אמנות אקולוגית

אמנות אקולוגית היא סוגה בתחום אמנות עכשווית המציגה עשייה אמנותית שהחלה בתגובה למשבר הסביבתי העולמי. אמנות זו ממזגת יצירת אמנות אסתטית, הסברתית וחינוכית השואפת לקידום מודעות סביבתית ומעורבות קהילתית בשיקום סביבתי בטבע.
ממוזער|שמאל|180px| "בכייה לדורות" יצירתה של מירי ישראלי אמנות אקולוגית כמסר כדור הארץ הקורא לשמור עליו למען הדורות הבאים
אמנות אקולוגית מתבטאת במגוון שיטות יצירה אמנותיות כמו פיסול, ציור, צילום, וידאו ארט, אסמבלאז', מיצב סביבתי, פיסול סביבתי, שירה, קולנוע, רדי מייד, קולאז', כתיבה\ מיחזור ושימוש חוזר. שיטות רבות נוספות. בתוך הז'אנר של אמנות אקולוגית קיימות קטגוריות נוספות, כגון אמנות שיקום הקרקע ואמנות סביבתית, שעיקרן הוא שיקום הסביבה בצורה אסתטית, שיחזור מערכות אקולוגיות בדרכים אמנותיות המשלבות שיתוף פעולה עם מגוון קבוצות כמו אמנים, גאולוגים, ביולוגים, מהנדסים, מדענים, אדריכלים, תנועות חברתיות וקבוצות שונות בקהילה.

אמן בתחום האמנות האקולוגית מנסה על פי רוב, באמצעות אמנותו, להציג את נקודת המבט הפילוסופית שלו ולעורר מודעות בחברה לחשיבות שימוש מושכל במשאבי הטבע, נזקי האדם למים, לאוויר, לאדמה, נזקי האדם לסביבה כתוצאה מתרבות הצריכה. האמנות האקולוגית שואפת לקדם שינוי במודעות האדם במטרה לחיזוק קשרי הגומלין בין אמנות, תרבות וקיימות. אמנות אקולוגית מכוונת תחילה לתוצר, שאינו רק מעבר לאסתטיקה, אלא רוצה להשיג התערבות ממשית בטבע ולמען הטבע.

 ההיסטוריה של האמנות האקולוגית
החל משנות השישים של המאה ה-20, החלו אמנים אחדים, רובם גרמנים, כגון ניקולאוס לאנג, לילי פישר, הנס האקה, יוזף בויס ואלן סונפיסט, ביצירת אמנות חדשה השמה דגש על קשר עם סביבת המחיה של האדם. כחלק מעבודתם האמנותית, הם ניסו לחקור את החומרים בשטח, את הקרקע ואת הנוף. עבודתם הייתה בעיקר אמנות החוקרת את הצורך בהגנה לשיפור הסביבה בה חיים בני האדם.

חלק מאמנים אלו החלו באיסוף מתמיד של פרטי מציאות, חפצים יומיומיים, שרידי נופים, אתרים ועוד. בניסיונם לגשר על הפער בין חיים לאמנות. הם שילבו בעבודותיהם גם מיצגים בעלי היבטים אקולוגיים. לאנג למשל, הציג בתצוגה כמו מוזיאלית אוסף חפצים שאסף ברחבי העולם כולל דוחות יבשים מהשטח על פעילות השיטוט והאיסוף. תצוגתו כללה שרידים מתרבויות שהאדם הלבן גרם להכחדתן. פישר, שפעלה בעיר המבורג, יצאה למסעות לגילוי חפצים משומשים וישנים כאשר עברה מבית לבית והציעה מברשות חדשות תמורת הישנות. את המברשות הישנות שאספה, שילבה בהמשך במיצגים שלה כאשר ניסתה להדגים בכך, שלחפצים ולטבע יש סגולות משלהם המקבלות עומק ומשמעות מיוחדים כאשר עוסקים בהם לאורך זמן.

 האמנות של יוזף בויס
ממוזער|כרזת פרסום לסדרת הרצאות של בויס בשם "Energy Plan for the Western Man", שהעביר ב-1974
בויס, האקה וסונפיסט היו האמנים החלוצים הראשונים שבחנו סוגיות אקולוגיות חברתיות באמצעות אמנות המתייחסת לבעיות בזמן אמת הנוגעות לפוליטיקה, מערכות כלכליות, אקולוגיה, תעשייה, וחוויות חיים יומיומיות אחרות. בויס המציא את המונח המהפכני "Everyone is an artist” (בתרגום חופשי: "כל אחד הוא אמן") ופעל לעורר שינוי בחברה לעידוד הפיסול החברתי לפתרון בעיות סביבתיות, לטיפול בבעיות קהילתיות הקשורות לאקולוגיה עירונית. בנוסף פעל בויס נגד כריתת יערות והרס בתי גידול ושימש מודל לדור של אמנים צעירים בעולם. "פעולת נטיעת העצים של יוזף בויס, לה קרא “פיסול חברתי” והוצגה בדוקומנטה השביעית בקאסל, 1982, היא דוגמה טובה לסוג האמנות הזה".

חוקרים ומבקרי אמנות, מציינים כי תפיסתו של בויס את "הפיסול החברתי" ואמרתו המפורסמת "כל אחד יכול להיות אמן", הם אלמנטים מרכזיים המניעים את דרכי הפעולה החברתיות של ימינו. שני עקרונות אלו הם ביטוי מובהק למה שנתפס כי חזונו האוטופי של בויס ששאף לפתח אורגניזם חברתי שיהפוך את האמנות לכוח מהפכני בעל משמעות קונקרטית לחברה (מודל אותו הוא כינה Expanded Art). אמנות מבוססת הקהילה – בדומה ליצירתו של בויס – היא ספקטרום רחב של עשייה אמנותית.

בויס היה שותף להקמת ארגונים ומוסדות רבים ובהם הארגון לדמוקרטיה ישירה באמצעות משאל-עם והמפלגה הירוקה בגרמניה. אחד ממפעליו הגדולים ביותר של בויס היה הקמתה של האוניברסיטה הבינלאומית החופשית, שקידמה צורות של פדגוגיה ניסיונית. האוניברסיטה שימשה מסגרת רב-תחומית שכללה לימודי תרבות, סוציולוגיה וכלכלה שהתבססה ברובה על דיונים ושיחות שהיו פתוחים לקהל ללא תנאי קבלה או שכר לימוד. בויס גרס שהשכלה גבוהה צריכה להיות נגישה לכל וכי מדובר במסגרת בה היחיד אמור למצוא את הפוטנציאל היצירתי הגלום בו.

גם בישראל ניכרת השפעתו הרבה של יוזף בויס. השם “בויס” הגיע לשדה האמנות הישראלי בסוף שנות ה-60 ושלהי שנות ה-70. השפעתו של בויס על אמנים ישראלים, החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים והגיעה לשיאה לאחר מלחמת יום כיפור. בשנת 1970 נסע לגרמניה האמן הישראלי יצחק דנציגר כיועץ של "בצלאל" ופגש שם את בויס. בעקבות המפגש, החלו השניים לשתף פעולה ותכננו פרויקטים סביבתיים ששילבו שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות ליצירת אמנות אקולוגית.

השפעתו של יוזף בויס על האמנות הישראלית מגוונת, והיא נעה בין השפעה ישירה לעקיפה. השפעתו של בויס על האמנות הישראלית הוצגו בתערוכות אומנות בתערוכות שונות לאורך השנים ברחבי הארץ.

 קבוצת פלוקסוס 
במקביל להתפתחות תחום האמנות האקולוגית בגרמניה, ייסד אמן אמריקאי לותרני בשם ג'ורג' מקיונאס בארצות הברית את קבוצת "פלוקסוס" שחבריה דגלו בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשים בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. אמנים אלו היו מפוזרים בכמה מדינות באירופה ובארצות-הברית וכונו "קבוצת פלוקסוס". הקבוצה דגלה בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשות בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. הפעילים בקבוצה היו חברים בארגונים פוליטיים שונים שפעלו להביא לפתרון בעיות אקולוגיה בקהילה ואקולוגיה עירונית ופעלו עם קהילות שונות לנטיעת עצים ופעילויות נוספות.

אמני "קבוצת פלוקסוס" עודדו גישה של יצירה בסגנון "עשה זאת בעצמך" (DIY (do it yourself –וערכים של פשטות. חבריה ביקרו את המסחור המערבי ועבדו בחומרים יומיומיים שהם מצאו. פעילותם של חברי הקבוצה נעשתה מחוץ לגלריות המסחריות. קיים קושי להגדיר מכנה משותף אחד לסגנונה של קבוצת אמני "פלוקסוס" שכן חלקם עסקו באיסוף והרכבה ויצירה מחומרי זבל כמו בדלי סיגריות ועטיפות של ופלים (כיום מכונה אמנות זה בשם "אומנות המיחזור") וחלקם עסקו בסרטוני וידאו-ארט, רישומים, יצירות מוזיקליות וספרותיות.

 התפתחות האמנות האקולוגית
שמאל|180px|ממוזער| עבודה של מירי ישראלי מפסולת שרשראות אופניים, נסורת אלומיניום, צלחת מיקרוגל, מסגרת שעון קיר ישן וחומרים נפסדים שחברו יחד לאשת הפלדה. אמנות אקולוגית שהוצגה בתערוכת "יש דברים שרציתי לומר".
בשנת 1962 פורסם הספר "האביב הדומם". הספר, שנכתב על ידי החוקרת הזואולוגית הימית רייצ'ל קרסון, תיעד את ההשפעות המזיקות על הסביבה בשימוש חסר הבחנה בחמרי הדברה. קרסון טענה בספרה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו וכי חלק מהחומרים, כגון DDT, פוגעים בבריאותם של בני האדם. הספר זכה להצלחה מסחרית גדולה בעולם והביא את קרסון להרצות בנושא ברחבי העולם. הספר עורר סערה והיה אחד הגורמים לשינוי במדיניות ההדברה הלאומית בארצות הברית כשבשיאו התקבל איסור ארצי לשימוש בחמרי ההדברה DDT לשימושים חקלאיים. הספק גם היווה ההשראה להקמת של הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית.

בעקבות ספרה של קרסון החלו האמנים הלן מאיר וניוטון הריסון ליצור אמנות חדשנית. אחד הפרויקטים הראשנים שלהם היה פרויקט "בוסתן נייד" שבו המבקרים יכלו לחוות גידול צמחים טבעי ולהיות מודעים לאופן בו התושבים העירוניים ביותר הרחוקים מהתהליכים הטבעיים של החקלאות יחשפו לכך בחללי אמנות מקורה. הפרויקטים שלהם היו בינלאומיים הן ביצירת אמנות ובכתיבת מאמרים העוסקים בחינוך ליצירת אמנות אקולוגית, אמנות ירוקה, אמנות חזותית וחינוך לאמנות המשמשת להעלאת מודעות והתקשרות עם מושגים ונושאים סביבתיים.

בשנת 1980, חברים בארגון הסביבתי כדור הארץ היו הראשונים שיצרו אמנות המתייחסת למצב כדור הארץ. באמנותם ביטאו את הערך של האמנויות שעזרו לנו לזכור שיש לא רק פחד, צער ואובדן מנזקי האדם לסביבה אלא יש צורך עצום לתקווה, ליופי וליצירה באמצעות האמנות שהועברה בסדנאות, סמינרים, כתיבה ויצירה.

בשנת 1989 פורסם מאמר מפי האמנים כריסטוף ברונר, רוברטו ניגרו וג'רלד ריוניג בו הציגו פרקטיקות אסתטיות, שכינו אותם לראשונה כאמנות אקולוגית, החוקרת צורות עכשוויות של אקטיביזם בטכניקות שונות. לראשונה הם מציעים לשלב את האמנות האקולוגית בטכנולוגיות כחלק מ"עידן פוסט-מדיה". עידן פוסט-תקשורת שבו טכנולוגיות וטכניקות אמנות אקולוגיות יוצרות אמנות סובייקטיבית המתבטאת גם בקולות וצלילים, באמנות וירטואלית לקידום הצדק החברתי והצדק הסביבתי באמצעות האמנות.

בשנת 2006 הוקם בוונקובר שבקנדה צוות חשיבה לאמנות וקיימות על ידי מועצת קנדה לאמנויות, הוועדה הקנדית לאונסק"ו, קרן ונקובר והחברה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור והמסחר בלונדון, בריטניה). כל הגופים עבדו בשיתוף פעולה להוצאת מסמך ראשוני שבחן את הבעיות הסביבתיות והציע שיתופי פעולה לפתרון באמצעות האמנות האקולוגית. הוועדה פרסמה מסמך ראשוני שבחן במחקר את המגמות, הבעיות והתפתחויות באמנות האקולוגית, שיתופי פעולה בין אמנים, ארגונים סביבתיים, קהילות ומדענים. הוועדה חקרה את התהליך שהחל בשנות ה-60 ואף על פי שהטרמינולוגיה של אמנות זו אינה מוגדרת במדויק, המוקד הספציפי שלה בא לידי ביטוי בקשר בין האמנות ואיכות הסביבה.

בסופו של תהליך המחקר פורסם המאמר במספר סעיפים שבהם נוגעת האמנות האקולוגית:
אמנות מתקנת - או אמנות לשחזור אדמות, מים, המתרחשות באופן טבעי למערכות ובתי גידול.
אמנות מבוססת קהילה - פרויקטים המשלבים בתהליך היצירה והעבודה בשיתוף פעולה עם הקהילה.
אמנות עבודות קרקע - סוג של אמנות עכשווית המשתמשת בנוף, באדמה או בסביבה, כמדיום Science, Technology, Industry) STI).
אמנות אקולוגית (אמנות ירוקה) - יצירות המבקשות לשנות, לתווך או ליידע את האידאולוגיות תרבותיות / חברתיות / או אמונות והתנהגויות.
מדע / אומנות - שיתופי פעולת בין אמנות למדע מבחינה אקולוגית וטכנולוגית.
פיתוח בר קיימא -אמנות המתייחסת לפיתוח אשר עונה על הצרכים של ההווה מבלי לפגוע ביכולת של הדורות הבאים לספק את הצרכים שלהם.

רוב הפרויקטים של האמנות האקולוגית הם שיתופיים, בין אם ביוזמת אמנים, ארגונים סביבתיים, מוזיאונים או קהילות מקומיות ונוטים להיות מחוברים לתחושה של מקום, וחששות מקומיים מזיהום הסביבה מפסולת, ממים מזוהמים, מזיהום האוויר, סחף קרקע, אובדן בתי גידול, כריתת עצים וניצול יתר של משאבי הטבע. פרויקטים אלה פחות מוצגים בגלריות אלא בעלי נראות בשטח במטרה לחזק את המודעות ומעורבות הקהילה לשמירת הסביבה.

אמנות זו משולבת גם עם חינוך לאמנות בחינוך סביבתי כאמצעי לפיתוח מודעות ואינטראקציה עם מושגים סביבתיים ונושאים, כגון שימור ושיחזור מבנים, שיקום וקיימות. באמצעות למידת האמנות האקולוגית, מונחלת גישה חדשנית לחינוך אקולוגי וסביבתי שיניבו פרויקטים עתידיים ושיתופי פעולה מרכזיים העוסקים בנושאים גלובליים, כגון השינויים באקלים וחיזוק הקשר הגלובלי של בני אדם עם כדור הארץ.

בצורת, כריתת יערות, עליית מפלס המים, שריפות יער, משבר מגוון ביולוגי ועוד, מציגים כי כדור הארץ שלנו פגיע להרס הזה יותר מתמיד. אמנים עכשוויים רבים מנסים להעלות את המודעות הציבורית לסוגיות סביבתיות אלה באמצעות שימוש באמנות אקולוגית כשפה אוניברסלית, כדי לעורר נושאים הקשורים לפגיעת האדם בטבע.

בספרה של הסופרת האמריקאית לינדה וינטראוב משנת 2006 הנקרא "נושאים אקו-צנטריים: נושאים חלוצים של אמנות אקולוגית", בו סקרה את יסודות האמנות האקולוגית מנקודות מבט מאתגרות ומגוונות של אמנים עכשוויים. הספר דן בעבודותיהם המרתקות של עשרה אמנים עכשוויים העוסקים בנושאים חלוצים של ערכים תרבותיים המלווים באימוץ שיקולים סביבתיים. הספר כולל גם חקירות המזמינות את הקורא לעסוק בנושאים באמצעות מחקר, דיון ויצירת יצירות אמנות.

בשנת 2012 פרסמה לינדה וינטראוב את ספרה הנקרא: "לחיים! אמנות אקולוגית במרדף אחר כוכב לכת בר-קיימא" - בו מציגה וינטראוב נושאים חלוצים של אמנות אקולוגית ואת המרדף אחר כוכב לכת בר-קיימא. בספרה היא מתעדת את תנועת האמנות האקולוגית הפורחת ומציגה פנורמה של תגובות אמנותיות לדאגות סביבתיות, החל מהתעלולים האנטי-צרכניים של "חוות הנמלים" בשנות ה-70 ועד לאנימציה של מרינה זורקוב משנת 2007, הצופה את ההרס שנגרם לכדור הארץ עקב ההתחממות הגלובלית.

טקסט זה הוא הסקירה הבינלאומית הראשונה של אמנים מהמאה העשרים וה-21, אשר משנים את האתגרים הגלובליים העומדים בפני האנושות ומערכות החיים המגוונות של כדור הארץ. חקירותיהם החלוציות ממוקמות בחזיתות התרבותיות, המדעיות, הכלכליות, הרוחניות והאתיות של ימינו. הטקסט בספרה מנחה סטודנטים לאמנות, עיצוב, לימודי סביבה ולימודים בין-תחומיים לשלב מודעות סביבתית, אחריות ואקטיביזם בחייהם המקצועיים והאישיים.

האמן המפורסם אולאפור אליאסון. הוא אמן המייצבים הניסויים, בהשראת תופעות טבע, כפי שעשה בפרויקט המפורסם עם "פרויקט מזג האוויר" בו התייחס להשפעת הסביבה על בני האדם שהיא ציר מרכזי ביצירתו.

האמן הברזילאי ויק מוניז ידוע בשימוש חוזר בפסולת מגוונת ליצירת עבודותיו. הוא יוצר מחומרים רבים בשימוש חוזר כמו נייר, בדלי סיגריות, מגנטים, צעצועים, אבק וכו', כחלק מהמסר לצמצום הצריכה וכי באמצעות הפסולת ניתן להפוך כל חפץ למדיום מתוחכם ליצירת אמנות. אמנים רבים בז'אנר האמנות אקולוגית מתעניינים במיחזור חפצים ליצירת יצירות אמנות.

דוגמה נוספת היא גוארה דה לה פאס, קולקטיב של שני אמנים קובנים. אלן גוארה ונראלדו דה לה פאס המשתמשים בבגדים ישנים כדי ליצור את פסליהם. עבודותיהם מרשימות ומייצגות את הבזבזנות של חברת הצריכה שלנו ביחס לתעשיית האופנה הגורמת נזק אדיר לסביבה ונחשבת היום לתעשייה השנייה הכי מזהמת ומנצלת בעולם ולאחת מבעיות האקלים הגלובליות הבוערות ביותר כיום.

במאמר מטעם המכון לתולדות האמנות, אוניברסיטת פיליפס מרבורג, בעיר מרבורג בגרמניה, נעשה מחקר שעקב אחר שיטות יצירה שונות של אמנות אקולוגית עכשווית, במונחיי המושגים של חיבור לטבע ו"טבע הוגן" ואמנות למען הטבע. המאמר דן בשלוש סוגיות יסוד: חשיבות החומר בתורת האמנות מאז התקופה הטרום-מודרנית; המטרה הכללית של האמנות, שהיא חיונית לאמנות אקולוגית, שכוונותיה חורגות מאסתטיקה. האפקטיביות של אמנות אקולוגית לא רק מגיעה למציאות החברתית של החיים, אלא גם לנסיבות הפיזיות האקולוגיות הממשיות. היא לא רק יותר מ"אמנות למען אמנות", אלא "אמנות למען הטבע".

המאמר מציג כי באמנות אקולוגית, קיים קשר ליניארי בין חומר ליצירה אמנותית, בכך שהאמן הופך את החומר לצורתו הסופית, דהיינו יצירת אמנות. המטרה היא תהליך מתמשך שבו לחומר יכולים להיות היבטים שונים: החומר יכול להיות כלי עזר בלבד, אובייקט האמנות עצמו יכול להפוך לחומר למשהו אחר, ואת החומר באופן כללי ניתן להבין כמטרה ומניע לחיזוק הקשר בין האדם לטבע. האמנות האקולוגית משלבת ביצירות שאיפה ל-"צדק חברתי", "שלמות אקולוגית", "קיימות" ו"פיתוח בר קיימא".

ישנן מילות מפתח רבות ושונות המתייחסות לצורות אמנות אקולוגית העוסקות בנושאים אקולוגיים, אקלימיים או הקשורים לטבע, וניתן לכלול אותן תחת המונחים הכלליים או הפופולריים לאמנות אקולוגית ואמנות אקלים. קיימת זה מכבר קבלה ביקורתית המנסה להגדיר את הז'אנרים ותת-הז'אנרים של צורות אמנות אלו. לדוגמה, מבחינים בז'אנרים כמו אמנות סביבתית, עיצוב סביבתי, אמנות אדמה, שיקום אקולוגי, עיצוב בר-קיימא.

ראו גם
אמנות סביבתית

 לקריאה נוספת 
 יוסף קרויטורו, אורגניזמים חיים במלחמת קיום מתמדת (תולדות הקשרים שבין אמנות לאקולוגיה), "סטטוס" - גיליון 33, 1992
 ויק מוניז, "תמונות מכל דבר"
 כתב העת: Art Journal, vol. 51 שנת ההוצאה: 1992
 כתב העת : Third Text vol. 27, שנת הוצאה 2013

 קישורים חיצוניים




הערות שוליים

*
קטגוריה:שמירת הסביבה
קטגוריה:אמנות חזותית
קטגוריה:אמנות עכשווית
קטגוריה:טבע באמנות