אמנים בריטים צעירים

האמנים הצעירים הבריטיים (באנגלית: Young British Artists ובראשי התיבות YBAs) הוא השם שניתן לקבוצה רופפת של אמנים חזותיים שהחלה להציג יחד בלונדון בשנת 1988. 

קבוצת זו נחשבה לתנועה אמנותית לונדונית, הנתונה לחסותו הכלכלית של צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi). רבים מהאמנים סיימו תואר ראשון באמנות בקולג' גולדסמית' של אוניברסיטת לונדון, בשנות ה-80 המאוחרות.

האמנים הצעירים מייצגים את הדור הבא של האמנות הבריטית ואת ההתייחסות החדשה למציאות מתוך הבנה של סצנת האמנות הבינלאומית ומתוך השאיפה לפתח את שפתם החזותית האישית. הם ידועים בזכות "טקטיקות ההלם", שימוש בחומרים חד פעמיים ושימוש ברדי מייד. הם השיגו סיקור תקשורתי ניכר והאמנות הבריטית שלטה באופן בינלאומי ב-1990. הסצנה החלה סביב סדרת התערוכות בראשות האומנים שנערכו במחסנים ומפעלים, שהחלה בשנת 1988 בראשות דמיאן הירסט. 

רבים מהאמנים תמכו והתאספו על ידי צ'ארלס סאצ'י. הנושאים המטופלים בעבודות האמנות של הקבוצה משתלבים עם השינויים החברתיים והדרישה הגוברת לסגנון חיים חדש ושונה. האמנים המובילים של הקבוצה היו דמיאן הירסט העוסק בעבודותיו במוות ובאיכות החיים וטרייסי האמין. בזכות העבודה של הירסט חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי, כריש שנשמר בפורמלין בויטרינה, והמיטה שלי של אמין, מיטה זוגית פרועה מוקפת שאריות.

 פמיניזם באומנים בריטים צעירים 
המאה ה-20 הפיקה כמה אומניות נשיות משפיעות, אך הדעה לגבי מין נקבה לא השתנתה. בעוד טרייסי אמין ודמיאן הירסט נתפסים כמתקדמים להצלחה שמתעוררים מתנועת האמן הבריטית הצעירה, אמין ואומניות בין חבריה ב-YBA אינן זוכות בהכרה אמיתית לעומת עמיתיהם YBA הגברים. 

אמניות היו מיעוט מובהק בקרב הסביבה הגברית של הגברים הצעירים. לנשים כמו שרה לוקאס, ג'ני סאוויל ורייצ'ל וייטריד יש רמות שונות של הזנחה בתמונה התקשורתית שלהם, חשוב מכך, בחלל גדול מתבטא העדר שיחה עם יצירות אמנות ותפיסות פמיניסטיות קודמות. המבקרים ועמיתים הזכרים שיבחו אומניות אלה בגלל היותם נקבה, וכך הם הכפישו את ההזדמנות של נשים להיות מוכרות בצדק. 

אוניברסיטת ססקס (Art of Society Society) מגלה כיצד פמיניסטיות משנות ה -80 השפיעו על הנשים של יצירות האמנים הצעירים של הבריטים הצעירים באמצעות האסטרטגיה של חתירה לסטריאוטיפים נשיות. בשיח אחר סביב עבודת YBA כולל דיון על תרגול הפיסול של רייצ'ל וייטריד. ויטראד כבר אמרה שצריך לשבש את המושג הנראה ברור של נשים בביצוע "עבודת נשים". עבודתה "תשע טבלאות" מנסה להתקיים בתוך מרחב שלישי, שבו הצורות אינן ניתנות למיגדר פיזי, אך עדיין נתפסות כאובייקטים נשית.  דניאל אוגיליבי ביטא את תפיסתה של ג'ודית בטלר, אשר "... המעשה של 'עושה', של יציקת האובייקט, המבטא את המיגדר, והוא אינו כל קשר אנתרופומורפי ביצירה עצמה," יוצר את הנשיות בתוך יצירתו של וויטראד ".

עם השכיחות של האידאולוגיה הפמיניסטית בחברה והאמנות העכשווית, טענו המבקרים כי אמניות כמו ג'ני סאוויל בשנות התשעים חקרו את הרעיון המתוכנן של "הנשיות" של המבנה הפטריארכלי. בהיותה לומדת בבית הספר לאמנות בסינסינטי, תשוקה פמיניסטית של סאוויל נוצרה באמצעות מימוש של מגדר בתוך ההיסטוריה האמנותית. לדבריה, "תמיד תהיתי מדוע לא היו אמניות נשים בהיסטוריה, גיליתי שהיו, אבל לא דווחתי עליהם, והבנתי שאני מושפעת מרעיונות גבריים'', עכשיו, בהכרה מודעת לפטריארכיה, החלה סאוויל לצייר עירום נשי שלא אידיאלי. במקום להמשיך את ההכרה ההיסטורית הגברית המוכרת של גופות נשיות, יצרה סאביל תיאורים של נשים טבעיות עם פגמים אמיתיים. שיער ערווה נגרר על הבטן סביב ירכיים, עור דהוי ואזורים של בשר עודף. סביל הצהירה כי "אני לא מנסה ללמד, רק לגרום לאנשים לדון, לראות איך נשים נעשו על ידי האדם, מה יופי, יופי הוא בדרך כלל הדימוי הגברי של הגוף הנשי. נשים יפות באינדיבידואליות שלהן. 

ראו גם

אמנים בריטים צעירים Young British Artists - yBA1  1992 לונדון

קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אמנות חזותית
קטגוריה:אמנים בריטים