חברת האשלג הערבית

חברת האשלג הערבית (בערבית: البوتاس العربية, באנגלית: Arab Potash Company) היא חברה ציבורית ירדנית העוסקת בהפקת מחצבים באזור ים המלח. החברה נוסדה בשנת 1956 והיא מפיקה בעיקר אשלג, ברום ותרכובות ברום. בשנת 1958 היא קיבלה זיכיון ל-100 שנה לנצל את מחצבי ים המלח שבשטח ירדן.

החברה ייצרה בשנת 2012 כשני מיליון טונות אשלג, והעסיקה כ-2,350 עובדים. מכירותיה בשנת 2012 הסתכמו בכ-500 מיליון דינרים ירדנים (כ-700 מיליון דולר). משרדה הראשי שוכן בעמאן ומניותיה רשומות למסחר בבורסת ניירות הערך של עמאן.
היסטוריה
רקע היסטורי
"חברת אשלג ארץ-ישראלית" ההיסטורית קיבלה מידי ממשלת המנדט בשנת 1930 זיכיון ל-75 שנה להפקת מחצבים מים המלח, מכל צדדיו.
עם תחילת מלחמת העצמאות ניהל מייסד החברה, משה נובומייסקי, מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות, על מנת לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה. ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח שמירת המפעלים. אך יום למחרת נפגע נובומייסקי בתאונת דרכים, בגללה לא יכול היה להשתתף בסיכום המגעים עם הירדנים. ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם, שמסר את מפעלי חברת האשלג, באתר הצפוני (בחוף קליה) ובאתר הדרומי (בסדום), בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. פיקוד "ההגנה" לא קיבל את ההסכם. מפעל החברה ננטש ואחר כך נבזז על ידי ערבים מקומיים.

לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכסי החברה נחלקו בין ירדן (מתקנים בצפון ים המלח) וישראל (מתקנים בדרום ים המלח). "חברת אשלג ארץ-ישראלית" הייתה חברה בריטית שהייתה רשומה בלונדון ומבחינה משפטית המשיכה להתקיים, אך לא יכלה להפעיל את מפעליה שוב לאחר המלחמה, מאחר שהתקשתה לגייס את ההון הדרוש לשיקום המפעלים. מדינת ישראל ניהלה אתה משא ומתן, שבסופו הוסכם כי תקום חברה חדשה "מפעלי ים המלח" בה למדינת ישראל יהיו 51% מהמניות (כלומר שליטה בחברה), ואילו "חברת אשלג ארץ-ישראלית" ושותפים נוספים יחזיקו ביתרת המניות. ההסכם נחתם ב-24 ביולי 1952. בתגובה הודיעה ממשלת ירדן כי ביטלה את זיכיון חברת האשלג בשטחה, והחלה להקים חברת אשלג משלה. "חברת אשלג ארץ-ישראלית" מצדה תבע פיצויים מירדן.
הקמת החברה
מאחר שלירדן לא היה ההון הדרוש להקמת מפעל אשלג לבדה, היא ביקשה סיוע ממדינות הליגה הערבית, וביוני 1956 נחתם הסכם להקמת החברה, בהון של 4.5 מיליון ליש"ט בשלב הראשון. כאשר חלקה של ירדן היה חצי מיליון ליש"ט, מצרים, עיראק ו ערב הסעודית השקיעו 125,000 ליש"ט כל אחת, סוריה ולבנון 62,500 ליש"ט כל אחת והבנק הערבי 10,000 ליש"ט. בנוסף הוחלט ששאר ההון יגויס על ידי הפצת מניות בציבור במדינות ערב, בסכום של 3.5 מיליון ליש"ט. עם זאת, לקח לחברה יותר משני עשורים להתחיל להפעיל את מתקן הייצור המשמעותי הראשון שלה בדרום ים המלח. לאחר שאחדות מהמדינות המייסדות לא מילאו את התחייבויותיהן הכספיות. ולאחר שתחילה נעשו ניסיונות לחדש את הייצור בחוף קליה. שם הופקו כ-80 אלף טון בשנה עד שנת 1969. בנוסף סלילת כביש ישיר בין עקבה לים המלח, לצורך ייצוא האשלג החלה רק ב-1966.

החברה החלה לייצר כמויות גדולות של אשלג החל משנות ה-80 של המאה ה-20. שוקי הייצוא העיקריים של החברה הם הודו, סין ומלזיה.
המשך התפתחות החברה
בשנת 1998 חתמה החברה על הסכם עם תאגיד "אלבמרל" האמריקאי , להקמת מיזם משותף לייצור ברום. המפעל המשותף החל בייצור בסוף 2002, בהיקף של 20 אלף טונה לשנה.

באוקטובר 2003, יצרנית האשלג הגדולה בעולם (PCS) Potash Corporation of Saskatchewan הקנדית, רכשה 26% ממניותיה של החברה מידי ממשלת ירדן תמורת 173 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 665 מיליון דולר. באותה עת החזיקה PCS ב-9.0% ממניותיה של חברת כימיקלים לישראל. בהמשך הודיע מנכ"ל PCS כי יפעל לביסוס לשיתוף פעולה בין החברות.

באוקטובר 2010 חנכה החברה מפעל אשלג חדש בהשקעה של חצי מיליארד דולר, שהגדיל את כושר הייצור הכולל של החברה ל-5.2 מיליון טון אשלג בשנה.

שיתוף פעולה עם ישראל
הקמת מפעלים משותפים עם מפעלי ים המלח
בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם בשנת 1994, החלו דיונים על הקמת מפעלים משותפים של "חברת האשלג הערבית" ו"מפעלי ים המלח" זאת במטרה לחסוך בעלויות וליהנות מיתרון לגודל. בין השאר התנהל משא ומתן להקמת מפעל לייצור אשלג, בהשקעה משותפת של כ-200 מיליון דולר, בצד הירדני של ים המלח. המפעל היה אמור לייצר כ-700 אלף טון אשלג בשנה. בנוסף נחתם ב-1995 מזכר הבנות עם חברת תרכובות ברום הישראלית, להקמת מפעל לייצור ברום בצד הירדני של ים המלח. בהמשך התנהל בין שני הצדדים, ללא הצלחה, משא ומתן לצורך קידום הפרויקט, והפרויקט נגנז. במקומו הקים החברה מפעל ברום בשיתוף חברה מארצות הברית.

מסילת רכבת משותפת לנמל עקבה
בשנת 1997 החלו המשרד לתשתיות לאומיות, משרד התחבורה הירדני ורשות נמל עקבה, לדון בהקמת מסילת רכבת משותפת לישראל ולירדן, שתקשר את מפעלי ים המלח הישראליים למפעל האשלג הירדני של חברת האשלג הערבית מצדו השני של ים המלח, עם נמל עקבה. בדיקות כלכליות וטכניות ראשוניות הראו כי לשתי המדינות יש כדאיות בהקמת המסילה. עלות הפרויקט נאמדה אז בכ-250 מיליון. עבור מדינת ישראל המסילה הייתה מפחיתה את תנועת המשאיות המובילות אשלג לנמל אילת ומאפשרת פינוי שטח מסוף האשלג בנמל, הצמוד לריף הדולפינים, לטובת פיתוח תיירותי. בהמשך נדון תוואי המסילה בידי צוותים ישראליים וירדניים משותפים, והוצע שמסילת הרכבת תעבור ברובה ממערב לגבול הישראלי-ירדני בערבה הישראלית, כאשר היא תתחבר למסילת הדרום באזור אורון, בקצה הדרומי שלה תתחבר למסילת הרכבת הירדנית המובילה סחורות לנמל עקבה. לאחר בדיקות נוספות נמצא שאין כדאיות כלכלית לפרויקט.
אספקת גז
בפברואר 2014 חתמה החברה על הסכם עם החברות נובל אנרג'י, ישראמקו ודור גז, לאספקת גז טבעי משדה גז תמר למפעלי החברה בהיקף של כ-BCF 66 (מיליארד רגל מעוקבת) בשנה ל-15 שנים תמורת כ-500 מיליון דולר. חיבור המפעלים בירדן התאפשר בשל קרבתם למפעלי ים המלח, שכבר חוברו קודם למערכת ההולכה והחלוקה של חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל. לצורך כך הוקם מקטע החדש (קו גז סדום-ירדן), באורך של 16 ק"מ, שחובר למקטע הירדני, באורך של 20 ק"מ בצינור, בקוטר של 12 צול, בעל יכולת הולכה בהיקף של כ-150 מיליון מ"ק גז בשנה.

ראו גם
 כימיקלים לישראל
 חברת מכרות הפוספט של ירדן

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:חברות ירדניות
קטגוריה:ים המלח