אודינת

אודינת מלך תדמור (בארמית: 𐡠𐡣𐡩𐡮𐡶; בלטינית: Septimius Odaenathus, ספטימיוס אוֹדַיינתוּס; ערבית: أذينة Uḏaina; בערך 220–267 לספירה) היה מייסד שושלת של האימפריה התדמורית קצרת הימים, שמרכזה היה בתדמור שבסוריה. מ-260 עד 267 החזיק בתואר מלך פלמירה.

 ביוגרפיה 
ספטימיוס אודיינתוס נולד בשנת 220 בשם המקומי אדינת בן נצור. אביו, ספטימיוס הייראנס, היה בן למשפחה מיוחסת מפלמירה, בעלת קשרים הדוקים עם רומא, והחזיק כבר בתואר הרומי הבכיר vir clarissimus  ואף בתואר סנטור.

בשנת 249 גם אודיינתוס נשא תואר של סנטור רומאי. בתחילת שנות ה-50 שימש בתפקיד האקסרכוס , המושל המקומי של פלמירה. בשנת 258 נשא את התואר "מלך פלמירה", לצד מעמד של קונסול מוסף רומאי. לאחר מכן הוענק לו מעמד של לגט קיסרי בדרגה של קונסול על סוריה.

בשנת 261 כבש אודיינתוס את אֶמֶסֶה, עליה הטיל מצור בשל התבצרות קוויאטוס בה. הקיסר גליאנוס העניק לו את התארים הרומאיים הבכירים DUX ROMANORUM, אימפרטור ו-CORRECTOR TOTIUS ORIENTIS. בשנת 266 הוביל מסע לקטסיפון וכבש אותה.

אודיינתוס נרצח בסתיו 267, בעת מסע להרקליאה פונטיקה. ההשערות הן כי נרצח בסוריה או באנטוליה.

אודיינתוס נזכר בין "שלושים הטיראנים" שמונה ה"היסטוריה אוגוסטה".

לאודיינתוס היה בן בשם הרודס־הרודיאנוס, מאשתו הראשונה, ששמה לא נודע. בשנת 258 נישא לאשתו השנייה, זנוביה, ובניהם היו הרניאנוס, טימולאוס ווהבאלת (וַבּאלתוס).

אודיינתוס רצה שיורשו בשלטון יהיה בן אשתו הראשונה, אולם בני משפחת זנוביה סברו אחרת. לאחר רציחתו של אודיינתוס, זנוביה נטלה לידיה את השלטון וניהלה מדיניות שונה מזו של בעלה. מדיניותה נועדה להביא להשתחררות מוחלטת מתלות בשלטון הרומי ואף ניסיון להרחיב את גבולות שלטונה העצמאי.

אודינת בספרות התלמודית
אודינת מכונה במקורות היהודיים "בן נצר". "נצור" מתועד בכתובות תדמוריות כאחד מאבות השושלת התדמורית. באיגרת רב שרירא גאון מסופר על פפא בן נצר, שליט תדמור, שהחריב את נהרדעא בשנת תק"ע למניין השטרות, שהיא שנת ד'י"ט, 258–259 לספירה. עם זאת יחיעם שורק סבור, בניגוד למקובל עד אליו בספרות המחקר, שפפא בר נצר שהחריב את נהרדעא אינו אודינת המפורסם אלא נסיך השייך לשושלת הזאת.

התלמוד מביא את בן נצר כדוגמה למצב ביניים בין מלך וליסטים, ובכך מיישב סתירה בין ברייתות. ההלכה קובעת שאשת איש שנבעלה אסורה לבעלה אלא אם כן היה זה אונס. ברייתא אחת טוענת שאישה שנשבתה בידי מלכות ונבעלה מותרת לבעלה ואם נשבתה בידי ליסטים אסורה לבעלה, וברייתא אחת גורסת ההפך. התלמוד מתרץ שהמקרה בו אסורה לבעלה הוא כאשר השובה הוא בן נצר, כלומר מצב ביניים בין מלכות לליסטות, מקור אחד מתייחס לזה כאל ליסטים ומקור שני מתייחס לזה כאל מלכות.

רש"י מבאר ש"בן נצר - לסטים היה ולכד עיירות ומלך עליהם ונעשה ראש לסטים" והסיבה שאישה שנשבתה לו אסורה לבעלה היא "סברה מינסב קא נסיב לה (=הוא נושא אותה לאישה) ונבעלת ברצון".

במדרש בראשית רבה מופיע בן נצר כפרשנות לאחת מהקרניים של החיה הרביעית בחלום דניאל. המדרש מפרש את תפילת יעקב, "הצילני נא מיד אחי מיד עשו", כתפילה לעתיד על הצלת צאצאי יעקב מצאצאי עשו. בדברי חז"ל צאצאי עשו הם רומא העתיקה והנצרות והם הנמשל של החיה הרביעית בחלום דניאל. מדברי המדרש מסיק הרמב"ן שבן נצר היה בזמן האימפריה הרומית, שהיא תקופת החיה הרביעית. הרמב"ן העלה השערה שהוא נבוכדנצר אך דחאה לאור דברי המדרש.

לקריאה נוספת
 היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014. "חיי קוויאטוס", יד, 1; "חיי אודיינתוס"; "חיי הרודס"; "חיי מייאוניוס". עמ' 234–239.

קישורים חיצוניים


 Historia Augusta, The Lives of the Thirty Pretenders, 15, Odaenathus

הערות שוליים

קטגוריה:אישים בתלמוד
קטגוריה:מלכים
קטגוריה:תדמור
קטגוריה:נפטרים ב-267