איסור שתיית מים בחילופי תקופות

ביהדות, תקופה היא אחת מארבע התקופות - ארבעת חלקיה של שנת החמה (שנקראים גם "עונות השנה"). התקופות קרויות על שם חודש תחילתן: תקופת תשרי, תקופת טבת, תקופת ניסן ותקופת תמוז.

בתחילתה של תקופה (לעיתים מכנים זאת "כשהתקופה נופלת"), קיים ביהדות מנהג קדום שלא לשתות מים במשך שעה, המקפידים על המנהג מזהירים ששתיית מים בשעה זו כרוכה בסכנת מוות, כך שהאיסור משום סכנה. מאידך יש השוללים את המנהג, וסוברים שאין בו ממש. מנהג זה לא היה קיים בכל התפוצות.

משך כל תקופה הוא 91 יום ו-7.5 שעות. התקופה הבאה תיפול ב-{{#זמןמ:j xg Y בשעה G:i:s|+ seconds}}.

מקור וטעם
המנהג מופיע לראשונה כמנהג רווח בתשובות הגאונים, מדברי הגאונים עולה, כי יש לחשוש למנהג זה ולו רק משום שכך נהגו העם.
בין היתר הובאו בגאונים כמה השערות לסיבת המנהג:
חילופי משמרות מלאכים ששומרים על המים, על פי טעם זה בעת חילופי המלאכים, יש רגע שבו אין השגחה על המים, ויש סכנה שמלאך המוות ירעילם. 
לסימן בעלמא.
לעורר את העם. (טעם זה הובא בגאונים, ומתחבר לדברי הזוהריתרו דף פא עמוד א. כי בזמן התקופה "הכרוז יוצא למעלה ודינים מתעוררים").

ר' דוד אבודרהם, בן המאה ה-14, הביא טעם נוסף, כי במועד זה המים נטמאים בדם שיכול להזיק.

המנהג הוזכר גם בספרי ראשונים נוספים. בהם ספר המנהיג, המרדכי, מהרי"ל והרוקח.

מתנגדים
ישנם הסבורים כי אין ממש במנהג, כך עולה מדברי ר' האיי גאון הסבור כי המנהג הוא ניחוש בעלמא, דבריו הובאו גם בספרו של רבי אברהם אבן עזרא, בן המאה ה-12. בהמשך דבריו שלל האבן עזרא את מקורותיו המיסטיים, וכתב עליהם כי "דבר הניפוח - שיחת הזקנות" והציג את הטעם הרציונלי המופיע בגאונים: 

כמו כן היעב"ץ בספרו מור וקציעה כתב בשם אביו (בעל חכם צבי), כי אין ממש למנהג זה בנימוק כי "כל דבר שאין לו יסוד בתלמוד אין לחשוש לו". בסידורו עמודי שמים הוסיף "והנה הכל הבל בדוי, מימינו לא נזהרנו בזה. וכך למדתי מבית אבא שהיה משחק בעניין הזו נפילת התקופה שהוא בדוי זקנות." הרב עבדאללה סומך כתב כי בעיראק לא נהגו את המנהג כלל. כמו כן בתימן ובעדן לא נהגו מנהג זה.

 בהלכה 
בספרי ההלכה המנהג הוזכר בספר בית יוסף, והובא להלכה בהגהות הרמ"א, בן המאה ה-16, על שולחן ערוך:
 מתומכי המנהג: החיד"א הכנסת הגדולה ועוד. המנהג נזכר דרך אגב גם במשנה ברורה. 

על פי המנהג המקורי באשכנז, אין להשתמש במים ששהו בכלים בשעת התקופה ויש לשופכם, חוץ ממים שלנו שמותר להשתמש בהם לאפיית מצות. החיד"א ציין כי בטורקיה ואיטליה נוהגים מנהג ממוצע, כך שלא שופכים את המים לאחר התקופה, ומקפידים רק שלא לשתות את המים בשעת התקופה. ישנם מקומות שנהגו להכריז בשבת בבית הכנסת על יום התקופה, כך בוונציה ובמרוקו. 

בדורות האחרונים רבים אינם מקפידים על מנהג זה, כך גם כתב הרב חיים קניבסקי שבבית החזון איש לא חששו למנהג זה, מאידך דעת הרב מאיר מאזוז והרב עובדיה יוסף כי יש להחזיר את המנהג אף במקומות שנשכח. כך כתב: 

הרב מרדכי אליהו ובנו הרב שמואל אליהו פרסמו שכיום אין צורך לחשוש כלל לתקופה וניתן לשתות מים כרגיל. הרב אליעזר מלמד כתב שכיום המנהג הוא לא לחשוש לזה כלל.

עקיפת האיסור
המהרי"ל כתב כי סכנה זו חלה רק על מי נהרות אבל על מי בורות העיר אין סכנה, אולם אחרונים כתבו כי האיסור הוא גם על מי בורות העיר כי גזרו על מי בורות העיר מחשש בלבול.

בספרי ההלכה נכתב כי אפשר להשתמש במים אם הכניסו לתוכם ברזל, היתר זה מתבסס על דברי התלמוד בעניין רוח רעה, פתרון זה נכתב בספר הרוקח ועוד. לפי דברים אלו דעת הרב יצחק רצאבי כי בימינו שכל המים עוברים בחלקם דרך צינורות מתכת, אין כלל את האיסור.

הרב כלפון משה הכהן, בשו"ת "שואל ונשאל", הציע מספר דרכים אחדות לעקיפת האיסור:
 להרתיח את המים.
 להוסיף מעט מיץ למים, כך שיהיו עכורים.
 לשים את המים בכלי ברזל, שמפיג את הסכנה שבמים.
 להחזיק את המים בכלי חתום.

קישורים חיצוניים

 אהרון בוארון, בדיני ומנהגי זמן "נפילת התקופה", תנובות שדה 96, סיון–תמוז תשע"א, עמ' 31–40
 עובדיה יוסף טולידאנו, שתיית מים בזמן התקופה, באתר "דין", כ"א בתמוז ה'תשע"ה

הערות שוליים

קטגוריה:מים
קטגוריה:מנהגים יהודיים
קטגוריה:מיתולוגיה יהודית
קטגוריה:אמונות טפלות
קטגוריה:שתייה