Closing Time

Closing Time הוא אלבום הבכורה של טום וייטס. האלבום יצא לאור במרץ 1973 דרך חברת התקליטים Asylum Records. האלבום הופק על ידי ג'רי ייסטר (חבר לשעבר בלהקת Lovin' Spoonful). היה זה האלבום הראשון בשורה של שבעה אלבומים שהוציא וייטס עם Asylum Records (האחרון היה Heartattack and Vine מ-1980). האלבום נחשב למושפע מאוד מסגנון הפולק, אף על פי שוייטס התכוון במקור שהאלבום יהיה עם דגש יותר "ג'אזי" שמובל על ידי פסנתר. עם פרסומו של האלבום, הוא זכה להצלחה צנועה בארצות הברית, אף על פי שלא טיפס לטבלאות המכירות המובילות, וקיבל תשומת לב מועטה מעיתונות המוזיקה באנגליה. הביקורות על האלבום היו חיוביות. הסינגל היחיד שיצא מהאלבום, "Ol' 55", זכה לתשומת לב בזכות גרסת כיסוי שעשו חבריו ללייבל, האיגלס. אמנים נוספים ביצעו גרסאות כיסוי לשירי האלבום החל מג'ף באקלי וכלה בבט מידלר. האלבום הגיע למעמד תקליט זהב באנגליה, וצבר מעמד של יצירת קאלט בקרב חובבי ז'אנרי הרוק והבלוז, ואף דורג כאחד מ-500 האלבומים הטובים ביותר שאי פעם יצאו על ידי מגזין המוזיקה NME.

רקע
ממוזער|מועדון הטרובדור, לוס אנג'לס, קליפורניה. במועדון זה ביצע וייטס את רוב הופעותיו הראשונות בתחילת שנות ה-70.
וייטס התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1970, בהופעות קבועות בימי שני ב"טרובדור", מועדון בלוס אנג'לס, קליפורניה. רוב השירים איתם הופיע וייטס באותה תקופה היו גרסאות כיסוי לשירים של בוב דילן, אולם הוא שילב בהופעות חלק מהשירים שיופיעו בשני אלבומיו הראשונים "Closing Time" ו-"The Heart of Saturday Night". בין השירים שהוא ביצע באותה תקופה ניתן למנות את: "Ice Cream Man", "Virginia Avenue", "Ol' '55", "I Hope That I Don't Fall in Love with You", "Shiver Me Timbers" ו-"Diamonds on my Windshield." במקביל, החל וייטס לעבוד כשומר בכניסה למועדון בשם "The Heritage" שהיה בית קפה במהלך היום. בנובמבר 1970, הופיע וייטס בפעם הראשונה בתשלום במועדון, עבור 25 דולר. באחת מהופעותיו ב"טרובדור" בקיץ של 1971, המנהל המוזיקלי של פרנק זאפה, הֶרבּ כהן, גילה במקרה את וייטס והפך להיות המנהל שלו. בזכות קשריו של כהן, הקליט וייטס כמה גרסאות דמו לשיריו בסוף קיץ 1971 עם המפיק רוברט דאפי.(, ראו גם) כדי להתמקד בקריירה שלו, החליט וייטס לעבור מסן דייגו ללוס אנג'לס בתחילת 1972 והתחיל להופיע בתדירות גבוהה יותר בטרובדור. באחת מההופעות האלו, גילה אותו דייוויד גפן בזמן שהוא שר את "Grapefruit Moon". בעקבות ההופעה שהרשימה את גפן, הוא התחיל משא ומתן עם כהן שהסתיים תוך חודשים ספורים עם החתמתו של וייטס לחברת התקליטים אסיילום.

הקלטות
לפני תחילת ההקלטות וייטס התיידד עם המפיק המיועד של אלבומו, ג'רי ייסטר, והשניים הקליטו באחר צהריים אחד בתחילת 1972 גרסאות מוקדמות לשירי האלבום בביתו של ייסטר. בזמן הקלטות אלו, וייטס הסביר לייסטר כיצד הוא רוצה שהמוזיקה תשמע מבחינת ההפקה והדגיש במיוחד שהוא מעוניין בנגן בס מוביל למוזיקה. ייסטר הביא את ג'ון סייטר בתופים, פיטר רילמס בגיטרה, טוני טרו בחצוצרה וגיטריסט נוסף בשם שפ קוק נשכר על ידו וכמו כן ביל פלומר נגן בס ג'זיסט הצטרף להקלטות.
מפגשי ההקלטות העיקריים של האלבום קרו באולפני סאנסט רקורדס בהוליווד, איפה שאמנים כגון ג'וני מיטשל, ניל יאנג והדלתות הקליטו בתחילת 1972. במהלך ההקלטות, ובעיקר בתחילת המפגשים, וייטס וייסטר התווכחו רבות על הכיוון שהאלבום צריך ללכת אליו מבחינה מוזיקלית. וייטס רצה אלבום שהוא יותר ג'אז, ואילו ייסטר כיוון לסאונד של מוזיקת פולק. ההקלטות ארכו עשרה ימים בלבד, מתוכם היומיים הראשונים היו בבחינת התרגלות לאולפן ולתנאי ההקלטה.

עטיפה
150px|ממוזער|העטיפה האחורית של Closing Time
עיצוב העטיפה של האלבום נעשתה על ידי קאל שנקל. שנקל קיבל את ההשראה לעבודה בעטיפה הקדמית מהתפיסות של וייטס על איך האלבום צריך להישמע. העטיפה מתארת את וייטס נשען על פסנתר שמקושט בבקבוק של בירה, סיגריות, מאפרה ונר קטן. מעל לראשו של וייטס מתנוססת מנורה כחולה בעיצוב הנהוג מעל לשולחנות של ביליארד. בעטיפה האחורית יש תמונה מינימליסטית של וייטס מסתכל היישר אל תוך המצלמה, ככל הנראה צולמה התמונה בזמן אחת מהופעותיו בטרובדור. שתי התמונות צולמו על ידי אד קאראף.

ביקורות

עם יציאתו של האלבום, הוא קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה בעיתונות האמריקאית, אם כי הפרסום שהוא קיבל היה מוגבל. בביקורת שהתפרסמה ברולינג סטון, זכה האלבום להתייחסות חיובית והושווה לגרסה "שיכורה וארצית יותר" של רנדי ניומן. עורך הוילג' ווייס לשעבר, רוברט כריסטגאו הסביר שוייטס מצליח לאזן בין סנטימנטליות לכנות באופן כזה ששיריו מצליחים להיות אמינים וציין את הדמיון בין וייטס לניומן.

אתר AllMusic ציין את האלבום כאחד מהטובים של וייטס, והתייחס ליכולתו ליצור מוזיקה מלנכולית וסנטימנטלית, שמצליחה "לגעת" במאזין. הבילבורד התייחס בחיוב לאלבום עם צאתו כמוזיקת פולק/ג'אז שמצליחה "לתפוס את הרגע".

האלבום קיבל מעט מאוד התייחסות באנגליה ובשאר העולם. חלק מהסיבות לכך קשורות לפרסום המוגבל לו זכה האלבום מחוץ לארצות הברית. אולם, ככל שהקריירה של וייטס התבססה, החל האלבום לקבל יותר הכרה ותשומת לב. עדות לכך ניתן לראות בהגעתו למיקום ה-28 בטבלת המכירות באירלנד בשנת 2000. כמו כן, באנגליה הגיע האלבום למעמד של אלבום כסף ב-2004 ולמעמד של אלבום זהב ב-2012, עם מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים.

רשימת שירים
כל השירים הולחנו ונכתבו על ידי טום וייטס.

לקריאה נוספת


קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי בכורה מ-1973
קטגוריה:טום וייטס
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת אסיילום רקורדס