תירו בפסנתרן

לירות בפסנתרן או מי ירה בפסנתרן? (בצרפתית: Tirez sur le pianiste) הוא סרטו השני של הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו בכיכובו של הזמר והשחקן שארל אזנבור. הסרט, שנחל כישלון מסחרי בעת צאתו לאקרנים ב-1960, הוכר במרוצת השנים, כאחד מסרטיו המוצלחים של הבמאי, כיצירה מכוננת בהתהוות הגל החדש הצרפתי.

 עלילת הסרט 

במוקד הסרט עומד הפסנתרן שרלי קוהלר (שארל אזנבור), המנגן שירי ג'אז קלילים במועדון פריזאי, על אף שיכולותיו הטכניות בנגינה גבוהות בהרבה. בבר עובדת גם המלצרית לנה (מארי דובואה), המאוהבת בשרלי, והוא מנוהל על ידי פלין (סרז' דברי) המאוהב בלנה.

לשרלי שלושה אחים, הצעיר שבהם מתגורר עמו בפריז והשניים הבוגרים מתגוררים בבית הוריהם ומתפרנסים מפשעים מזדמנים. העלילה המרכזית של הסרט נפתחת כאשר אחד האחים מגיע לפריז על מנת לבקש משרלי סיוע כספי, ובכך קושר אותו למחלוקת אלימה שהתגלעה בינו לבין שני גנגסטרים שפגע בכבודם. הללו חוטפים את שרלי ואת לנה כדי לאלץ את שרלי להסגיר את מיקומם של שני אחיו, אלא שהמזימה אינה עולה בידם ושרלי ולנה מצליחים לברוח.

בין שרלי ולנה מתפתח רומן, שבמסגרתו מעמתת לנה את שרלי עם עברו כפסנתרן קונצרטים וירטואוז ומצליח בשם אדוארד סרויאן, קריירה שנקטעה בהתאבדות תרז סרויאן, אשתו הקודמת של שרלי, עם האמרגן שלו. לאחר ההתאבדות הכריז סרויאן על פרישה מעבודתו המוזיקלית, עבר לעבוד במועדון- לילה ואימץ את הכינוי "שרלי". מידע זה מועבר לצופה על ידי שימוש בפלשבק מלווה קרינות, שבו לנה מפצירה בשרלי לשוב ולעסוק במוזיקה אומנותית, ושניהם מכריזים על התפטרותם ממועדונו של פלין. הדבר מעורר את חמתו של פלין ומביא לקטטה בינו לבין שרלי, שבמהלכה נדקר פלין. שרלי נמלט מן העיר ועובר להסתתר בבית הוריו עם אחיו. למחרת מגיעה לנה אל בית הוריו כדי לעדכנם שהשכנים  היו עדים לקטטה בה פעל בנם מתוך הגנה עצמית. בשעה שלנה מגיעה פורץ קרב יריות בין אחיו של שרלי לגנגסטרים עמם הסתכסכו, ובו נהרגת לנה, בעוד שרלי שב לנגן במועדון.

 סגנון הסרט 

הסרט משתייך לזרם הגל החדש הצרפתי, ומכיל כמה מן האלמנטים הצורניים המזוהים עם התנועה, כגון שבירה של הנרטיב הליניארי הקלאסי (כאשר מאורעות שקדמו לזמן העלילה קוטעים מהלכה באמצעות פלשבק המתפרש על מספר סצנות), יחס א-סינכרוני בין פסקול ותמונה (הסצנה בה שרלי ותרז מממשים את אהבתם מכילה רצף של דימויים מופשטים מבחינת התמונה וקריינות של תרז המבטאת את אהבתה לשרלי בפסקול ושימוש בטכניקות צילום ועריכה לא קונבנציונליות (סינמסקופ), שבאותה עת עדיין היה מזוהה עם הפקות הוליוודיות, פילם נואר, סרטי מלחמה ומערבונים).

הסרט מאמץ אלמנטים סגנוניים רחבים מז'אנר ה כגון עלילת מתח שבבסיסה פרשייה אפלה, צילום ותאורה קונטרסטיים וקודרים בהשראת קולנוע אסקפרסיוניסטי, ודמות פאם פאטל המובילה את הגיבור למפלה טראגית (דמותה של תרז סרויאן, המפתה את אדוארד לפתח את הקריירה המוזיקלית שלו ואף מקיימת רומן עם האמרגן שלו על מנת לקדם אותה, ולבסוף מביאה את הקריירה שלו לסיום). עם זאת, הסרט אינו יכול להיחשב כסרט פילם נואר קלאסי, הן מכיוון שעידן הפילם נואר הגיע לסיומו כארבע שנים קודם לכן (עם סרטו של אורסון וולס, מגע של רשע) והן מכיוון ששימושו של הסרט בקונבנציות של הז'אנר הוא רפלקסיבי, ולעיתים אף פארודי. כך לדוגמה, העמדת נושא העשייה האומנותית במוקד הסרט מעיד על גישה רפלקסיבית, בעוד הסצנה בה נעצרים המאפיונרים על מהירות מופרזת כאשר במכוניתם מצויים שרלי ולנה שנחטפו בניגוד לרצונם, או הסצנה בה מתלבטים המאפיונרים לנגד עיניו של שרלי האם לחשוף בפניו שיש בידם אקדח כיוון שהוא ודאי מצפה לכך בלאו הכי, מעידות על סגנון פארודי. לפיכך ניתן להגדיר את תירו בפסנתרן כחלוץ בזרם הניאו נואר, זרם פילם נואר מודרניים בעלי גישה מורכבת כלפי הז'אנר, כגון צ'יינה-טאון של רומן פולנסקי. ההתייחסות רפלקסיבית לז'אנר היא מאפיין מובהק של תנועת הגל החדש הצרפתי, והיא מאפיינת סרטים רבים בזרם, בסגנון ז'אן-לוק גודאר (מיוזיקל) או הקצב של קלוד שברול (מותחן).

 קישורים חיצוניים 

 "תירו בפסנתרן: המשחק של שארל אזנבור לא נופל משירתו": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי פרנסואה טריפו
קטגוריה:סרטי 1961
קטגוריה:סרטים צרפתיים
קטגוריה:סרטי שחור-לבן
קטגוריה:סרטים המבוססים על רומנים אמריקאים
קטגוריה:סרטים על פסנתר ופסנתרנים