מגדל השארד

מגדל השארד (באנגלית: The Shard), בעברית "מגדל רסיס הזכוכית", המוכר גם בשם מגדל גשר לונדון (באנגלית: London Bridge Tower), הוא גורד שחקים סופר גבוה המשמש לעירוב שימושים בן 72 קומות שתוכנן על ידי האדריכל האיטלקי, רנצו פיאנו.

גובהו , ועם חנוכתו מגדל השארד היה הבניין הגבוה ביותר באירופה, אך לא לזמן רב. בשנת 2013 לקח ממנו את הבכורה מגדל מרקורי סיטי במוסקבה, הגבוה ממנו ב-29.2 מטרים. השארד הוא עדיין הבניין הגבוה ביותר בבריטניה ובמערב אירופה והמבנה השני בגובהו בבריטניה, אחרי אנטנת השידור Emley Moor transmitting station.

בנייתו החלה במרץ 2009, קורת השלד האחרונה (topping out) הונחה ב-30 במרץ 2012, והוא נחנך ב-5 ביולי 2012. בנייתו הושלמה באופן סופי בנובמבר 2012 וקומת התצפית שלו נפתחה לקהל ב-1 בפברואר 2013.

הבניין נבנה בעלות של 1.2 מיליארד ליש"ט, שמומנו על ידי רשות ההשקעות של קטר, והוא נמצא בבעלותה.

רקע
תכנון
בשנת 1998 החליטו היזם הלונדוני אירווין סלר ושותפיו, לפתח מחדש את מגדלי סאות'וורק, שנבנו באתר בו הוקם המגדל בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות מדיניות חדשה של ממשלת בריטניה, המעודדת פיתוח של בניינים גבוהים בצמתי תחבורה מרכזיים (האתר צמוד לתחנת הרכבת הראשית תחנת גשר לונדון. סלר טס לברלין באביב 2000 כדי לפגוש את האדריכל האיטלקי רנצו פיאנו לארוחת צהריים. לדברי סלר, פיאנו דיבר על הזלזול שלו בבניינים גבוהים קונבנציונליים במהלך הארוחה, לפני שעבר על תפריט המסעדה ושרטט פסל דמוי צריח שמגיח מנהר התמזה. הוא נתן לו את השם "רסיס הזכוכית" (או "שבר של זכוכית"), בשל צורתו כפירמידה מחודדת.

ביולי 2002, סגן ראש הממשלה דאז, ג'ון פרסקוט, הורה על חקירה תכנונית לאחר שתוכניות הפיתוח של "מגדל השארד" זכו להתנגדות של הוועדה לארכיטקטורה והסביבה הבנויה (CABE) ומספר גופי מורשת, כולל קרן הפארקים המלכותיים והמורשת האנגלית. הבירור התקיים באפריל ומאי 2003, וב-19 בנובמבר 2003 הודיעה לשכת סגן ראש הממשלה כי התוכנית אושרה.

בספטמבר 2007 החלו ההכנות להריסת מגדלי סאות'וורק שעמדו במקום. בנובמבר 2007, קבלן הבניין, חברת "מייס", קיבלה את החוזה לבניית המגדל במחיר קבוע של לא יותר מ-350 מיליון פאונד. עם זאת, מחיר זה עלה לכמעט 435 מיליון ליש"ט באוקטובר 2008, ואחר כך עלה שוב מספר פעמים במהלך הבנייה.

באפריל 2008, ההריסה של מגדלי סאות'וורק הייתה בעיצומה, ועד אוקטובר, הבניין הצטמצם באופן משמעותי בגובהו, ולא נראה עוד על קו הרקיע. ההריסה הסתיימה בתחילת 2009, והחלה הכנת האתר להקמת השארד.

מימון
גיוס המימון לפרויקט נקלע לקשיים לקראת סוף שנת 2007, לאחר שחוסר הוודאות שהתגבר בשווקים הפיננסיים העולמיים עורר חששות לגבי כדאיות בניית המגדל, והמשקיעים המקוריים של הפרויקט יצאו ממנו. עם זאת, בינואר 2008, היזם הודיע כי השיג מימון מקונסורציום של משקיעים קטרים, ששילמו 150 מיליון ליש"ט כדי להבטיח 80% מהבעלות על הפרויקט. הקונסורציום כלל את הבנק הלאומי של קטר (QNB Group), הבנק האיסלמי של קטר (Q.P.S.C.), חברת הנדל"ן של רשות ההשקעות של קטר (ברווה גרופ) ומשקיעים קטרים פרטיים. הם הבטיחו לספק את נתח המימון הראשון, שיאפשר להתחיל בבניית המגדל. בשנת 2009, ממשלת קטר איחדה את הבעלות שלה על הפרויקט, באמצעות רכישת המניות של המשקיעים הקטרים הפרטיים.

ארכיטקטורה
רנצו פיאנו, אדריכל הפרויקט, תכנן את המגדל כפסל דמוי צריח המגיח מנהר התמזה. הוא קיבל השראה מקווי הרכבת הסמוכים לאתר בתחנת גשר לונדון, מצריחי לונדון שתוארו על ידי הצייר הוונציאני קאנאלטו בן המאה ה-18, ומתרני ספינות מפרש. התכנון של פיאנו ספג לביקורת מארגון המורשת האנגלית, שטען שהבניין יהיה "רסיס זכוכית בלב לונדון ההיסטורית". פיאנו ראה בצורתו הדקה, דמוית הצריח, של המגדל תוספת חיובית לקו הרקיע של לונדון, כשהוא מזכיר את צריחי הכנסייה המוצגים בתחריטים היסטוריים של העיר, והאמין שנוכחותו תהיה עדינה הרבה יותר ממה שטענו המתנגדים לפרויקט. הוא הציע שימוש מתוחכם בזיגוג, עם חזיתות אקספרסיביות של זגוגיות זוויתיות שנועדו לשקף את אור השמש ואת השמיים שמעל, כך שמראה המבנה ישתנה בהתאם למזג האוויר ולעונות השנה. הבניין כולל 11,000 זגוגיות, עם שטח פנים כולל של 602,779 רגל רבוע (56,000 מ"ר).

המגדל תוכנן מתוך מחשבה על יעילות אנרגטית. הוא מצויד במפעל חום וכוח משולב (CHP), הפועל על גז טבעי מהרשת הלאומית. הדלק הופך ביעילות לחשמל, וחום מוחזר מהמנוע כדי לספק מים חמים לבניין.

לאחר הרס מרכז הסחר העולמי (WTC) בניו יורק בפיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001, החלו אדריכלים ומהנדסי מבנים ברחבי העולם להעריך מחדש את התכנון של מבנים גבוהים. התכנונים הקונספטואליים המוקדמים של המגדל היו בין הראשונים בבריטניה שתוקנו בעקבות פרסום דו"ח המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית (NIST) על קריסת ה-WTC. הבניין מתוכנן לשמור על יציבותו בתנאים מכבידים מאוד, עם רצפות הבטון ומרוכבים מתוחים, העמודים הנושאים עומס והצורה המחודדת המעניקים לו טווח נדנוד של 400 מילימטרים (16 אינץ').

בשנת 2014, המגדל זכה במקום הראשון בטקס פרסי גורדי השחקים של אמפוריס, בקטגוריות בניינים מעל 100 מטר שהושלמו ב-12 החודשים הקודמים. שופטי אמפוריס כינו את הבניין כ"גורד שחקים שמוכר מיד ושכבר נחשב לסמל החדש של לונדון".

שימושים
המגדל משלב משרדים, בית מלון, מרפאה, מסעדות ודירות מגורים. אכלוס הפרויקט ומכירת הדירות בפרויקט נמשך שנים רבות. ביולי 2017 דווח כי כל עשר דירות היוקרה שבין הקומה ה-53 לקומה ה-65 של המגדל עדיין ריקות. בקומה ה-16 של הבניין שוכנים אולפני רשת אל-ג'זירה שבבעלות קטר.

חלוקת הקומות
 קומת קרקע - כניסות למלון, מסעדה ולמצפה בראש המגדל
 קומות 1–2 - לובי של המשרדים במגדל
 קומות 3–33 - משרדים
 קומות 34–52 - מלון "שנגרי-לה"
 קומות 53–65 - מגורים
 קומות 66–67 - קומות טכניות
 קומות 68–72 - סיפון תצפית הפתוח בתשלום לקהל הרחב בשם "The View from The Shard" 
 קומות 73–95 - קומות לא מאוכלסות, קדקוד הבניין שמביא אותו לגובה של מעל 300 מטר.

תמונות

ראו גם
 גורדי שחקים בלונדון

מבנים דומים
 מלון ריוגיונג
 פירמידת טרנסאמריקה

קישורים חיצוניים


 מגדל השארד באתר המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (CTBUH)
 מגדל השארד באתר הסטדיו לבנייה של רנצו פיאנו
 מגדל השארד באתר משרד המהנדסים WSP גלובל
 מגדל השארד באתר חברת מייס
 מגדל השארד באתר SkyscraperPage
 מגדל השארד באתר structurae
 מגדל השארד באתר Archello

הערות שוליים

שארד
שארד
קטגוריה:מבנים שתכנן רנצו פיאנו