הילל בן שחר

הֵילֵל בֶּן שָׁחַר () הוא כינוי או אפיתט המוזכר בספר ישעיהו בקינה הסאטירית המכונה "המשל על מלך בבל".

מושא הקינה, מלך בבל שעתיד למות, מוצג בתור "הֵילֵל בן שחר" (לפי הפרשנות המסורתית, זהו כוכב נוגה, אשר נקרא גם "כוכב השחר"פירוש רש"י ל:

"הילל בן שחר" - כוכב הנוגה המאיר אור ככוכב הבוקר זו הקינה על שרה של בבל נאמרה שיפול משמים.

"נגדעת לארץ" - אתה נבוכדנצר שהיית חולש על גוים מטיל גורל עליהם על המלכים מי מהם ישרתך ביום פלוני ומי ביום פלוני ורבותינו דרשוהו שהיה מטיל גורל על המלכים למשכב זכור.), אשר שאף לעלות השמיימה ולהידמות לאלוהים, אך לבסוף מוטל למעמקי שאול מושפל ומבוזה. המסורת היהודית קושרת את משל הנבואה לנבוכדנצר מלך בבל, אשר הטיל את אימתו על עמים רבים והחריב את בית המקדש הראשון.

אחת הפרשנויות של הנוצרים לכינוי זה הוא זיהויו של הֵילֵל בן שחר בתור לוציפר (בלטינית: Lucifer, על פי תרגום הוולגטה), שלימים זוהה עם השטן.

האזכור של הֵילֵל נושא אופי מיתי, וחוקרי ביקורת המקרא נוהגים לחשוב שהוא משקף מיתוס כוכבי קדום על אל מורד שנפל. אולם, למרות המאמצים לזהות את הֵילֵל ולאתר את הרקע המיתולוגי שלו (אם קיים), דמותו נותרה לוטה בערפל.

הכינוי בהקשרו

"המשל על מלך בבל", שבו מופיע הֵילֵל בֶּן שָׁחַר, הוא שיר קינה לעגני המופנה כלפי מלך בבל. הקינה המדומה מתארת, בנימה של סיפוק ושמחה לאיד, את גורלו של שליט אכזר שרדה בעמים רבים, ובגאוותו ויהירותו המיט על עצמו חורבן. בחייו לא ידעה גאוותו גבול והגיעה לכדי האלהה עצמית; אך עתה הוא מוטל מת מבלי שזכה לקבורה נאותה, אין חולקים לו כבוד כי אם לעג וקלון, והוא מושפל למטה מיתר דרי שאול. על פי המסורת היהודית מדובר בנבוכדנצר.

קינה זו היא חלק מ"משא בבל", הראשון בקובץ הנבואות על אומות העולם שבספר ישעיהו (פרקים יג-כג). ישנה התייחסות מפורשת לבבל רק בדברי הפתיחה (פסוקים ג-דא) ובחתימה (כב-כג), הכתובים פרוזה ואינם מגוף השיר. בשל כך, ובשל העובדה שישעיהו ניבא בימי אשור, יש חוקרים הסבורים שבמקור נכתב השיר – אפשר שבידי הנביא עצמו – על אחד ממלכי אשור, אולי סרגון השני, ורק בתקופה מאוחרת יותר הוסב אל מלך בבל.

הפתיחה לקינה ממסגרת אותה כנבואה לעתיד לבוא, אך מוסכם על הכול כי היא משנית. בקינה עצמה מתואר מותו של המלך כעובדה קיימת. חוקרים מסוימים סבורים שאכן נכתבה בתגובה למותו הממשי של מושאה, ואילו לדעת אחרים נכתבה כנבואה (או משאלת לב). באופן כללי, התיארוך המחקרי של חיבור הקינה, הקשרה ההיסטורי וזהות מושאה הם בעיות סבוכות: יש חוקרים הסבורים שדמותו של "מלך בבל" מגלמת טיפוס של שליט עריץ יותר מאשר אדם מסוים, כלומר, האזכורים של בבל ניתנים להתפרש באורח דומה כסמל למלכות הרשעה, ובהתאם לכך פחות משנה האם בתקופת הנביא עמד מונרך היסטורי זה או אחר.

בקינה זו נעשה שימוש פרודי בדרכי הביטוי האופייניות לסוגת הקינה, על מנת ללעוג למושא הקינה ולהראות את קלונו. אחד המאפיינים הפורמליים הבולטים של הקינה (לפחות בחלקה העיקרי) הוא משקלה האסימטרי, האופייני לקינות המקראיות ומכונה לעיתים "משקל הקינה": בכל חרוז יש (אידיאלית) 3 יחידות הטעמה בצלע הראשונה, ו-2 בצלע השנייה. הקינה המדומה מתארת כמה תמונות, הכוללות התייחסויות ורמיזות קוסמיות ומיתיות, המעצימות את הדרמה שבנפילתו של השליט האכזר, ומשוות לה ממדים עצומים. אולם, במקום דברי הספד, הדובר והדמויות המקוננות, שסבלו כולן מנחת זרועו של המושל העריץ בדרך זו או אחרת, אומרים דברי לעג ושנינה.

הקינה אינה אחידה מבחינה ספרותית לכל אורכה בתוכן, בסגנון ובמבנה הספרותי, וישנם חוקרי ביקורת המקרא הסבורים שהטקסט כפי שהגיע לידינו הוא פרי התפתחות ספרותית מורכבת, ושנפלו בו שיבושים (בייחוד מפסוק יז והלאה). גם את סיומו המדויק קשה לקבוע. בהתחשב בקשיים אלה הוצעו השערות שונות, לעיתים מנוגדות, לגבי מבנהו האמנותי של השיר וחלוקתו הפנימית.

עם זאת, סבורים חוקרים רבים כי התמונה המצטיירת בפסוקים יב-טו, שאפשר אולי לראות בהם בית לעצמו, מעין קינה בתוך קינה, מהווה את לבו של השיר ואת שיאו הדרמטי:

בשורות אלה נעשה שימוש בציור בעל אופי מיתולוגי כדי לתאר באופן פיוטי את מפלתו הניצחת של הרודן. התיאור מדגיש את הניגוד שבין שאיפת הכוח והגדלוּת חסרת המעצורים של השליט גבה הלב בחייו, לבין נפילתו במותו לשאול תחתית.

בתחילת הקטע מוצג "הֵילֵל בן שחר", שהשליט העומד למות נמשל אליו, והמשכו של הקטע רצוף מוטיבים מיתולוגיים שלחלקם מקבילות במיתולוגיה הכנענית, כפי שהיא ידועה מגיבושה בכתבי אוגרית. מכך הסיקו חוקרי ביקורת המקרא כי הקטע כולו מתייחס ברובד המטפורי לדמותו של הֵילֵל. חוקרים רבים משערים ששורות אלה מהדהדות בדרך של היסטוריזציה, ואולי אף מצטטות מיתוס קיים על מרד של אלוהות כוכבית נחותה ש"הֵילֵל בן שחר" הוא שמה או כינויה.

אולם, טרם נמצאה מקבילה ברורה לדמותו של הֵילֵל בן שחר ולמיתוס שלכאורה עומד מאחוריה, במיתולוגיה האוגריתית או בכל מקום אחר, והסברות הנוגעות לכך נשענות על השערות בלבד.

פירוש הכינוי וגיזרונו
המילה "הֵילֵל", כצורה שמנית, היא יחידאית במקרא. היא מתורגמת בתרגום השבעים כ-heōsphoros (ביוונית: ἑωσφόρος; מילולית: "מביא השחר"), ובעקבותיו בוולגטה כ-lucifer ("נושא האור") ומתפרשת ככינוי לכוכב השחר. תרגום זה משקף את הניתוח של "הֵילֵל" כשם עצם הגזור, במשקל לא טיפוסי, מן השורש הל"ל שעניינו הפצת אור, ומשמעותו: "הזורח". מסורת פרשנית עתיקה זו נמשכה גם בפרשנות המסורתית היהודית והנוצרית, וגם כיום מאמצים אותה חוקרים רבים.

 במקורות היהודיים 
משמעות המילה "הילל בן שחר" במקורות היהודיים היא כוכב נוגה, הנקרא גם כוכב השחר, משום שהוא הכוכב המאיר ביותר (מלשון "הילה"ביאור המילות למלבי"ם על פרק י"ד פסוק י"ב) מבין כוכבי הלכת האחרים בזמן עלות השחר.פירוש רש"י ומצודת דוד

 בביקורת המקרא 
משיקולים פרוזודיים ואחרים, כמעט כל החוקרים מתייחסים לצירוף "הֵילֵל בֶּן שָׁחַר" כאל יחידה תחבירית אחת, המהווה את שמה או כינויה של אותה ישות שאליה מכוונים פסוקים יב-טו. על פי תוכנו והקשרו, מתפרש הצירוף כשם עצם פרטי או ככינוי המתייחס לגרם שמיים או לישות מיתולוגית כוכבית שיש לה זיקה כלשהי ל"שחר"; אולם פירוש הצירוף וגיזרונו, וטבעו של הרפרנט שאליו הוא מתייחס, לא הובהרו די הצורך. חלק מחוקרי ביקורת המקרא סבורים, בעקבות פייר גרלו, שהמילה שאולה מהתואר ellu באכדית, במשמע: "בהיר, בוהק", שצורתו בנסמך: elil. תואר זה משמש גם בהתייחס לאלים. הוגו וינקלר שיער שהשם מקביל ל"הִלַאל" בערבית, ופירושו "מולד הלבנה". הוא טען כי יש לתקן את הניקוד מהֵילֵל להֵילָל כדי לקרבו לצורה הערבית, ואת "שחר" ל"שׂהר" = סהר, כלומר הֵילָל בן שַׂהַר הוא אל מולד הירח, בנו של אל הירח.

מנגד, חוקרים אחרים הטילו ספק בשינוי המילה שחר ל"שׂהר", צורה שאיננה מתועדת כלל במקרא. כמו כן, לא ידוע על מיתוס המתאר אל מולד ירח (או אל ירח) המנסה לרשת את כסאו של ראש הפנתיאון.

בנוסף, נעשו ניסיונות להשוות את השם הֵילֵל עם שמות דומים של אלים מהפנתאונים של עמי האזור. ויליאם גאלאגר מעלה את ההשערה שהֵילֵל הוא הגרסה העברית של שם האל המסופוטמי אנליל, בצורתו האכדית: ellilu/illilu. במרחב השמי מערבי, אלוהות בשם "הלל" ידועה מן השירה האוגריתית. אולם כמעט דבר אינו ידוע על הלל זה, כנראה אל זוטר, המוזכר אך ורק בתיאורן השגור של הכושרות, קבוצת אלות זוטרות המופקדות על ההיריון וההולדה. בעלילות אקהת ובשיר חתונת ירח ונכל מכונות הכושרות: "בנת הלל סננת" (= בנות הלל הסנוניות?) ו"בנת הלל בעל גמל". אמנם הביטוי הראשון איננו מתייחס בהכרח לדמות בשם "הלל", וניתן לפרש אותו בדרכים אחרות, כגון "בנות האומרות הלל", מהללות ומזמרות. הביטוי השני אף הוא סתום למדי, אך תחבירו מעיד על התייחסות לאל בשם הלל שהכושרות נחשבות ל"בנותיו" (לא בהכרח במובן המילולי). בהקשר להלל האוגריתי הועלה גם שמו של האל חֻֿלֵלֻ (ḫulēlu), המופיע בטקסטים פולחניים מאמר,Gary Beckman, "The Pantheon of Emar", in Silva Anatolica: Anatolian Studies Presented to Maciej Popko on the Occasion of His 65th Birthday, ed. Piotr Taracha (Warsaw: Agade, 2002), p. 43 ואפשר שזהו תעתיק של צורה שמית מערבית מעין הֻלֵלֻ.

לפי מסורת פרשנית אחרת, יש להפריד בין "הֵילֵל" ל"בן שחר", ולפרש את הראשון כצורה פועלית, ציווי בבניין הפעיל מן השורש יל"ל (השוו לפסוק לא, ועוד). כך מתורגמת המילה בתרגום הפשיטתא הסורי, בתרגום עקילס ליוונית ובפירושו של הירונימוס לישעיהו יד יב (שם נקט תרגום מילולי, שלא כבתרגומו לפסוק בוולגטה). אולם כיום פירוש זה זניח. עם זאת, אין בהכרח סתירה בין הפירושים: מרווין סוויני סבור שמדובר בכפל משמעות מכוון.

250px|ממוזער|שמאל|"המלאך הנופל" הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי אלכסנדר קבנל, שהושלם בשנת 1847. היצירה מתארת את לוציפר, מיד לאחר גירושו מגן עדן, כשהוא שרוי בתחושת כאב, גאווה פצועה ובדידות. הציור נחשב לאחת מיצירות המפתח של קבנל, ומהווה שילוב יוצא דופן בין אידיאלים נאו-קלאסיים לבין רגש אנושי עז.
רקע מיתולוגי משוער
חוקרים רבים של ביקורת המקרא רבים סבורים שהתיאור בישעיהו מתייחס למיתוס שלא הגיע לידינו על הֵילֵל בן שחר, כנראה אל זוטר או אל למחצה, שמרד באל העומד בראש הפנתאון וניסה להחליפו, וכעונש על כך הוטל לשאול. מן הכתוב עולה כי אותו הֵילֵל מתגלם בכוכב או בעצם שמימי בוהק אחר. מאז המאה התשע עשרה תרים החוקרים אחר מקבילות למיתוס כוכבי משוער זה במיתולוגיות של עמי המזרח הקדום, ומנסים לשחזר את תוכנו כמיטב יכולתם. שאלה זו כרוכה ללא הפרד בשלל הבעיות הטקסטואליות והפרשניות הסבוכות הקשורות לטיבו של הֵילֵל בן שחר ולמשמעות הקטע המתייחס אליו; כפי שניתן לשער, המאמצים הפרשניים בנוגע לסוגיות אלה נשאו מראשיתם אופי ספקולטיבי ביותר. בין השאר הם כללו, ובמידה מסוימת עדיין כוללים, נטייה לראות במיתוס המשוחזר "מיתוס טבע" שיסודו בתופעה שמימית: ידועה בייחוד הצעתו של הרמן גונקל, שהתופעה המשתקפת בתיאור המיתי היא כוכב נוגה בהופעתו ככוכב השחר, הנצפה בבהירות לפני הזריחה ודועך עם אור הבוקר.

בהתחשב בכך שהנבואה הייתה מכוונת כלפי מלך בבלי או אשורי, חיפשו חוקרי ביקורת המקרא מקבילות להֵילֵל במיתולוגיה המסופוטמית, אולם במחקר המאוחר מגמה זו השתנתה. גילויה של העיר אוגרית וחשיפת ספרותה הענפה, החל בשנות השלושים של המאה העשרים, שפכו אור על המיתולוגיה הכנענית, שכמעט ולא היה ידוע עליה קודם לכן.

בעקבות גילויים אלה, התברר כי תיאור האלוהיות הבלתי-מעורערת שהֵילֵל בן שחר התיימר ליטול לידיו רצוף ביטויים אופייניים למיתולוגיה הכנענית: האפיון "בן שחר" עשוי, בהתחשב בנימה המיתית של הקטע בכללותו, להתפרש כרמיזה לאל הכנעני שחר ולא רק לתופעת הטבע שאותה הוא מגלם, ואפשר שגם הצירוף "כוכבי אל" מתייחס לאל, ראש הפנתאון הכנעני. על פי התגליות, "פחֿר מעד", אספת האלים המתקיימת בהר המקודש, מזכיר במידת מה את "הר מועד". "ירכתי צפון" מזכיר במידת מה את הר צפון, שהיה הר מקודש לעמי האזור, שם על פי המיתולוגיה הכנענית שכן ארמונו של בעל (באוגריתית: "צררת צפן", "מרים צפן". אולם, הזיהוי המשתמע מפסוק יג בין "הר מועד" להר צפון איננו במיתולוגיה האוגריתית, שם מדובר כנראה על שני הרים שונים). התיאור "אעלה על במתי עב" דומה לתיאורו של בעל כרוכב על ענן, "רכב ערפת" (השוו לתיאורו של ה' בישעיהו יט א ובתהלים סח ה). בכינוי "עליון", אפיתט שמי מערבי המשמש במקרא כתואר לה', נעשה שימוש במיתולוגיה הכנענית לבעל ולאל עליון. מהקבלות אלה רומזות לכאורה כי הרקע של הנבואה הוא עברי-כנעני מקומי ולא זר. תובנה זו הובילה חוקרים רבים לחפש מקבילה במיתולוגיה הכנענית לתיאור בישעיהו.

כיום סבורים חוקרים רבים שהתיאור של הֵילֵל בן שחר קשור למיתוס הכנעני המופיע בעלילות בעל וענת, על האל עשתר שמנסה לרשת את כיסאו של בעל ונכשל בכך. על פי התיאור, לאחר שמות הורג את בעל, מציעה אשרה למנות את עשתר במקומו למלך האלים. עשתר מנסה לשבת על כסאו של בעל בפסגת צפון ולחבוש את כתרו, אך אלה גדולים בהרבה על מידותיו, והוא מחליט לוותר על המלוכה. במיתולוגיה הדרום ערבית, ויש הסבורים שגם במיתולוגיה הכנענית, עשתר מזוהה עם כוכב השחר, ובכך מתחזק הזיהוי עם הֵילֵל. עם זאת, ישנם הבדלים בולטים בין שני התיאורים והנחת הקשר ביניהם שנויה במחלוקת.

חוקרים אחרים משווים את תיאור עלייתו ונפילתו של הֵילֵל למיתוס היווני על פאתון (Φαέθων). פירוש שמו ביוונית הוא "הזורח", כפירוש המקובל של הֵילֵל.

החוקר ג'ון בארקלי ברנס סבור כי אין טעם לנסות לשחזר את המיתוס על הֵילֵל לפי התיאור שבישעיהו. לדעת ברנס, ספר ישעיהו לא התיימר להציג סצנה מיתית סדורה, אלא נעשתה בו אריגה של כמה מוטיבים מיתולוגיים, ללא שיטה של ממש, לצרכיו הרטוריים.
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|הֵילֵל בן שחר (1982) מאת אברהם אופקאבן (לא במצב המקורי), גן הרכבת, תל אביב-יפו

החל משנות השמונים של המאה העשרים החלו חוקרים לתת את דעתם להקשר שבו מופיע התיאור של הֵילֵל בן שחר, בהתחשב בכך שפסוקים יב-טו הם חלק אורגני מן הקינה השלמה. בפרט, גוברת המגמה לפרש את ההתייחסות להֵילֵל, כמו גם יסודות אחרים בקינה, על רקע תפיסות המלוכה של עמי המזרח הקדום.

כיוון זה מתבקש, שכן למרות צבעיה המיתיים, מדובר בקינה סאטירית שמושאה הוא מלך בשר ודם – בין אם מלך היסטורי מסוים או אבטיפוס של שליט אימפריאלי. חוקרים מניחים שהיסודות המיתולוגיים בקינה, ובעיקר ההתייחסות להֵילֵל בן שחר, הם תגובה פולמוסית לתפיסה של האלהת המלך בחייו או לאחר מותו.

מקבילות במקרא

התמה של התנשאות שסופה השפלה רווחת במקרא בכלל ובספרות הנבואית בפרט. ה"קינה" על בבל מהווה, בין היתר, ביטוי משוכלל ומובהק של תמה זו, המגיע לשיאו במונולוג הפנימי של הֵילֵל בן שחר ובתיאור נפילתו.

בספרות הנבואה, בא עיקרון זה בדרך כלל בלבוש תאולוגי, המדגיש את היותה של הגאווה חטא כנגד האל, שגומל לגא בהשפלתו. לעומת זאת, הקינה שבישעיהו יד מתמקדת בהתנשאותו ובנפילתו של המלך מושא הקינה, ומציינת בפירוש את חלקו של אלוהים במהלך זה אך ורק בפסוק ה'.

מבחינה זו, היא חריגה לספרות הנבואה, וטיפוסית יותר לספרות החוכמה דווקא. בסוגה זו, שנקודת מבטה אנתרופוצנטרית ו"חילונית" יותר, האסון והמפלה הם תוצאה סיבתית טבעית של הניסיון לחרוג מהגבולות האנושיים.

מעבר לזיקה תמטית גרידא, ניתן למצוא במקרא כמה מקבילות מובהקות יותר ופחות מבחינה ספרותית לתיאור שבישעיהו יד, יב-טו ולקינה בכללותה. כמה מנבואות הגויים שביחזקאל מגלות דמיון בולט לקינה שבישעיהו, הן מצד התוכן והן מצד הסגנון ואוצר המילים. בפרט יש לציין את אלה: הנבואה על "נגיד צור" (); הקינה הסמוכה לה על מלך צור (); והנבואה השנייה על מלך מצרים (). שלוש הנבואות הללו, הכתובות בסגנון של פרוזה קצובה, דומות לקינה שבישעיהו מבחינת נושאן: נבואת פורענות על מלך זר. נוסף על כך, אף בהן, כבקינה שבישעיהו, מוצג השליט כדמות מרוממת לאין שיעור, שגאוותו מגיעה לכדי האלהה עצמית; אף בהן מושפל הוא עד עפר ומורד שאולה; וכמו בתיאורו של הֵילֵל בן שחר בקינה, אף הן עושות שימוש בתמונה מיתולוגית או מעין-מיתולוגית כדי לתאר את המלך ברוממותו ובשפלותו.

בנצרות

התאולוגיה הנוצרית החל במאה השלישית לספירה זיהתה את הֵילֵל בן שחר – שנודע בנצרות בשם לוציפר – עם המורד באל פר אקסלנס: השטן, המלאך שנפל, ששאף לתפוס את מקומו של האל והודח ממעמדו. ניצנים לתפיסה זו מופיעים כבר בגרסה הלטינית של ספר אדם וחוה, שחובר כנראה במאה הראשונה לספירה, והיא זכתה לתפוצה רחבה לאחר שהופיעה בכתביו של אוריגנס. בעקבות פרשנות זו הפך השם "לוציפר" למזוהה עם השטן בימי הביניים.

בזמנים מאוחרים יותר נעשה זיהוי זה שנוי במחלוקת, לפחות החל מימיו של ז'אן קלווין, שביקר אותו בחריפות. פרשנות זו אמנם רחוקה מפשט הכתוב. המקרא מנטרל אומנם את המשמעות המיתית המילולית של שבפסוקים מישעיהו יד, כשהוא משתמש בה כמטפורה בהקשר היסטורי, אך התפיסה הנוצרית המזהה את הֵילֵל-לוציפר עם השטן מהווה מהלך פרשני בכיוון ההפוך, הטוען מחדש את שורות השיר במשמעות מיתולוגית תוך התעלמות מהקשרן ההיסטורי. עם זאת, לפי דברי חוקר הספרות אורי אלטר, דווקא פירוש זה נותן ביטוי הולם לחשיבותן של הנימות המיתולוגיות המהדהדות בשיר, המעניקות לו עוצמת מבע ואיכות ארכיטיפית על-זמנית.

מקורות
מקורות ראשוניים
כל מראי המקום לכתבי אוגרית מתייחסים למהדורה השלישית של KTU:

מקורות שניוניים

 ויסמן, זאב. סטירה פוליטית במקרא. ספריית האנציקלופדיה המקראית יג. ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ו

הערות שוליים

קטגוריה:ישויות מיתיות בתנ"ך
קטגוריה:מיתולוגיה נוצרית
קטגוריה:ספר ישעיהו