Stop Making Sense

Stop Making Sense הוא סרט הופעה של להקת "Talking Heads" משנת 1984, אשר בוים בידי ג'ונתן דמי. הסרט צולם במהלך שלוש הופעות של הלהקה במהלך סיבוב ההופעות של האלבום "Speaking in Tongues",אשר בוצעו במיוחד לצורכי צילום הסרט. הוא נחשב עד היום לאחד החשובים בתכנם וסגנונם בז'אנר סרטי הופעות, ובעיניי רבים ממבקרי המוזיקה והקולנוע, הוא מחזיק במעמד של סרט ההופעה הטוב ביותר שנוצר.

שם הסרט מושאל מהשורה החוזרת בשיר הלהקה, "Girlfriend is Better".
בשנה ליציאתו, הוציאה הלהקה פסקול העונה על אותו השם.

הסרט
הסרט נפתח בעלייתו לבמה של סולן הלהקה, דייוויד בירן. ללא כל תפאורה או ובתאורה סטנדרטית. ההופעה נפתחת בביצוע סולו ללהיט הראשון של הלהקה, "Psycho Killer", כאשר פרט לנגינת הגיטרה של בירן, המוזיקה היחידה שמלווה אותו היא הקלטת "בום בוקס", המכתיבה את הקצב. בהמשך, עם כל שיר נוסף עולה לבמה חבר להקה נוסף, ראשית שלושת חברי ההרכב הרשמיים, טינה ויימות', כריס פרנץ וג'רי הריסון (בהתאמה), ולאחר מכן שאר הנגנים והזמרות אשר מלווים את הלהקה בסיבוב ההופעות. במקביל, התאורה מתחילה להבנות לאטה. פועלי הבמה מרכיבים במהלך ההופעה את הפודיומים עליהם יצטרפו שאר המוזיקאים במהרה, ובמקביל התאורה והתפאורה מתחילה לתפוס נוכחות, כחלק קונקרטי מכל שיר ושיר. בהמשך אביזרים שונים ילוו את ההופעה בהתאם לשלביה: במהלך הביצוע לשירה מינורי "This Must Be The Place", יופיעו חברי הלהקה לאורה של מנורת קריאה, ובשיר "Girlfriend is Better" יעלה בירן לבמה לבוש בתחפושת של חליפת חייטים הגדולה פי שניים ממידותיו (אשר זכתה למעמד אייקוני עם הזמן).

צילומי הסרט
צילומי ההופעות לסרט בוצעו בתיאטרון "פנטג'ס" שבהוליווד, קליפורניה, במשך שלושה לילות. בתקופה בה אופיים של סרטי הופעה הוכתב על פי סגנון ערוץ MTV, שאופיין במעברי צילום חדים ותזזיתיים ותפיסה כוללת של כל ההתרחשויות, הן של האמנים והן של הקהל, היווה "Stop Making Sense" ניגוד מוחלט לתפיסה זו: הסרט אופיין בצילומים ארוכים בעדשה רחבה של הבמה, לרוב מנקודת מבט חזיתית, וזאת מאחר הלהקה ודמי רצו להתמקד באינטראקציות שבין חברי הלהקה במהלך ההופעה.
בנוסף, כמעט ולא קיימים לאורך כל הסרט צילומים של קהל ההופעה, פרט לכמה רגעים בסיומה וכאשר מתקיימים צילומי מירכתי הבמה. בירן טען כי המטרה הייתה לאפשר לצופים בסרט חוויה נייטרלית ואינטימית ככל האפשר, ולחוות את ההופעה מנקודת המבט האישית שלהם בלבד, ללא אינדיקטורים כמו תגובת הקהל שנכח בהופעה עצמה.

לצד הצילום, הן התפאורה, התלבושות והתאורה מהווים חלק מכריע בחוויית הצפייה בסרט. בניגוד לרוב להקות הרוק דאז אשר אופיינו בחזות אקצנטרית ובאמצעי במה מלאי רהב, בירן רצה כמה שפחות הסחות דעת מההופעה עצמה וצילומה. כתוצאה מכך חברי הלהקה והמוזיקאים המלווים אותם מופיעים בסרט לבושים בבגדי חייטים, או בגדי יומיום, שצבעוניותם נייטרלית, התאורה נטולת צבעוניות מוגזמת, וכן גם אביזרי במה כסופים כמו מעמדי מיקרופון נצבעו בשחור מט, כדי למנוע החזר אור מהתאורה.

הוקרה ושבחים
עם יציאתו, זכה הסרט לשלל שבחים, בראש פרס "איגוד המבקרים האמריקני" לסרט התיעודי לשנת 1984. מבקרת הקולנוע פאולין קייל מ"הניו יורקר" תיארה אותו כ"קרוב לשלמות", לאונרד מלטין נתן לו ארבעה כוכבים, הדירוג הגבוה ביותר שלו, ורוג'ר אברט הפליג בשבחים על האנרגיות והדינמיקה של חברי הלהקה ונוכחות הבמה הייחודית של בירן, והגדיר את הסרט כ"מופע עם איכויות כמו ב"מטרופוליס".

סדר השירים
Psycho Killer
Heaven
Thank You for Sending Me an Angel
Found a Job
Slippery People
Burnning Down the House
Life During Wartime
Making Flippy Floppy
Swamp
What a Day That Was
This Must Be the Place
Once in a Lifetime
Genius of Love
Girlfriend is Better
Take Me to the River
Crosseyed and Painless

קישורים חיצוניים





קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1984
קטגוריה:סרטים אמריקאיים
קטגוריה:סרטי הופעה
קטגוריה:סרטי פולחן
קטגוריה:סרטי ג'ונתן דמי