תקייה

תַּקִייַה (בערבית: تقیة, בתעתיק מדויק: תקיה) היא מושג באסלאם, שמשמעותו "זהירות", "חשש" או "הסתתרות".
התקייה מאפשרת למאמין להסתיר את אמונתו או לא למלא את מצוות הדת בשעת מצוקה או דחק. מקובלת בעיקר אצל האסלאם השיעי.

באסלאם הסוני לא היה שימוש נרחב בתקייה, שכן הסונים נהנו לרוב מעמדה שליטה וחזקה. לעומת זאת, התקייה הייתה מקובלת בקרב השיעים, שנאלצו פעמים רבות להסתיר את אמונתם הדתית תחת שלטון סוני מכביד. המאמין הנמצא בסכנת חיים יכול להעמיד פנים כלפי חוץ, אך לשוב ולהציג את אמונתו משחלפה הסכנה.
השימוש בתקייה רווח גם בדתות שמחוץ לאסלאם, למשל אצל הדרוזים ואצל הבאבים-בהאים.

התקייה בקוראן 
ניתן לזהות כמה פסוקי קוראן כבסיס לעקרון התקייה, ביניהם:
"אתם המאמינים! אל תבקשו עזר מהבוגדים, אם יש מאמינים בכם; כל עושה זאת, אין ישועתה לו באלהים; רק אם תיראו מהם" ().
"נסיבות חמורות עלולות לחייב מוסלמים לפייס כופרים כאמצעי זהירות, גם אם מצטיירים כמחללי האסלאם" ().
"אללה לא יבדוק את שבועותיך חסרות-ההיגיון, אלא את כוונות לבך" ().

מימוש אישי

השיעים לאורך הדורות נהגו במדינות סוניות להתחזות לסונים בהתאם לעקרון התקייה. המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979 קראה לסיום התקייה של השיעים.

פרשנות עכשווית
לטענת המזרחן ד"ר מרדכי קידר, הסכמת מצרים לחתום על הסכם השלום עם ישראל התבססה על שימוש ב'תקייה' בפסק הלכה (פתווה) של המוסד הדתי האסלאמי העליון במצרים, אל-אזהר, תוך הימנעות משימוש במילה 'זמני', אך באופן עקיף על ידי השימוש במינוח הנרדף "הסכם חודיבייה". זאת לאחר פסק קודם מאותו מוסד, שקבע כי יש להפעיל ג'יהאד נגד ישראל עד סוף כל הדורות או עד שהיא תכלה. פסק ההלכה האחרון, המתיר לעשות שלום עם ישראל, פורסם בזמנו בתקשורת המצרית במסמך בן שלושה עמודים, באופן גלוי ובהרחבה.

לקריאה נוספת
 Etan Kohlberg. “Some Imāmī-Shīʿī Views on Taqiyya.” Journal of the American Oriental Society, vol. 95, no. 3, 1975, pp. 395–402. JSTOR, www.jstor.org/stable/599351.
 Louis Medoff, "TAQIYA i. In Shiʿism," Encyclopædia Iranica, online edition

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:שיעה
קטגוריה:מושגים באסלאם