ההספד לרועי רוטברג

ההספד לרועי רוטברג הוא הספד שנשא הרמטכ"ל משה דיין על קברו של , חבר קיבוץ נחל עוז בן 21 ששימש כמא"ז (מפקד אזור – רכז ביטחון), ונרצח על ידי מסתננים פלסטינים מרצועת עזה, שגררו אותו אל מעבר לגבול והתעללו בגופתו. דיין נשא את ההספד ב-30 באפריל 1956 בהלווייתו של רוטברג בקיבוץ.

ההספד, שהותיר רושם עמוק על הציבור בישראל, נחשב אחד הנאומים הבולטים בהיסטוריה של מדינת ישראל, מופת של רטוריקה נוקבת ואחד מהמסמכים אשר עיצבו את הזהות הישראלית.
הנאום הקצר שנישא כהספד שימש באותה עת וגם בשנים מאוחרות יותר כמפתח להבנת העמדה הישראלית בסכסוך עם הפלסטינים.
ההיסטוריון בני מוריס ציין כי ההספד "היה אחת ההצהרות הכנות והחושפניות ביותר, שהשמיע ישראלי על מהות העימות הישראלי־הפלסטיני".

מותו של רועי רוטברג
רקע היסטורי
במחצית הראשונה של שנות ה-50 היו מעשי הגנבה, ההצתה, החבלה והרצח שבוצעו על ידי מסתננים פלסטינים (פֶדַאיון) לתופעה יומיומית. החדירות מעבר לגבולות ישראל התבצעו בעיקר מרצועת עזה ומהגדה המערבית והביאו לשורת פעולות תגמול מצד ישראל. באביב 1956 התחממה גזרת רצועת עזה לאחר שפדאיון פלסטינים, שנהנו מתמיכת צבא מצרים, ששלט ברצועת עזה, ביצעו שורת פעולות טרור וצה"ל הגיב בהפגזה כבדה על עזה. האו"ם, שניסה לתווך בסכסוך, שלח את המזכ"ל דאג המרשלד לתווך בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לבין נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. רמטכ"ל צה"ל, משה דיין, תמך במלחמת מנע כנגד מצרים והפלסטינים בעזה וחשש מהצלחת מסע התיווך של המרשלד.

רועי רוטברג
250px|ממוזער|שמאל|תמונת רועי רוטברג בפינת ההנצחה לנופלים במערכות ישראל בבית הספר התיכון שבח מופת בתל אביב, שבו למד
 נולד ב-24 באפריל 1935 בתל אביב, בן למשפחה חלוצית. כנער צעיר, בעת מלחמת העצמאות, התנדב להעביר תשדורות בין העמדות. לאחר שנת לימודים בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל", עבר לבית הספר המקצועי "שבח" בעירו. הצטרף לתנועת הנוער "בתי ספר חקלאיים בישראל" והיה למדריך בה. בגיל 17 התנדב לצה"ל במסגרת הנח"ל, וסיים קורס קצינים. כשהוחלט כי גרעין התנועה יעלה ליישב את קיבוץ נחל עוז, היאחזות הנחל הראשונה בארץ, התמנה למפקד אזור (מא"ז) – הממונה על הגנת היישוב. רוטברג תואר כאידיאליסט ונכון להתנדב, בעל שמחת חיים, חוש הומור דק ומשיכה לאסתטיקה.

האירוע
הגבול באזור קיבוץ נחל עוז סומן באמצעות תֶּלֶם. מספר ימים לפני הרצח, התקבלה הצעתו של מפקד מנגנון האו"ם באזור, לוטננט גנרל בֶּרנס, שאמרה כי צבא ישראל וצבא מצרים לא יכנסו ל-500 המטרים הסמוכים לתלם. דיין התנגד להצעה זו אך נאלץ לקבלה בלחצו של בן-גוריון.
המא"ז רועי רוטברג נהג לסייר לאורך הגבול רכוב על סוסו, כדי לשמור על שדות הקיבוץ ולגרש מסתננים. הוא עצמו היה מוכר הן למסתננים והן למודיעין המצרי.
בל"ג בעומר 29 באפריל 1956, היו אמורות להיערך ארבע חתונות של זוגות מגרעין הקיבוץ בערבו של יום. באותו בוקר הגיע רוטברג אל השדה הסמוך לגבול כדי לגרש רועים פלסטינים שירו לעבר שדות הקיבוץ. הוא נקלע למארב מתוכנן. קבוצת מסתננים פלסטינים שקצרו שיבולי דורה, שימשה כפיתיון וחמקה לחורש סמוך כשרוטברג התקרב. בעת שרכב על סוסו לתוך השדה, הותקף על ידי אנשים חמושים מן המארב. הוא הספיק לירות מספר יריות לפני שהופל. הוא נורה בעת שרכב על סוסו, ונורה שנית בעת ששכב על הארץ. גולגולתו רוצצה בקתות רובים.
הרצח בוצע בידי חמישה ערבים: סמל משטרה מצרי ופלאח פלסטיני, בחברת קצין ושני חיילים מצרים.
גופתו נגררה אל מעבר לגבול המצרי, לרצועת עזה, שם התעללו בה: פניו הושחתו ועיניו נוקרו, כפי שרמז משה דיין בנאומו.

לאחר מעשה
גופתו של רוטברג הוחזרה לישראל באותו יום אחר הצהריים, בתיווך ועדת שביתת הנשק ישראל–מצרים, ולמחרת בערב, ב-30 באפריל, נערכה בנחל עוז הלווייתו. במותו הותיר אישה, אמירה לבית גליקסון, ואת בנם התינוק, בועז.
מספר ימים לפני הלוויה, נפגש משה דיין עם רוטברג במהלך ביקור בקיבוץ נחל עוז, והתרשם ממנו מאוד. דיין ועזר ויצמן התארחו באותו ל"ג בעומר בו נרצח רוטברג, בנחל עוז, כקרוביו של אחד מארבעת החתנים שעמדו להינשא באותו יום. למחרת היום ביקש לשאת הספד בהלוויה. הוא כתב את הנאום בעצמו במשך פחות משעה, ובהלוויה קרא את ההספד מן הכתב.

לכידת הרוצחים ומשפטם
חצי שנה לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1956, יצאה ישראל למבצע קדש (מלחמת סיני). במהלך המבצע כבש צה"ל את רצועת עזה, וימים ספורים לאחר מכן, בנובמבר 1956, נלכדו שני החשודים ברצח: אומבאשי (קוֹרפּוֹרָל) ג'מיל אל-עווד קאסם אל-ואדיה, סמל משטרה בן 30, ומחמוד מוחמד יוסף אבו זיארה, פלאח בן 50. עניינם נידון בפני הרכב של בית המשפט המחוזי בירושלים בראשות הנשיא בנימין הלוי, שבינואר 1959 מצא את השניים אשמים ברצח וגזר עליהם מאסר עולם. הנאשמים הגישו לבית המשפט העליון ערעור, וזה נדחה במאי 1960 על ידי הרכב בראשות השופט משה לנדוי.
בשנות ה-60 הוחזרו אל-ואדיה ואבו זיארה למצרים במסגרת חילופי שבויים.

ההספד

 נוסחו המלא של נאום ההספד  הנוסח הערוך שקרא דיין בשידור ברדיו למחרת ההלוויה 
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון התרשם מאוד מהנאום, אך לאור שהייתו של מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד באותה עת בישראל, כעס על הכללת המשפט  – דברים שכיוון דיין אל האו"ם ושליחיו. הנאום שודר בגלי צה"ל בגרסתו המלאה, אך בנוסח שהתפרסם בעיתונות הישראלית למחרת הושמט המשפט על פי דרישת בן-גוריון.

תוכני ההספד והשפעתו
250px|ממוזער|שמאל|רועי רוטברג רכוב על סוס/ה בנחל עוז בראשית שנות ה-50. תצלום מאת בוריס כרמי.
ההספד חשף את השקפתו של דיין על הסכסוך הישראלי-ערבי: דבריו של דיין הביעו תפיסת עולם ריאליסטית, שינקה את שורשיה מגישתו של ארתור רופין בשנת 1936, שאמר . גישה זו של דיין, ששללה אפשרות של פתרון מדיני, וגרסה כי אל מול נתוני היסוד של הקיום הישראלי בתוך העולם הערבי, על ישראל להגיב בכוח כדי להשיג הרתעה. "דוקטרינת דיין" בשנים אלו הייתה כי בכל מקרה של התעצמות ערבית, התחמשות, איחוד ההנהגה הערבית והידוק המצור על ישראל, יש להגיב בכוח צבאי. לימים התחלפה גישה זו בגישה הבאה לביטוי בשאלה הנשאלת בכותרת ספרו האחרון של דיין: .

נדיר צור, מומחה לפסיכולוגיה פוליטית וכלי השפעה של מנהיגים, מתייחס לנאום במחקרו העוסק ברטוריקה של מנהיגים ישראלים במצבי לחץ. לדבריו, בנאום זה עשה דיין שימוש בשלושה סוגי רטוריקה:
רטוריקה טִקסית (שמטרתה לגבש את הציבור ולטפח ערכים וסמלים משותפים המעוררים הזדהות) – ;
רטוריקה אפולוגטית (שמטרתה להסביר כישלון או מדיניות שגויה או להסיר מהדובר אחריות לכישלון ולעורר אמינות לפועלו העתידי) – ;
ורטוריקה מניעה (רטוריקה שנועדה להניע את הציבור לפעולה בעתיד) – .

הסוציולוג הישראלי ברוך קימרלינג, המזוהה כקשור לקבוצת ההיסטוריונים החדשים, תיאר את הנאום כביטוי האותנטי ביותר למיליטריזם הישראלי.

הסופר עמוס עוז, שניתח בסוף שנות ה-70 את לשונם של מנהיגי ישראל באותה תקופה, מגדיר את לשונו של דיין, הבאה לידי ביטוי בהספדיו את רועי רוטברג ואת אריק רגב "מרתקת". הוא טוען כי  וכי .

בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, לאחר שירדה קרנו של דיין בקרב הציבור הישראלי, המשיכו שני צִדי המפה הפוליטית בישראל להזכיר את נאומו של דיין ולהיתלות בו. השמאל הישראלי אימץ את גישתו של דיין שבאה לידי ביטוי במילים: . כתמיכה לכך כי חלק מטענות הפלסטינים מוצדקות. לעומת זאת, הימין הישראלי ציטט את המשפט:  ומשפטים דומים השוללים משא ומתן עם הפלסטינים והערבים ומצדיקים התעצמות צבאית ונכונות להקרבה כתשובה היחידה לסכסוך. המשפט האחרון, צוטט על ידי הנשיא, יצחק הרצוג ב-2023, בנאומו לאזרחי ישראל ביומה השלישי של מלחמת חרבות ברזל.

לקריאה נוספת

 משה דיין, אבני דרך: אוטוביוגרפיה, ירושלים: עידנים דביר, תשל"ז 1976, עמ' 190–191.
 נסים משעל, 70 לישראל, ידיעות ספרים, עמ' 58
 זאב רז, בחזרה מהירח, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ף 2020, עמ' 22
הנאום באנתולוגיות:
 תמר ברוש (בחרה והקדימה), נאום לכל עת, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות – ספרי חמד; האוניברסיטה הפתוחה – היחידה ללימודי חוץ, תשנ"ג 1993, עמ' 102–105.
 תמר ברוש (אספה וערכה), מילים בסוף הדרך: הספדים ישראליים, תל אביב: משכל, 2013.

על רועי רוטברג:
 מיכאל בר-זהר (עורך), ספר המופת: אנשי מופת ומעש בישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח 1988, עמ' 46–48.
 בני מוריס, "רועי רוטברג", בתוך: מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד 1996, עמ' 404–408.

 קישורים חיצוניים 

 מרדכי נאור (עורך), אהוד גרף (מגיש), "רועי רוטברג/ נאום משה דיין", באתר ימי הרדיו שלי – תוכנית ששודרה בגלי צה"ל ב-1976 ובה נשמעים דברים שאמר רועי רוטברג בתוכנית "ציוני דרך" מקיץ 1954, וכן ההקלטה המקורית של ההספד שנשא הרמטכ"ל דיין (דקה 2:20) (להורדה)
 ההספד בדיווחי העיתונות:


 מאיר עוזיאל, האב, הבן, ורוח הישראליות, מקור ראשון, 2006, באתר הקיבוצים



  אבשלום קור, באופן מילולי: האלוף איציק כהן פורץ שערי עזה, גלי צה"ל, 3 ביולי 2025


על אירוע החטיפה והרצח ועל רועי רוטברג:
 , 



הערות שוליים

רוטברג
רוטברג
קטגוריה:משה דיין
קטגוריה:1956 בישראל
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:נחל עוז