שעבוד מצרים

שעבוד בני ישראל במצרים הוא סיפור מקראי, המתואר בפרקים הראשונים של ספר שמות, ומהווה פרק מכונן בתולדות עם ישראל, בו היו בני ישראל משועבדים למצרים. השעבוד כלל מס עובד של עבודות כפייה, עבודת פרך וגזירות שונות, כגון רצח התינוקות הזכרים, והוא הסתיים עם מכות מצרים ויציאת בני ישראל ממצרים. במחקר המדעי הביקורתי, רבים מהחוקרים האקדמיים אינם מקבלים את ההיסטוריות של מסורות השעבוד, כמו גם של תקופת האבות שלפניו ושל יציאת מצרים שבסופו; זאת בשל אנכרוניזמים מאוחרים רבים בסיפורים, והיעדר כל ממצא היסטורי, אפיגרפי או ארכאולוגי אשר תומך בהיסטוריות של תקופות מקראיות אלה.Donald Bruce Redford,.Egypt, Canaan, and Israel in Ancient Times, Princeton University Press, Princeton, N.J, 1992, pp.98-122Donald Bruce Redford, Egypt and Canaan in the New Kingdom, Ben-Gurion University of the Negev Press, Beer-Sheva, 1990.ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן. ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי. אוניברסיטת תל אביב. 2003.   

 רקע 

ממוזער|ברית בין הבתרים וירידת בני ישראל למצרים בהגדה של פסח

במעמד ברית בין הבתרים המתואר בספר בראשית, התגלה ה' אל אברהם וכרת עמו ברית לפיה זרעו יירש את ארץ כנען. באותו מעמד הוא הוסיף לבשר לו שזרעו ישועבד בארץ זרה, שם הם יהיו עבדים ויעונו במשך 400 שנה, ולאחר מכן ייצאו ברכוש גדול ויזכו לירושת הארץ:

קרוב ל-200 שנה אחרי ברית בין הבתרים, על פי הכרונולוגיה המקראית הפנימית, בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו למצרים בגלל הרעב ששרר בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף, המשנה למלך מצרים, בארץ גושן בברכתו של פרעה. משבעים נפשות הם התרבו לכדי מאות רבות של אלפים ומילאו את הארץ.

 גזירות פרעה 
ממוזער|גזרות מצרים מתוארות בהגדה של פסח

לאחר מות יוסף "וכל הדור ההוא", קם במצרים "מלך חדש" ש"לא ידע את יוסף". הוא חשש מהתרבותם המהירה בני ישראל, ומחשש שמא ילחמו נגד העם המצרי ויגרשו אותו ממצרים. בין היתר הוא חשש שישראל עלולים לשמש כגיס חמישי במלחמה עתידית, ולהצטרף לאויבי מצרים. עקב כך גזר עליהם גזירות על מנת לבלום את הריבוי שלהם.

על פי חז"ל, בהתחלה עם ישראל עבדו בהתנדבות, ולאחר מכן העבודה הפכה לעבודת כפייה.

 פיתום ורעמסס 

וַיָּשִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם וַיִּבֶן עָרֵי מִסְכְּנוֹת לְפַרְעֹה אֶת פִּתֹם וְאֶת רַעַמְסֵס - בגזירה הראשונה חויבו בני ישראל לבנות לפרעה ערים לאוצרות המלוכה, שנקראו 'פיתום ורעמסס'. שעבוד זה כלל גם ביצוע עבודות השדה השוטפות בממלכה תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש אותם ולמעט את הילודה בקרב בני ישראל.

בעקבות גזירה זו ציפה העם המצרי להפחית את הילודה בבני ישראל מחמת העינויים והעמל, אך באורח ניסי המשיכו בני ישראל להתרבות וכפי שנאמר בתורה: .

 עבודת פרך 
וַיַּעֲבִדוּ מִצְרַיִם אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּפָרֶךְ - לאחר שראו שלא פחתה הילודה, נתנה רשות למצרים להעביד את בני ישראל בעבודת פרך כפי רצונם, ואכן המצרים מיררו את חיי בני ישראל בעבודה קשה בחומר ובלבנים, ובעבודות השדה.

במדרש ר' סימאי סבר שהרעיון לשעבד את עם ישראל היה של בלעם, שהיה היועץ של פרעה יחד עם איוב ויתרו. לאחר שהתוכנית התקבלה יתרו התפטר מתפקידו, אבל איוב רק שתק. על פי חז"ל, שבט לוי, שבט מנשה ושבט אפרים היו פטורים מהשעבוד.

 רצח התינוקות הזכרים 
וַיֹּאמֶר מֶלֶךְ מִצְרַיִם לַמְיַלְּדֹת הָעִבְרִיֹּת אֲשֶׁר שֵׁם הָאַחַת שִׁפְרָה וְשֵׁם הַשֵּׁנִית פּוּעָה: וַיֹּאמֶר בְּיַלֶּדְכֶן אֶת הָעִבְרִיּוֹת וּרְאִיתֶן עַל הָאָבְנָיִם אִם בֵּן הוּא וַהֲמִתֶּן אֹתוֹ - משנוכח פרעה לדעת שעבודות הפרך לבדן אינו משיגות את מטרתן, שכן , זימן פרעה את המיילדות העבריות ודרש מהן להרוג את כל התינוקות הזכרים בשעת לידתם. המיילדות, שהיו יראות את ה' וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה, סיפרו לפרעה שהעבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כמו בעלי החיים, ולכן .

משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה לצמצום הילודה, צווה על כל עמו להשליך ליאור ולרצוח כל תינוק עברי זכר שנולד, ולהחיות רק את הבנות.

התורה לא הסבירה מדוע גזר פרעה לרצוח דווקא את הבנים ולא את הבנות. תשובה לכך ניתן למצוא במקורות בתר-מקראיים שונים. על פי התרגום המיוחס ליונתן (לשמות א, כב), פרעה ידע על לידתו הצפויה של משה כגואלם של בני ישראל, מתוך חלום שפירשו לו חרטומיו. על פי מדרש שמות רבה, אלה אמרו לו: "גואל ישראל נתעברה בו אמו". יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי דבר אלוהים נגלה אל עמרם בחלום, בו נאמר לו כי בנו העתיד להיוולד, הוא הבן "שבגלל פחדם מפני היוולדו דנו המצרים למיתה את ילדיהם של כל ישראל".

 טעם עבדות מצרים 
שאלה עתיקה שהועלתה לאור הכתוב היא שאלת הסיבה: מהי הסיבה לכך שנגזרה גזירה כה חמורה - שעבוד וגרות בארץ לא להם - על זרעו של אברהם? שאלה זו הועלתה אצל חז"ל בתחילת תקופת התלמוד. לפי חז"ל, כתפיסת הגמול הקלאסית המקובלת אצלם והרווחת במקרא, אין מנוס מלראות שעבוד זה כעונש. הדעות נחלקו רק באשר לשאלה על מה בא העונש:

לפי רבי אלעזר, העונש היה על שגייס את "חניכיו ילידי ביתו" (לתפיסתו: תלמידי בית מדרשו) למלחמתו להצלת לוט במלחמת ארבעת המלכים את החמישה. לפי שמואל, העונש היה על שגילה חוסר אמון בהבטחתו של הקב"ה וביקש הוכחות לקיומה. לפי רבי יוחנן, העונש בא על כך שלאחר שניצח במלחמה הנזכרת, לא ניצל אברהם את ניצחונו כדי לצרף את אנשי סדום ועמורה אל סיעת עובדי ה' (או "לגיירם" כלשון חז"ל).

קיימות דעות נוספות בקשר לטעם שעבוד מצרים. המהר"ל מפראג טוען (בספר "גבורות ה'") כי השעבוד היה נצרך כדי לצרף את בני יעקב ממקבץ אנשים בעלי קרבת משפחה לעם המוכן לקבל ולהשפיע את דבר ה'. בביקורת המקרא, נהוג להשתמש במונח החז"לי 'מעשה אבות סימן לבנים' כדי להסביר את טעם הסיפור: השעבוד במצרים הוא עונש לאברם על ירידתו למצרים וחטאו כלפי ה' וכלפי שרי אשתו בבראשית י"ב, כשכל אחד מן הפרטים בסיפור של בראשית י"ב חוזר בדיוק בסיפורי ספר שמות.

 משך תקופת העבדות 
לעומת מעמד ברית בין הבתרים המופיע בספר בראשית, שבו נאמר לאברהם כי צאצאיו יגלו לארץ זרה ויהיו שם עבדים במשך ארבע מאות שנה, בספר שמות נאמר כי גלות בני ישראל במצרים נמשכה כולה 430 שנה:

נראה כי קיים הפרש של שלושים שנה בין פרקי הזמן שמציינים שני מקורות אלה, אולם יש הטוענים שהם מתייחסים לכל משך הגלות במצרים, ולא לתקופת השעבוד שהיא קצרה יותר.

הדעה הרווחת בקרב חז"ל באה לידי ביטוי ביצירה ״סדר עולם רבה״, שמיוחסת לרבי יוסי בן חלפתא. על פי מקור זה, 430 השנים שצוינו בספר שמות נמנו החל מברית בין הבתרים ולא מירידת יעקב ובניו למצרים:

בהמשך ״סדר עולם״ נכתב כי 400 השנים שנובאו לאברהם בברית בין הבתרים נמנו רק מהולדת יצחק, 30 שנה מאוחר יותר, וכך מיושבת הסתירה בין המספר הנתון בספר בראשית לזה שמצוין בספר שמות:

פירוש זה משתקף גם בטעמי המקרא, אשר מפרידים את המילים ״ארבע מאות שנה״ משאר הפסוק, ומעלים את האפשרות שהן מציינות תאריך יעד ליציאה ממצרים ולא את משך הזמן של הגלות והשעבוד.

על פי ״סדר עולם״ הגלות החלה בפועל עם ירידת בני ישראל למצרים, ונמשכה רק 210 שנים. החישוב מתבסס על משך חייו של יעקב, ועל עדותו שלו לגבי גילו בפגישתו עם פרעה מיד לאחר הירידה מצרימה:

בהמשך מחושב כי משך תקופת השעבוד בפועל היה בין 87 ל-116 שנים:

״סדר עולם״ מציג גם את שושלת היחס של משה כדי לתמוך בחישוב שנות הגלות:

גם רש"י מצטט את סדר עולם רבה בשינויים מסוימים.

היו שחלקו על הפרשנות שהובאה ב״סדר עולם רבה״: לדעת הגר"א, המנין של ארבע מאות ושלושים השנים החל מניסיון כבשן האש של אברהם ולא מברית בין הבתרים.

אליבא דרבי יהודה הנשיא במכילתא, אין סתירה בין תיארוך "דור רביעי" לבין אותן "ארבע מאות שנה", משום שהתאריכים תלויים במעשיו של עם ישראל:

נראה שלשיטתו התקיים בסופו של דבר התאריך המוקדם, ורק ארבעה דורות ישבו במצרים, משום שבני ישראל חזרו בתשובה מבעוד מועד.

לדעת שד"ל אין מנוס מלפרש את המספר 430 כפשוטו ומוכיח ממניית בני משפחת קהת (אחת משלוש המשפחות המרכיבות את שבט לוי) בספר במדבר שמלבד האנשים המצוינים כאבותיו של משה בפרשת וארא היו אנשים נוספים שאינם מוזכרים, ומשמקבלים הנחה זו אין צורך לקצר את שנות השעבוד מ-430 ל-210.

הגאולה מהשעבוד

שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|חציית ים סוף, פרסקו מאת אניולו ברונזינו, פאלאצו וקיו, פירנצה

בעיצומו של השעבוד, נולד משה לעמרם ויוכבד משבט לוי וניצל ממוות בזכות תושייתן של אמו ואחותו מרים. הוא הפך לבן חסות של בת פרעה וגדל בארמון. בבגרותו הציל עברי שהוכה בידי נוגש מצרי על ידי הריגתו של האחרון, וכאשר הסתבר לו שפשעו ידוע בקרב העברים, ברח למדין מחשש להלשנה. על פי חז"ל, הוא הצליח לשכנע את פרעה שייתן לעם ישראל את יום השבת כיום מנוחה. לאחר שנים רבות במדיין, נגלה אליו אלוהים בסנה בוער, וציווה עליו לגאול את ישראל בעזרת אהרון אחיו וכמה אותות ומופתים שניתנו בידו.'

משסירב פרעה להישמע להפצרותיהם של משה ואהרון לשלח את בני ישראל לחופשי, הם הטילו על מצרים מכות שמימיות שונות על מנת שלא להותיר לו ברירה. תשע מכות שנחתו על מצרים לא הצליחו לשכנע את פרעה. לאחר המכה העשירית, המתת הבכורות, ציווה פרעה על בני ישראל לצאת מארצו. בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מגיל עשרים ומעלה וכן נשים וטף, יצאו ממצרים אל המדבר, כשעמוד האש ועמוד הענן הנסיים ליוו אותם.

לאחר צאתם ממצרים, החליט פרעה לצאת בראש הצבא המצרי ולדלוק אחריהם. כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, השיג אותם הצבא המצרי, אך הים נקרע ובני ישראל עברו דרכו בבטחה. ה' חיזק את לב צבא מצרים להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותם בעודם עומדים בלב ים.

סיפור יציאת מצרים וגאולת בני ישראל מעבדות הם רכיב מכונן בהיסטוריה ובאמונה היהודית.

ראו גם 
 יציאת מצרים
 ברית בין הבתרים
 ספר שמות

לקריאה נוספת
 יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, "'יכול כל ארבע מאות שנה היו ישראל במצרים?' – הכרונולוגיה של שעבוד מצרים בראי סדר עולם רבה", בתוך: גם כך לא כתוב בתנ"ך, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, פרק יג, עמ' 154–161.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:יציאת מצרים
קטגוריה:פרשת שמות