הפסיפית חייבת להתקין סולמות דגים בכל אחד מארבעת הסכרים, תיקון שעלול לעלות יותר מ-300 מיליון דולר. חברת החשמל הפסיפית הציעה להוציא 300 מיליון דולר לשדרג את סולם הדגים בסכר ג'ון סי. בויל והציעה לשנע את הדגים במשאיות מעבר לסכרים איירון גייט ו-Copco מספר 1, לאחר שלא קיבלה רישיון לבנות תחנת כוח ביוטה. ביל פרמן (Bill Fehrman) נשיא החברה הגן על פעילות החברה באזור כשהוא מצביע על התועלות שמביאים הסכרים.

ב-2012 הוציאה לשכת הטיוב תוכנית מפורטת לפירוק כל הסכרים. בתחילת 2016 הגיעו הצדדים להסכמה על תוכנית לפירוק של ארבעה סכרים הידרואלקטריים: סכר איירון גייט, סכר קופקו מספר אחד ומספר שניים וסכר ג'ון סי. בויל, החל בשנת 2020, כמו גם מיזמי שיקום.

זכויות השימוש במים

כאשר נחתם ההסכם בין שבטי הקלאמת לממשלת ארצות הברית ב-1864 נקבעו גם הזכויות של השבטים למימי הנהר. אף על פי שבין 1950 ל-1970 לא הוכרו השבטים רשמית, הם לא איבדו מעולם את זכויות המים שלהם. ב-2001 כאשר חוואים באגן קלאמת הגישו פעמיים תביעה משפטית כנגד מחלקת הפנים של ממשלת ארצות הברית בדרישה להגדיל את כמות המים להשקיה, אישר בית המשפט את זכויותיהם של השבטים. השימוש במים באגן קלאמת העליון לשם השקיה נעצר זמנית ב-2001 על מנת להגן על הדגים באגם במהלך בצורת חמורה. סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני התערב אישית על מנת להבטיח שהחקלאים יקבלו את המים במקום להזרים אותם על מנת לשמר את בית הגידול בנהר. ב-2002 סיפק הממשל הפדרלי תחת גייל נורטון, מזכירת הפנים של ארצות הברית את כל המים לחברות ההשקיה כיוון שהבצורת נמשכה, למרות העובדה שלשבטי האינדיאנים של אזור קלאמת היו זכויות הנובעות מההסכם שנחתם עימם שקדמו להתיישבות של החוואים באזור. נורטון טענה לגישת "השוק החופשי" בכך שאפשרה לחקלאים למכור מים לאינדיאנים שבמורד הזרם. באותה שנה היה בנהר המוות ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דגים בנהר. ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים של ארצות הברית חקרה את סגן הנשיא צ'ייני בדבר החשדות שפעל להעביר כמות מים נוספת לחקלאים למטרת רווח פוליטי.

לטענת ביולוגים ממדינת קליפורניה ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית גרמו השילוב בין כמות המים הנמוכה בצורה יוצאת דופן יחד עם כמות גדולה של דגים שחזרו לנהר וטמפרטורת מים גבוהה להתפתחות מחלת ריקבון הזימים ולמותם של 33,000 דגי אלתית כסופה בספטמבר 2002, לפני שהספיקו להתרבות. המוות ההמוני היה במורד הזרם משפך נהר הטריניטי, ודגי האלתית של הטריניטי סבלו יותר מאשר אלו של הקלאמת כיוון שמועד הרבייה שלהם היה בשיאו. הדו"ח גם מציין שהאומדן הרשמי של מספר הדגים שמתו, שהיה 34,056, הוא ככל הנראה נמוך כדי מחצית מהמספר האמיתי. ספיקת הנהר קלאמת הנמוכה ביותר, לפני שהחל השימוש במים להשקיה, כפי שנמדדה בתחנת המדידה בקנו (Keno) ב-1908 הייתה 22.7 מטרים מעוקבים בשנייה. במהלך המוות ההמוני של הדגים ב-2002 נמדדה ספיקה של 13.5 מטרים מעוקבים בשנייה. בספטמבר 2001 בזמן שהופסקה זמנית אספקת המים להשקיה הייתה ספיקת המים בנהר 19.5 מטרים מעוקבים בשנייה.

ב-2011 אשרה הסוכנות להגנת הסביבה של ממשלת ארצות הברית תוכנית שהוצעה לראשונה ב-1992 על ידי ממשלת קליפורניה. התוכנית קוראת לניקוי יסודי של החלק התחתון של הנהר במטרה להגן על האלתית מזרחן, חנקן וירידה בכמות החמצן המומס במים. הדו"ח גם מביע חשש לגבי טמפרטורות המים הגבוהות, פריחת אצות ורמות חמצן נמוכות, אם כי דגים מסוימים הסתגלו לחלק מבעיות אלו. קבוצות לשימור הסביבה, יותר משש סוכנויות ממשלתיות, שבטי אינדיאנים באגן ואחרים עבדו יחד עם הסוכנות להגנת הסביבה להקטין את רמת הזיהום בקלאמת.

הקצבות המים של השבטים עבור דיג המשיכו להיות גורם מרכזי במחלוקת על השימוש במים באגן קלאמת במאה ה-21. ב-2013 נאכפו זכויות המים של השבטים בפעם הראשונה במה שמכונה "הקריאה למים" ('Water Call'). תביעתם של השבטים גרמה להפסקה כמעט מוחלטת של המים להשקיה באגן העליון, למעט מי השקיה שמקורם במי תהום.

פעילות נופש
שמאל|ממוזער|220px|קטמרן על נהר הקלאמת
שמאל|ממוזער|220px|רפטינג על נהר הקלאמת
שמאל|ממוזער|220px|דיג על נהר הקלאמת

רפטינג על מים לבנים ושיט בקיאקים הם פעילויות נופש פופולריות לאורך החלק העליון של נהר הקלאמת אחרי סכר ג'ון סי. בויל, וגם במורד הנהר בחלקו התחתון סמוך לעיירה הפי קמפ. בנהר יש קטעים ארוכים, אחד מהם מעל ל-150 קילומטרים, של אשדות בדירוג 3 עד 5. בחלק מהקטעים הצרים. מתחת לנקודת היישוב הקטנה ויצ'פק, הנהר מאט לערוץ רחב ועמוק יותר. כ-21 קילומטרים מנהר מוגדרים נהר פראי ונופי ו-282 קילומטרים מוגדרים כשטחי נופש.

ספורט הדיג גם הוא פופולרי בנהר הקלאמת כשטרוטת עין-הקשת היא הדג הפופולרי ביותר, אם כי גם אלתית גמלונית גם היא מבוקשת מאוד כאשר כמות הדגים מתירה זו. בספר הדרכה על דיג זבובים נכתב שהקלאמת הוא אחד מהנהרות העשירים ביותר בדגי טרוטת עין-הקשת בחוף המערבי של ארצות הברית.

חיפוש אחר זהב הוא פעילות נופש פופולרית לאורך הקלאמת וחלק מיובליו, כולל סלמון וטריניטי. אף ששיטות פשוטות כדוגמת סינון החצץ בתנועה סיבובית בקערה עדיין בשימוש, חלק מהשיטות משתמשות במשאבות יניקה – שיטה שבה הופכים משקעים ומפזרים אותם במטרה למצוא זהב. מחלוקות לגבי שיטה זו, שהמתנגדים לה טוענים כי היא פוגעת באיכות המים (פיזור כספית רעילה שהצטברה בקרקעית הנהר מפעולות כריית הזהב במאה ה-19) ובבית הגידול של הדגים, הסתיימו ב-2016 כאשר נחקק בקליפורניה חוק האוסר לבצע כרייה באמצעות דליית יניקה (suction dredge).

באגן הניקוז של הנהר קלאמת יש מגוון של יערות לאומיים ושמורות חיות הבר – כולל היער הלאומי קלאמת, היער הלאומי שישה נהרות ומקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון. היער הלאומי קלאמת שוכן במחוז סיסקיו, כשחלק קטן ממנו שוכן באורגון, והיער הלאומי שישה נהרות שוכן בדרום אזור הניקוז של הנהר קלאמת, מרביתו באגן הניקוז של הנהר טריניטי. שני האחרונים שוכנים באזור אגם קלאמת העליון-אגם קלאמת התחתון. המונומנט הלאומי שכבות הלבה, הכולל מכלול רחב של צינורות ותצורות לבה, גם הוא באזור אגם קלאמת התחתון, דרומית לשרידים של האגם.

סכר איירון גייט הוא הסכר התחתון ביותר בנהר קלאמת, והוא מנתק למעשה את בית הגידול של נדידה ורבייה של יותר מ-675 קילומטרים מאגן קלאמת העליון. סכרים אלה ניתקו הזדמנות לנופש, כמו דיג מודרך של אלתית באגן קלאמת העליון. ארבעת הסכרים הגדולים של הנהר קלאמת נמצאים בדרך להסרה בעתיד הקרוב. לאחר הסרת הסכרים הללו הם עשויים לספק הזדמנויות חדשות רבות לפיתוח תיירותי. ההידרולוגיה של הנהר עשויה להשתנות באופן דרמטי לאחר הסרת הסכרים, הדבר עשוי ליצור מפלים ואזורים חדשים שבהם יכולה לפרוח תיירות של טבע, של סביבה ושל הרפתקאות ולספק הזדמנויות כלכליות נוספות לתושבים המקומיים של אגן קלאמת.

פסטיבל האלתית של קלאמת
פסטיבל שנתי של בני היורוק מתקיים לאורך הנהר קלאמת לכבוד האלתית הכל כך חשובה. פסטיבלי האלתית של קלמאת (The Yurok Tribe's Klamath Salmon Festival) מתקיימים בדרך כלל באוגוסט וכוללים משחקים, ארוחות, תהלוכות ודרכים אחרות לחגוג.

לקריאה נוספת














קישורים חיצוניים


 Klamath RiverKeeper 
 Mid Klamath Watershed Council
 State of California hydrological monitoring of the Klamath and tributaries.
 Earth Island Journal – The Story Behind the World's Biggest Dam Removal – Rough Water

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:אורגון: נהרות
קטגוריה:קליפורניה: נהרות