משבר הפלקון

משבר הפלקון הוא כינוי למשבר דיפלומטי חריף בין ישראל לסין, שפרץ בעקבות ביטול העסקה למכירת מטוסי ביון עם מערכת "פלקון" לשליטה והתרעה מוקדמת. 

במהלך שנות ה-90 חתמה ישראל על הסכם למכירת מטוסי התרעה מוקדמת מדגם אילושין-76 שעליהם מותקנת מערכת המכ"ם "פלקון" מתוצרת התעשייה האווירית. ככל שהתקדמה העסקה, החל הממשל האמריקאי להפעיל לחץ כבד לביטולה, שראה בעסקה הפרה של הבנות ביטחוניות. ארצות הברית חששה שהטכנולוגיה הישראלית, המשולבת בידע אמריקאי, תפגע במאזן האסטרטגי מול סין. המערכת הייתה מעניקה לסין יתרון אסטרטגי שיאיים על טאיוואן, ויפגע באינטרסים הביטחוניים של ארצות הברית באסיה. התעקשותה של ישראל להמשיך בפרויקט הציתה משבר חריף ביחסי ארצות הברית–ישראל. לאחר לחץ כבד, שבשיאו כלל איום בפגיעה בסיוע הביטחוני, הודיעה ישראל בשנת 2000 על נסיגה מההסכם. ההסתלקות מהחוזה גרמה למשבר דיפלומטי חריף, הפעם בין ישראל לסין, והסתיים רק לאחר תשלום פיצויים כבדים מצד ישראל בסך כ-350 מיליון דולר, וצינון ממושך ביחסים בין המדינות. 

פרשה זו נחשבת לקו פרשת מים ביחסי החוץ של ישראל, שבו הובהר כי האינטרס האסטרטגי עם ארצות הברית גובר על שיקולים כלכליים וביטחוניים מול מעצמות אחרות. בעקבות המשבר מול סין, הוקם במשרד הביטחון האגף לפיקוח על היצוא הביטחוני בשנת 2006, ובהמשך חוקק גם חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני.

ההסכם
בשנת 1996 נחתם הסכם בין הרפובליקה העממית של סין לתעשייה האווירית, לאספקת 4 מטוסי ביון מתקדמים, המבוססים על מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת מדגם "פאלקון" של חברת הבת אלתא מערכות. ייעודה העיקרי של המערכת הוא לספק מודיעין על-מנת לאפשר עליונות אווירית ולבצע מעקב אחר כוחות בזירה. העסקה נחתמה בתיווך איש העסקים שאול אייזנברג, שהיו לו קשרים בממשל הסיני. אייזנברג ברח לעיר חרבין שבסין במהלך מלחמת העולם השנייה ומאז היה פעיל בעסקים במזרח הרחוק, ושם עשה את עיקר הונו הראשוני. באותה עת, במזרח הרחוק, רק יפן וארצות הברית הפעילו מטוסים עם מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת, מדגם "איוואקס", וההסכם היה בעל חשיבות אסטרטגית לסין.

המערכות היו אמורות להיות מורכבות על מטוסי תובלה בעל 4 מנועי טורבו-מניפה, מדגם איליושין Il-76, תוצרת חברת איליושין הרוסית. המטוסים של חיל האוויר הסיני היו אמורים לשהות בישראל, במתקני התעשייה האווירית שליד נמל התעופה בן-גוריון, לצורך הרכבת המערכת. עקב כך נדרש אישור של ממשלת רוסיה לעסקה. במרץ 1997 אישר נשיא רוסיה, בוריס ילצין את העברת המטוסים לאלתא לצורך התקנת מערכות ההתרעה, לאחר ביקור של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ברוסיה. אלתא תכננה במקור לספק את המערכת על מטוס מדגם בואינג 707 (כפי שנעשה עבור מערכת "פלקון" שסופקה לחיל האוויר הצ'ילאני ב-1994), אולם סין דרשה לקבל אותה על מטוס מדגם איליושין-76 רוסי, מסוג שהיא מפעילה.

לאחר התפוצצות הפרשה, נחשף כי המגיעים עם הסינים על העסקה החלו בחשאיות כבר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עוד לפני כינון הקשרים הדיפלומטיים המלאים בין המדינות ב-1992. והעסקה צברה תאוצה לאחר ביקור של ראש הממשלה יצחק רבין בסין, בסוף 1993, ופגישה עם נשיא סין ג'יאנג דזה-מין. ושבמקביל ניהלו הסינים משא ומתן עם רוסיה והממלכה המאוחדת לאספקת מערכות דומות, אך העדיפו את המערכת הישראלית.

במאי 1998 יצאו צוותים של התעשייה האווירית למפעל איליושין ברוסיה, להכנת המטוס עליו תתוקן המערכת, שבהמשך הגיע לישראל. המטוס נרכש במסגרת העסקה על ידי התעשייה האווירית, תמורת 45 מיליון דולר.

בספטמבר 1998 החליט משרד ההגנה של סין לרכוש רק מטוס התרעה אחד, תמורת 250 מיליון דולר, וביטל בשלב זה את כוונתו המקורית לרכוש 4 מטוסים בהיקף מיליארד דולר.
עם זאת הודיע כי ידון בהרחבת הרכש בסמוך למועד קליטת המטוס, ושולמה מקדמה בסך של כ-190 מיליון דולר.
המשבר עם ארצות הברית
250px|ממוזער|שמאל| מזכיר ההגנה של ארצות הברית ויליאם כהן, שהוביל את ההתנגדות לעסקה
פרטי העסקה נשמרו בחשאיות לבקשת סין, אך פרטים עליה הגיעו לארצות הברית, וגם במספר מקרים עדכנו גורמים ישראלים, בהם שרי ביטחון ומנכ"לי משרד הביטחון, את האמריקאים על המגעים עם הסינים. בפגישות אלו הובטח שלא ישולבו רכיבים תוצרת ארצות הברית במטוס. במהלך שנת 1999 החלה ביקורת על העסקה בכלי התקשורת בארצות הברית ובקונגרס. בנוסף לא ניתן היה לשמור על החשאיות לאחר שמטוס האיליושין נחת בישראל ונראה במתקני התעשייה האווירית בנתב"ג. בקיץ 1999 קיבל משרד החוץ דיווחים על ביקורת קשה נגד ישראל, בקרב חברי בית הנבחרים על העסקה, בטענה כי מימושה יחזק את סין מבחינה אסטרטגית, וישפר את היכולות ההתקפיות שלה, כאשר הדגש היה על התערבותה הצבאית של ארצות הברית בטאיוואן. ב-24 באוקטובר התפרסם מאמר של הפובליציסט היהודי בעל ההשפעה אייב רוזנטל, ב"ניו יורק טיימס" בו ביקורת חריפה על העסקה. הביקורת על ישראל בתקשרות האמריקאית גברה עם ביקור סגן נשיא סין בתעשייה האווירית, בנובמבר 1999.

בתחילת שנת 2000 הכריז מזכיר ההגנה של ארצות הברית ויליאם כהן שהוא מתנגד בנחרצות לעסקה. כהן היה חבר המפלגה הרפובליקנית אך מונה למזכיר ההגנה בידי הנשיא ביל קלינטון חבר המפלגה הדמוקרטית, בגלל ניסיונו הרב בענייני ביטחון וגישתו המקצועית והלא מפלגתית, והיה משקל רב לעמדתו. ב-12 במרץ 2000 נפגש הנשיא קלינטון, עם ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק, והודיע לו רשמית על ההתנגדות האמריקאית. בתגובה אמר סגן שר הביטחון אפרים סנה כי:. גם ראשי התעשייה האווירית חשבו שההתנגדות האמריקאית נובעת מסיבות מסחריות של חסימת מתחרה בתחום בו שולטת ארצות הברית. העבודות על המטוס הראשון נמשכו כרגיל והוא היה בשלבי ביצוע מתקדמים.

ב-13 באפריל 2000 הגיע נשיא סין ג'יאנג דזה-מין לביקור היסטורי בישראל (ביקור ראשון ויחיד עד כה של נשיא סיני בישראל). דזה-מין היה אמור לבקר בתעשייה האווירית, אך הוחלט לבטל ביקור זה עקב המשבר עם ארצות הברית. בתגובה החל הקונגרס האמריקאי בהליך חקיקה לקיצוץ 250 מיליון מכספי הסיוע האמריקאי לישראל (עלות המטוס), או אף להקפיא את הסיוע כולו.

ב-29 ביוני 2000 דובר משרד החוץ הסיני הביעה לראשונה עמדה פומבית בנושא ואמר ש"ממשלת סין דורשת מממשלת ארצות הברית שלא להתערב בעסקה לרכישת מטוס ההרתעה "פלקון" מישראל". שבוע אחר כך, בניסיון לפתור את המחלוקת עם ארצות הברית, ישראל שקלה להציע לאמריקנים לספק את ה"פאלקון" לסין דרך מדינה שלישית.

ביטול העסקה
ממוזער|מטוס חיל האוויר של הודו עם מערכת EL/W-2090
ב-12 ביולי 2000 הודיעה מדינת ישראל כי היא מבטלת את העסקה, בעקבות חוות דעת של משרד החוץ והמועצה לביטחון לאומי על הפגיעה ביחסי ישראל-ארצות הברית אם תושלם. מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, הודיע על ביטול העסקה ישירות לנשיא סין, ג'יאנג דזה-מין. ביטול העסקה הביא להקפאה מוחלטת של היחסים הביטחוניים בין ישראל לסין. התעשייה האווירית מצידה דרשה שממשלת ישראל או הממשל האמריקני ישלמו את הפיצוי לסין בעקבות הביטול. בנוסף, דיווח העיתון הרוסי "איזווסטיה" כי ממשלת רוסיה מתכוונת להחכיר לסין מטוס התרעה מוקדמת מדגם ברייב A-50, במקום ה"פלקון", מטוס שרוסיה הציעה לסין כמה שנים לפני שהוחלט לקבל את המערכת הישראלית.

לאחר ביטול העסקה, הציעה ישראל להודו להצטייד במטוס, אך סין דרשה לקבל אותו בכל מקרה, גם בלי הציוד שעליו. ארצות הברית לא התנגדה למכירת המטוס להודו, למרות שהודו נמנית עם 4 מדינות שארצות הברית דורשת לפקח על הייצוא הביטחוני של ישראל אליהן (המדינות הנוספות הן סין, רוסיה ופקיסטן). בדצמבר 2001 דיווח הירחון "דיפנס ניוז" כי ישראל מתכוונת להשלים עסקה למכירת מטוסי ביון מסוג "פלקון" להודו תמורת כמיליארד דולר. במקביל דרשו הסינים מיליארד דולר פיצוי על ביטול העסקה.

ב-12 מרץ 2002, נחתם הסכם פשרה בו הסכימה מדינת ישראל לשלם פיצוי של 350 מיליון דולר לממשלת סין על ביטול העסקה, סין הספיקה לשלם לתעשייה האווירית הישראלית 190 מיליון, והפרש הפיצוי היה על הנזק הנוסף שנגרם לסין בגלל ביטולה.

לאחר ביטול העסקה  
ביוני 2002 חידשה סין את המגעים עם התעשיות הביטחוניות הישראליות בנוגע למערכות נשק אחרות, אולם המהלך שוב הוביל למשבר חריף ומתוקשר ביחסי ארצות הברית–ישראל. סלע המחלוקת היה בקשתה של ישראל למכור לסין חלקי חילוף ושדרוגים עבור מזל"טים מדגם "הארפי" שנמכרו לה כבר בשנות ה-90. הממשל האמריקאי, שראה בחימוש סין איום אסטרטגי, הגיב בחריפות ובתחילת 2005 הטיל על ישראל סנקציות ביטחוניות. אלו כללו הקפאת פרויקטים משותפים, פגיעה בחילופי מידע טכנולוגי ועצירת עסקאות ביטחוניות, מה שהעמיד את היחסים בין המדינות במבחן משמעותי. המשבר הגיע לסיומו רק לאחר שישראל נאלצה להיענות לשורה של דרישות אמריקאיות קשיחות שנועדו להדק את הפיקוח על הייצוא הביטחוני. במסגרת ההבנות, העבירה ישראל לארצות הברית פרטים מלאים על למעלה מ-60 עסקאות שבוצעו עם סין בעבר, והסכימה לבחינה מדוקדקת של מנגנוני הפיקוח הפנימיים שלה. שיאו של התהליך היה בחתימת מזכר הבנות מחייב בין המדינות, המסדיר את נוהלי מכירת הנשק הישראלי למדינות ברחבי העולם, ומוודא כי אינטרסים ביטחוניים אמריקאיים לא ייפגעו בעתיד. 

במקביל למישור המדיני, נדרשה מערכת הביטחון לטפל בהשלכות הכלכליות והמשפטיות של ביטול עסקת ה"פאלקון". באוקטובר 2003 דרש משרד הביטחון מהתעשייה האווירית להשיב לממשלת סין מקדמות בסך של כ-200 מיליון דולר, ואף לגבות בחזרה את העמלות ששולמו לאיש העסקים שאול אייזנברג, שבינתיים נפטר, בגין התיווך בעסקה. עם זאת, התעשייה האווירית הצליחה למנף את הטכנולוגיה בשווקים אחרים. במרץ 2004 נחתם הסכם לאספקת מערכת דומה להודו, וזו סופקה בהצלחה בשנת 2009, מה שהפך את הודו ללקוחה אסטרטגית חלופית. 

למרות ביטול העסקה באופן רשמי והחזרת מטוס ה"איליושין" לסין בשנת 2002 כשהוא מרוקן ממערכות ישראליות, קיימות הערכות כי הידע הטכנולוגי הישראלי בכל זאת הגיע לידיים סיניות. מומחים וגורמי צבא אמריקאיים ציינו כי הסינים הצליחו לבנות מערכות דומות בעצמם, ככל הנראה על ידי שילוב של ידע שנרכש בתקופת המגעים עם המומחים הישראלים, יחד עם רכיבים אזרחיים דו-שימושיים הקיימים גם בשוק החופשי. כך, למרות הלחץ האמריקאי, הצליחה סין לצמצם את הפער הטכנולוגי בכוחות עצמה.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:יחסי ישראל–סין
קטגוריה:מסחר בנשק
קטגוריה:יחסים צבאיים ארצות הברית – ישראל