ארכובית שבטבטית

אַרְכֻּבִּית שְׁבַטְבַּטִּית (שם מדעי: Polygonum equisetiforme) צמח עשבוני רב-שנתי או בן שיח, מוריק כל השנה, ממשפחת הארכוביתיים. זהו אחד המינים הנפוצים בצמחיית המעזבות, בצדי דרכים ובבתי גידול מופרעים באגן הים התיכון ובמרכז אסיה. הצמח לרוב שרוע, אך עשוי להיות גם זקוף או בעל ענפים מלוכסנים; במקום גבעול ראשי אחד הוא מצמיח אגודה של ענפים ארוכים ודקים, מחולקים לפרקים בולטים, שאיבוד העלים מהם בקיץ מקנה להם מראה דמוי שבטבט. בבסיס כל מפרק מצוי נדן קרומי שקוף, תכונה שממנה נגזר השם העברי "אַרְכֻּבָּה", שפירושו "ברך". פרחיו זעירים, לבנבנים, ורדרדים, ופריחתו עשויה להימשך לאורך מרבית חודשי השנה.
ממוזער|ארכובית שבטבטית תפרחת
ממוזער|ארכובית שבטבטית תפרחת
המין משתייך לסוג ארכובית, הכולל כ-171 מינים בעולם, מהם 13 בישראל וסביבתה. מיני הסוג ידועים בשימושיהם ברפואה העממית, והמין יכול לשמש גם כצמח מאכל; הוא נאכל על ידי עיזים, וענפיו שימשו בעבר לקליעת מחצלות וסלים.

 אטימולוגיה ומקור השם 
אַרְכֻּבָּה מקורה בארמית, ופירושה בעברית "ברך". השם אַרְכּוּבִּית הוצע לצמחי הסוג Polygonum בחוברתו של אפרים רבינוביץ (הראובני) שמות צמחי ארץ-ישראל שנתחדשו או נתבררו (ירושלים, תרע"ז). שם זה התקבל במילון "ילקוט הצמחים" משנת 1930, במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946, וכן במילון "שמות צמחי ארץ ישראל" משנת 2003.

שם המין המדעי Polygonum equisetiforme מורכב משני רכיבים בלטינית, ולכל אחד מהם משמעות ברורה. שם הסוג Polygonum מקורו יווני: poly = "הרבה", gony או gonu = "ברך", "מפרק", ומשמעותו "רב-מפרקים", על שום הגבעולים שעשויים מפרקים-מפרקים ומפרקיהם המעובים, מאפיין טיפוסי למיני הסוג ארכובית (או לקבוצות שנכללו בו בעבר). שם התואר (שם המין) equisetiforme הוא הרכב של Equisetum = שבטבט, סוג צמחים ממשפחת השבטבטיים שגבעוליהם דקיםובעלי מפרקים בולטים, ושל הסיומת -forme שפירושה "בעל צורה של", "דמוי". לכן, המשמעות המילולית היא "רב-מפרקים הנראה כשבטבט".

השם האנגלי העממי הוא Horsetail Knotweed, כלומר "עשב רב-מפרקים דמוי זנב-סוס" — תרגום המשקף את הדמיון הצורני לשבטבט.

השמות בערבית הם קוּד'אב (قُضاب, "הנחתך / הנשבר", כנראה על שום הגבעולים הדקים), עַסַת אל-רַעִי ("מקל הרועה"), בַּאטוּ (שם עממי לצמח עשבוני רב-מפרקים), ו-אַפְרַאג' (أفراج, "המתפצלים").

 בית גידול ותפוצה 
ממוזער|ארכובית שבטבטית תקריב
ממוזער|ארכובית שבטבטית מפרקים
ארכובית שבטבטית היא צמח רב-שנתי שכיח מאוד בישראל. הוא גדל בעיקר בבתי גידול מופרעים: בצדי דרכים, בגינות, בשדות בור, בשולי שדות ואף בערוצי נחלים במדבר. היא מעדיפה קרקעות עשירות בחנקן ונחשבת לאחת מן המינים הנפוצים ביותר בצמחיית המעזבות.

תפוצתו משתרעת כמעט בכל אזורי ישראל: מצוי בכל רחבי הארץ: מישור עכו, מישור השרון, מישור פלשת, הגליל העליון והתחתון, הכרמל, עמק יזרעאל, השומרון, השפלה, הרי יהודה, מדבר יהודה, צפון ומערב הנגב ומרכזה, עמק החולה, בקעת הירדן העליונה והתחתונה, אזור ים המלח, הערבה, הגלעד, עמון, מואב ואדום.

 תפוצה טבעית עולמית 
ממוזער|ארכובית שבטבטית  תקריב
תפוצתו הטבעית העולמית של מין זה משתרעת בשלושה אזורים עיקריים: מקרונזיה, אגן הים התיכון ומרכז אסיה. במקרונזיה – האיים האזוריים והאיים הקנריים. במרכז אסיה – קזחסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן. באגן הים התיכון – ספרד, פורטוגל, סיציליה, יוון, כרתים, קפריסין, האיים האגאיים, טורקיה, ישראל, ירדן וסיני, לבנון–סוריה, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ואף בסהרה המערבית. מין זה לא תועד באיטליה ובצרפת, עם זאת התאזרח בבריטניה.

על אף שקיימות רשומה אחת מאיראן ושתי תצפיות מעיראק, המין לא תועד עד כה בספרות המדעית של מדינות אלה, ולפי בדיקת מומחה (Rafaël Govaerts) מדובר בדיווחים מסופקים ולא מאומתים, שחלקם אף שייכים ככל הנראה למין אחר.

 מורפולוגיה 
ממוזער|ארכובית שבטבטית עלים על ענף מעוצה
ארכובית שבטבטית היא צמח המפגין שונות רבה באיבריו הווגטטיביים, בעיקר באורך הפרקים, בעובי הגבעולים ובגודל וצורת העלים, ושונות זו בולטת במיוחד בין עונות הצמיחה השונות. בישראל וסביבתה הובחנו כמה זנים או דפוסי גדילה הנבדלים גם במאפייניהם האקולוגיים, אך זיהויים אינו פשוט, שכן חלק מצורותיהם משתלבות במגוון הרחב של הצורות שתוארו מארצות נוספות במזרח הים-התיכון. נוסף על כך, המין פורח תקופה ארוכה במיוחד, לעיתים במשך רוב חודשי השנה, ומכאן שהפרטים הנצפים בשטח עשויים להימצא בשלבי התפתחות שונים — דבר המוסיף למורכבות הזיהוי.

צמח עשבוני רב-שנתי או בן שיח, מוריק כל השנה, קירח, בעל בסיס מעוצה וחלקים עליונים עשבוניים. לרוב שרוע, אך עשוי להיות גם זקוף או בעל ענפים מלוכסנים; גובהו הכללי 50 עד 100 ס״מ וקוטרו 35 עד 80 ס״מ. גובה החלקים המעוצים לרוב קטן מ-30 ס״מ. במקום גבעול ראשי אחד הוא מצמיח אגודה של ענפים ארוכים המשתרעים על פני האדמה. העלים מתרכזים בעיקר בחלק התחתון של הענפים, בעוד שרובו הגדול של הענף חסר עלים בקיץ ונראה כעין השבטבט. בארכובית ארץ-ישראלית, הגדלה בחולות מישור החוף ובערוצי ואדיות בכל רחבי הנגב (למעט מדבר יהודה), הצמחים גדלים לרוב בצורה זקופה ועשויים להגיע לגובה של מטר אחד ואף יותר.

קנה השורש הוא גבעול תת-קרקעי מעובה ומתקשה, המתמשך אופקית מתחת לפני הקרקע. ממנו מתפתחים מדי שנה גבעולים רבים היוצאים כלפי מעלה, ושורשים מטה ולעיתים מתעצים בבסיסם. מבנה זה מאפשר לצמח ליצור משטחים צפופים של גבעולים, להתפשט לרוחב, ולהישאר רב-שנתי גם בתנאים קשים. בארכובית שבטבטית ניכרת היטב תכונה זו: קנה השורש מוציא מכל מפרקיו עלים ויוצר גבעולים רבים וצפופים לאורך העונה, עד כדי יצירת גושים גדולים, שבהם קני השורש התת-קרקעיים “חונקים” לעיתים את הצמחים שבסביבתם.

הגבעולים עגולים, דקים, חלקים וירוקים כהים, מרובים ומסועפים מאוד; הם לרוב שרועים על הקרקע, לעיתים שרועים ומזדקפים בקצותיהם (decumbent), ולעיתים רחוקות עולים מלכתחילה באלכסון (ascending), ורק לעיתים נדירות זקופים ממש. אורכם של חלק מן הענפים עולה על 60 ס״מ, בשונה מארכובית החוף (Polygonum maritimum), ארכובית חרמונית (Polygonum cognatum) וארכובית זיפנית (Polygonum setosum), שאצלן אורך רוב הענפים אינו עולה על 40 ס״מ. שני המינים האחרונים גדלים ברום החרמון, ואילו ארכובית החוף גדלה באזור הרסס של חוף הים. הגבעולים נוטלים חלק ניכר בתהליך ההטמעה, משום שהעלים קטנים ולעיתים אף נושרים כליל בקיץ.

בכל מפרק מצוי נדן לוואים המכונה שופר (ochrea, sheathing stipule). נדן זה נוצר מאיחוי של שני לוואים. אורכו עד 1.8 ס״מ, והוא קצר בהרבה מן הפרקים. השופר קרומי, לבנבן-שקוף בקצהו, עבה, גלדני ובעל גוון חום בבסיסו. הוא מפוצל לשתיים, נקרע לחוטים-חוטים עם הגיל, ובעל עורקים מרובים.

העלים כמעט יושבים (פטוטרת קצרה מאוד), ובבסיס כל עלה מצוי מפרק ברור (articulation) – אזור המעבר בין בסיס העלה לגבעול, ובו נמצאת נקודת הינתקות ורקמת הניתוק.

העלים מסורגים, פשוטים ותמימים, ירוקים כהים, דמויי אזמל, מצטררים כלפי בסיסם; אורכם אינו עולה על 6 ס״מ ורוחבם אינו עולה על 0.5 עד 1.5 ס״מ. כולם מחודדים ובעלי שיניים שרידיות מאוד. לעיתים ניכר בהם קימוט זעיר ועדין, כמעט מיקרוסקופי, המתבטא בהתרוממות קלה של השוליים כלפי מעלה. בחלקם התחתון של העלים עורקים בולטים. העלים התחתונים מוארכים-דמויי אזמל או אליפסיים, והעלים העליונים צרים יותר – מוארכים-דמויי אזמל או דמויי אזמל-סרגליים.

התפרחות בקצות הגבעולים, בעלות ציר מרכזי ארוך במיוחד הנושא עלים לאורכו; הן קטועות ורפות. הפרחים קטנים וזעירים, בודדים או ערוכים בקבוצות של אחדים בחיקי העלים.

חפי התפרחת כמעט כאורך הפרחים או ארוכים מהם.

הפרחים דו-מיניים. העטיף פשוט, בעל דור אחד בלבד, מחולק לחמישה עלי עטיף כמעט שווים, והוא עוטף את הפרי. בשל קיומו של עורק ירקרק רחב במרכז כל עלה עטיף, עשוי הפרח הסגור להיראות כאילו קיימים בו גם גביע וגם כותרת, אף שלמעשה יש עטיף יחיד בלבד.

חפי הפרחים שונים בהרבה בגודלם ובצורתם מעלי הגבעול האחרים, וזאת בשונה מארכובית הציפורים, שחפיה ירוקים ודומים לעלים. החפים המלווים את הפרחים מאוחים ביניהם ויוצרים נדן קרומי (שופרית, נדן חפים). כל שופרית עוטפת פרח אחד עד שלושה, והפרחים נראים כפורצים מתוך שופריות שקופות-כסופות ושסועות, הנקרעות בהמשך. שופרית קטנה זו, העוטפת 1 עד 3 פרחים, היא נדן חפיות ולא נדן הלוואים.

עוקצי הפרחים כאורך העטיף או ארוכים ממנו, ובבסיסם מצוי מפרק ברור (articulation), הנראה מיד מתחת לעטיף. בארכובית ארץ-ישראלית עוקץ הפרח קצר מעט מאורך העטיף, תכונה המשמשת סימן אבחנה בין המינים.

העטיף אורכו כ-3 מ״מ (ולעיתים נדירות כ-2 מ״מ), וצבעו לבן או ורוד, ואינו משתנה באופן מהותי בעת הבשלת הפרי. העטיף מחולק לחמישה עלים כמעט שווים; שוליהם לבנים ולעיתים נושאים נגיעות ורודות, ולעיתים הם שקופים-קרומיים. במרכז כל עלה עטיף ניכר פס ירקרק עבה ומודגש. בשלב הפקעית מבצבץ עטיף ורוד עוד לפני פתיחת הפרח.

האבקנים שמונה, צהובים, חופשיים ואינם מאוחים לעטיף. כל מאבק דו-לשכתי, וביניהן רקמת חיבור (קונקטיב) ברורה.

השחלה עילית מאוחת שלושה עלי שחלה לכדי מגורה אחת ובה שליה זוויתית וביצית אחת. עמוד השחלה קצר ומפוצל לשלוש אונות ובכל אונה צלקת כדורית.

הצוף מופרש מצופן טבעתי שעל המצעית בין בסיסי האבקנים לבין השחלה. לאחר ההפרשה – הצוף מצטבר בפועל בבסיס עלי העטיף והמהווה פתיון לזבובים ודבורים זעירות, וגם על-ידי דבורי-דבש.

הפרי אגוזית, פרי בן זרע אחד שאינו נפתח, והעטיף המשתייר הדוק אליה וסוגר עליה. העלים של העטיף אינן משתנות לקשוות גלדניות בפרי או לכנפיים קרומיות בשונה מחומעה (Rumex) האגוזית הבשלה זעירה, אורכה כ-2 עד 2.5 מ״מ, והיא עטופה בשרידי העטיף שקצותיהם הדוקים אליה ואינה בולטת מתוכם. זאת בשונה מארכובית החוף, שאצלה האגוזית בולטת מעל שרידי העטיף ובית גידולה העיקרי הוא חגורת הרסס בחוף הים, וכן בשונה מארכובית ארץ-ישראלית, שאצלה האגוזית גם בולטת מעל שרידי העטיף וגם קצות העטיף מפושקים.

האגוזית דמוית ביצה, בעלת שלושה מקצועות שזוויותיהם חדות (triquetrous), ובעלת פאות קעורות מעט; צבעה חום, מבריק ומנוקד בנקודות זעירות. למינים אחרים מוכרים שני טיפוסים נוספים של אגוזיות: האחת בעלת שלושה מקצועות שאינם חדים (trigonous) והשנייה דמוית עדשה (lenticular). העובר מצוי בצד האגוזית ולא במרכזה.

 אנטומיה – בסיס העלה, לוואים ונדן במשפחת הארכוביתיים 
בסיס העלה הוא החלק התחתון של העלה, ובעלים בעלי פטוטרת הכוונה היא לבסיס הפטוטרת המתחבר אל הגבעול. מבסיס זה מתפתח בדרך כלל זוג יותרות הקרויות לוואים. הלוואים עשויים להיות מאוחים לבסיס העלה, אך לעיתים הם מתפתחים גם כיותרות חופשיות ונפרדות. גם כאשר הם חופשיים, מקורם תמיד בפרימורדיות (איבר צמח בראשית התהוותו, בשלב הראשוני שבו הוא מתחיל להופיע בהתפתחות) של העלה. צרורות ההובלה (הצינורות) של הלוואים מסתעפים מהמשכי צרורות ההובלה של העלה עצמו, ולכן מבחינה אנטומית הם נחשבים חלק אינטגרלי ממערכת העלה.

במשפחת הארכוביתיים, ובייחוד בסוג ארכובית, מתרחב בסיס העלה ומתפתח לנדן קרומי העוטף את המפרק, הוא השופר (ochrea) או נדן הלוואים תכונה סיסטמטית אופיינית למשפחה. בכל מפרק של הגבעול מצויים שלושה פסוקות עלים (leaf gaps) הקשורים ליציאת צרורות ההובלה אל העלה ואל הלוואים.

 מפרקים-מפרקים - אנטומיה של הגבעול 
להבנת מבנה הגבעול בארכוביתיים יש להבחין בין מִפְרָק (node) לבין פֶּרֶק (internode). המפרק הוא הנקודה בגבעול שממנה מחוברים העלים, מתפתחים ענפים צדדיים, מצויים הלוואים – ובמשפחת הארכוביתיים מתפתחים מהן נדן הלוואים המכונה שופר. הפרק הוא הקטע שבין שני מפרקים עוקבים, והוא בדרך כלל חסר עלים ואיברים צדדיים, ומשמש בעיקר כאזור ההתארכות של הגבעול.

ברוב הצמחים ההתארכות מתבצעת כמעט אך ורק בקודקוד הצמיחה באמצעות מריסטמה קודקודית רציפה, כלומר רקמה עוברית פעילה המצויה בראש הנצר. לאחר שנוצר מפרק חדש מעל הפרק, הפרק שמתחתיו מתארך בהדרגה עד שהוא מגיע לאורך הסופי שלו, מתבגר כיחידה אחת, ולאחר מכן מפסיק לחלוטין את התארכותו. כלומר, כל פרק מסיים את גדילתו לאחר שנקבע אורכו, ואינו ממשיך להתארך ללא גבול.

לעומת זאת, במשפחת הארכוביתיים, כמו גם בדגניים, שבטבטיים וקבוצות נוספות, קיימת בנוסף גם פעילות של מריסטמות מקוטעות (intercalary meristems) – כלומר, יש מוקד גדילה פעיל בכל פרק בוגר, בעיקר בבסיס הפרק סמוך למפרק, ולכן קיימים מוקדי גדילה רבים לאורך הגבעול. מוקדים אלה אינם רציפים, אלא מבודדים זה מזה על־ידי רקמות שכבר הבשילו, וכל אחד פועל בזמנו. בזכות מריסטמות אלו, גם לאחר שנוצר מפרק חדש מעליו, הפרק שמתחתיו מסוגל להמשיך להתארך מלמטה כלפי מעלה. תכונה זו היא שמקנה לגבעולי הארכוביתיים את אופיים "פרקים-פרקים" הבולט.

סגולות מרפא
לארכובית שבטבטית סגולות מרפא שונות ומגוונות. ברפואה העממית השתמשו בה כתרופה למחלות באיברים שונים בגוף כגון מחלות עיניים, כאבי בטן, צרבת, הרעלות קיבה, דיכאון, בעיות שתן שונות, פצעים בשפתיים, עור קשה ומבוקע דימום בחניכיים, כאבי שיניים ואף בבעיות לב שונות. בימיי הביניים אף שימשה כמקור הקלה לסוכרת, ולצורכי גרימת הפלות. תה הארכובית משמש לגירגור להקלת כאבי גרון, עצירת דימומים וקשיי נשימה שלרוב באים ממקורות אסתמטיים. למעשה, יש זנים מיוחדים ונדירים של ארכובית שבטבטית המשמשים מקור רפואי חשוב לכל העולם.

תרומה לרפואה
בארכובית שבטבטית מצויה חומצה סליצילית, שהיא אחד מהחומרים המרכיבים את האספירין (התרופה הראשונה למניעת מיגרנות, חום וכאבי ראש). וייתכן שחשיבותה הרפואית הגבוהה של הארכובית היא בעיקר בגלל חומר זה.

 תמונות 

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1809
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'יימס אדוארד סמית
קטגוריה:ארכוביתיים