היכל המדונה של לוקאס הקדוש

היכל המדונה של לוקאס הקדוש (איטלקית Santuario della Madonna di San Luca; אמיליאנו-רומניולו Santuèri dla Madòna ed San Lócca) היא כנסייה קתולית המוקדשת למרים, אם ישו, הממוקמת בגובה של 280 מטרים מעל גובה פני הים, בליבו של אזור מיוער על "גבעת המשמר" (Colle della Guardia), דרומית-מערבית למרכזה של העיר בולוניה באיטליה. להיכל נועדת חשיבות רבה לדברי ימי העיר, והוא יעד עלייה לרגל למאמינים הבאים להעריץ את איקונין המדונה והילד השמור במקום והמיוחס לפי המסורת ללוקאס כותב הבשורה. עוד ידוע ההיכל בשל פורטיקו באורך של 3,796 מטרים העולה אליו לאורך 664 מדרגות משער העיר, והוא הפורטיקו הארוך בעיר ובעולם כולו.

היסטוריה
מקורה של האגדה סביב הגעת איקונין המדונה והילד לבולוניה בכרוניקה מאת גרציולו אקריזי (Graziolo Accarisi), משפטן בולונזי מהמאה ה-15. לפי מקור זה נזיר-צליין יווני קיבל את האיקונין המיוחס ללוקאס כותב הבשורה באיה סופיה שבקונסטנטינופול על-מנת שיביא אותו ל"מונטה דלה גווארדיה", היינו "הר המשמר". הנזיר הגיע לרומא שם למד על-כך שההר שוכן ליד בולוניה. בבולוניה הוא התקבל בברכה על ידי רשויות העיר, והאיקונין נישא בתהלוכה במעלה ההר. עם השנים נוספו פרטים לאגדה, כגון שהאיקונין הגיע לעיר בשנת 1160 וששמו של הנזיר היה אוטימיו (Eutimio) או טאוקלה קמניה (Teocle Kmnya).

באתר שכנה קפלה או כנסייה קטנה כבר לפני כאלף שנים. לפי מסמך מ-1192 הנחשב לאותנטי המבנה השני באתר נוסד ביוזמת אנג'ליקה בונפנטיני (Angelica Bonfantini) מבולוניה, שהחליטה להיות לנזירה ולהקים כנסייה במונטה דלה גווארדיה, שם הייתה לה חלקת אדמה. היא תרמה את האדמה שבבעלותה ובתמורה ביקשה סיוע בבניית הכנסייה. היא הצליחה לגייס את עזרתו של האפיפיור סלסטינוס השלישי, אשר במסמך מיום 24 באוגוסט 1193 הורה לבישוף של בולוניה להניח את אבן הפינה לכנסייה החדשה שתיבנה על מונטה דלה גווארדיה. אבן הפינה הובאה מרומא ונתברכה על-ידי האפיפיור עצמו, והיא הונחה ב-25 במאי 1194. לאחר שנים של דעיכה עקב חוסר יציבות פוליטית בבולוניה ומיקומה המרוחק, ההיכל החל למשוך עולי רגל בזכות "נס הגשם" (Il miracolo della pioggia) שהתרחש ב-5 ביולי 1433, כאשר גשמי האביב שאיימו לפגוע בקציר פסקו עם הגעתה של תהלוכה שנשאה את האיקונין לעיר. המבנה שופץ ב-1481 בכספי תרומות והוא כלל חדר מלבני עם תקרת קמרונות צולבים וקפלה שבה נשמר האיקונין. בין השנים 1603–1623 הורחבה הקפלה הראשית, ומגדל הפעמונים נבנה מחדש בין השנים 1609–1616. החל ב-1696 הכנסייה הורחבה ונוספו לה ארבע קפלות צדדיות וקפלה מרכזית חדשה. העבודות נוהלו על-ידי האדריכל קרלו פרנצ'סקו דוטי  שהתמנה ב-1708, והסתיימו ב-1713. בשנת 1723 הוחלט להקים באתר מבנה חדש לחלוטין והעבודה הופקדה בידי אותו דוטי. המבנה החדש הוקם מסביב למבנה הקיים וזה נהרס עם השלמת העבודות ב-1743. עיצוב הפנים הושלם ב-1748 וב-25 במרץ 1765, לאחר 42 שנות עבודה, נחנך ההיכל החדש. הכיפה, החזית והגלריות הצדדיות החיצוניות הושלמו על ידי בנו של דוטי בשנת 1774, בהתבסס על רישומים שהשאיר אביו. ההיכל זכה למעמד של מונומנט לאומי ב-1874, והוכרז כבזיליקה מינורית על-ידי האפיפיור פיוס העשירי בשנת 1907.

ההיכל
ההיכל נבנה בסגנון הבארוק, ומעליו כיפה אליפטית גדולה שמעליה כיפה עגולה נוספת הנושאת מנורה בגובה של 42 מטרים. החזית מורכבת מחלק מרכזי בצורת פרונאוס עם עמודים יוניים הנושאים גמלון שמתחתיו פתח בצורת קשת גדולה. משני הצדדים נבנו פורטיצ'י התוחמים את החצר הקדמית משני צדדיה, ואשר מסתיימים באדיקולות מחומשות. גוף המנזר הישן ומגדל הפעמונים משולבים בצידו הדרומי של הבניין. פנים המבנה בצורת אליפסה משולבת עם צלב יווני שנוצר על-ידי שתי קפלות הצד העיקריות והספינה הבודדת. האפסיס מוגבה ובו שמור האיקונין של המדונה והילד. עמודים בסגנון קורינתי תומכים את גג המבנה והכיפה העליונה מורכבת מעל קשתות זווית. על-פי התכנון המקורי של דוטי הכיפה הייתה אמורה להישאר ללא ציורי קיר כדי להעניק תחושה של חלל גדול, אך בשנת 1918 הוזמן הצייר והפסל בן פירנצה ג'וזפה קסיולי  לצייר את פנים הכיפה. העבודה החלה בשנת 1922 והושלמה עשר שנים לאחר מכן. הנושא מייצג קומפוזיציה אלגורית שבמרכזה האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר שבימיו הושלמה בניית ההיכל, ומשמאלו נראה לוקאס המבשר לבוש בלבוש מזרחי ואוחז באיקונין המיוחס לו.

האיקונין
האיקונין בסגנון מזרחי קלאסי מסוג אודייטריה (Οδηγήτρια) , היינו תיאור של המדונה והילד כשהמדונה מצביעה על הילד בידה הימנית, לאמור זוהי הדרך לישועת המין האנושי. גובהו 65 ס"מ, רוחבו 57 ס"מ ועוביו כ-2 ס"מ. הוא עשוי מטמפרה ועלי כסף על בד פשתן המחובר ללוח מעץ צפצפה, שאליו נוספו שני פאנלים של עץ בוקיצה וערמון בקצוות. הבתולה לובשת גלימה בצבע אינדיגו, שמתחתיה ניתן לראות בגד תחתון אדום. תווי פניה מוארכים ואצבעותיה מחודדות. הילד, שראשו קטן ביחס לגופו, מסמן בזרועו הימנית תנועת ברכה בעוד ידו השמאלית קמוצה לאגרוף. טוניקת הילד בצבע אדום זהה לזה של בגד הבתולה התחתון. ברקע ניתן לראות שורות של עלי קיסוס קטנים המשולבים בפנינים קטנות. שני פסים צדדיים בעובי של כ-4 ס"מ מעוטרים במוטיבים פרחוניים מקיפים את הלוח, בעוד שחלקו העליון נראה חתוך.

הציור מתוארך לסוף המאה ה-12 או לתחילת המאה ה-13 וככל הנראה צויר במערב בסגנון ביזאנטי. עם זאת, מחקר רדיוגרפי אישר את קיומו של ציור נוסף ועתיק יותר מתחת לתמונה הנראית כיום, שסגנונו ביזנטי עם קווי דמיון לאיקונות דומות מאיה סופיה בקונסטנטינופול המתוארכים למאות ה-10 או ה-11. המקור המזרחי המשוער של הציור המוקדם נתמך גם על ידי השימוש בגוון אינדיגו בגלימת הבתולה, גוון שהיה נפוץ באסיה הקטנה אך לא באיטליה. מאז 1625 הציור מכוסה בלוח כסף מעשה ידיו של אומן מבריסל שמשאיר רק את פני הדמויות גלויות, ובשנת 1857 הוא עוטר בעטרה מוזהבת שהעניק לה האפיפיור פיוס התשיעי.

הפורטיקו
הדרך המטפסת על הגבעה משער סרגוצה של העיר העתיקה (Porta Saragozza) רוצפה באבן בשנת 1589 ובה 664 מדרגות. עם השנים החל נוהג של עולי רגל לתלות לאורך המעלה תמונות של רזי מחרוזת התפילה, והדבר הביא בשנת 1639 להקמתן של 15 קפלות לאורך הדרך. כדי להגן על עולי הרגל מגשם הוחלט בשנת 1655 על הקמת הפורטיקו, אולם הפרויקט נזנח בהיעדר משאבים. עבודות הבנייה חודשו ב-1673 על-ידי קבוצת אנשים פרטיים שגייסו את הכספים הדרושים לפרויקט, והפורטיקו הושלם ב-1721. המבנה שופץ בשנים 1791, 1819, 1955 ו-2019, ובשנת 2021 הוכרז הפורטיקו כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו, כחלק מההכרזה על אדריכלות הפורטיקו של בולוניה.

הפורטיקו עשוי מ-666 קשתות ולפי המסורת המספר אינו מקרי, שכן זהו סמלו של השטן או הנחש בספר ההתגלות. הפורטיקו המתפתל מסמל את הנחש וסיומו בהיכל מדמה את תבוסתו. אורכו של הפורטיקו הוא 3,796 מטרים והוא נחשב לפורטיקו הארוך בעיר ובעולם כולו. 15 הקפלות קבועות במרווחים כל 20 קשתות לערך. חלקו המישורי משתרע לאורך של 1,520 מטרים ובו 316 קשתות, בעוד שאורך הקטע המטפס על הגבעה הוא 2,276 מטרים ובו 350 קשתות. לאורך הדרך תלויים לוחות זיכרון ורשומות כתובות שהותירו עולי רגל מתקופות שונות, כהכרת תודה על חסדים ותרומות. מאז 1433 נערכת מדי שנה בסמוך לחג העלייה תהלוכה הנושאת את האיקונין לאורך הפורטיקו מההיכל לקתדרלה בעיר.

מסלול מרוץ האופניים החד-יומי, ג'ירו דל'אמיליה, הנערך מדי שנה בסתיו באזור בולוניה, מסתיים בטיפוס בכביש שלאורך הפורטיקו אל היכל המדונה של לוקאס הקדוש. השיפוע הממוצע של המעלה הוא 10.8% ובקטע התלול ביותר הוא מגיע ל-18%. גם הג'ירו ד'איטליה של 1956, 1984 ו-2019 עשו שימוש בקטע הכביש שעולה לגבעה, וכך גם סיומו של היום השני של טור דה פראנס 2024. מאז 1977 מתקיימת מדי שנה תחרות ריצה לילית באורך של 10.2 ק"מ שעולה אל ההיכל דרך הכביש ויורדת ממנו דרך הפורטיקו.

הרכבל
שמאל|ממוזער|200px|הרכבל בהגיעו לתחנה העליונה
על-מנת להימנע מהטיפוס אל ההיכל, הוצע לראשונה ב-1882 לבנות פוניקולר במקביל לפורטיקו. זה אכן נבנה בשנת 1888 אך נסגר בשנה שלאחר מכן. בשנת 1928 הוקמה חברה ייעודית שהופקדה על הקמת רכבל מהעיר אל ראש הגבעה, וזה החל לפעול ב-21 באפריל 1931. אורך הקו היה 1,328 מטרים והפרש הגבהים עמד על 220 מטרים. לקרונות הייתה קיבולת של 20 נוסעים ומהירות הרכבל הייתה בתחילה 3.6 מטר לשנייה וב-1950 היא עלתה ל-4.5 מטר לשנייה. הרכבל נסגר בספטמבר 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש ב-1950. עם העלייה ברמת המינוע הפרטי החל הרכבל לדעוך והחברה המפעילה צברה חובות בשל ירידה במספר הנוסעים וביצוע שיפוצים ושדרוגים הכרחיים. הרכבל נסגר בשנת 1976 ופורק, אך המבנים ששימשו אותו נותרו בשטח.

קישורים חיצוניים


 אודות האתר
 רכבל סן לוקה
 המקום באתר לשכת התיירות של בולוניה

 ביאורים 

הערות שוליים

קטגוריה:מרים, אם ישו
המדונה של לוקאס הקדוש
קטגוריה:בולוניה: מבנים