ארטאס

ארטאס (בערבית: أرطاس) הוא כפר פלסטיני בנפת בית לחם, של הרשות הפלסטינית, כ-2.5 ק"מ מדרום מערב לעיר בית לחם, בגובה כ-730 מ' מעל פני הים, דרומית-מזרחית לבריכות שלמה. מרבית תושבי הכפר מוסלמים. בחלקו הדרומי של הכפר בנוי מנזר גדול בשם .

 אטימולוגיה 

 לדברי יצחק בן-צבי, המקום מזוהה עם עיטם שביהודה השם עיטם השתמר בשם אחד המעיינות הסמוכים לכפר, עין עטן, שמימיו נמשכו לירושלים בימי התקופה החשמונאית על ידי "האמה החשמונאית (התחתונה)" ולאחר מכן באמת הביאר. מסורת נוצרית מקשרת את שם הכפר עם "גן נעול" () שכן ש"הורטוס" (Hortus) בלטינית משמעו גן, וארטאס עשוי להיות שיבוש של הורטוס. נוסעים תיארו אותו כפתחו של גן עדן בשל שפע המים והצמחייה שבאזור. מכאן שמו של המנזר הקתולי במקום – הורטוס קונקלוזוס (Hortus Conclusus), כלומר "גן נעול" ולפי האגדה כאן היו הגנים של שלמה המלך
 אדוארד פאלמר כתב ששם הכפר הוא אוּרְטָס (Urtas) ומקורו בשם פרטי של אדם.

 היסטוריה 
ייתכן שבתקופה הרומית משך הורדוס את מימי מעיין ארטאס באמת מים להרודיון, לאורך גדתו הצפונית של נחל תקוע, אף על פי שמעשה הנדסי משוער זה מעלה קשיים הנדסיים (מפלס מי המעיין נמוך בכחמישה מטרים מן האמה, אולם ניתן לגשר על פער זה אם מניחים שנבנה סכר) וספרותיים (יוסף בן מתתיהו כותב שהמים הובאו להרודיון "ממרחק רב", אך ארטאס רחוק מהרודיון כ-6 ק"מ בלבד). בכל מקרה מצויים באזור שרידי אמה רומית, אך ייתכן שמוצאה היה בבריכות שלמה או במעיינות אחרים.

כתובת בקיר מסגד הכפר קובעת את מועד הקמתו ל-1306 ומשייכת אותו לפיכך לתקופה הממלוכית. באותה עת לערך, נמשכו מימי מעיין ארטאס לאורך גדתו הדרומית של נחל תקוע (נחל טחונה, בערבית: طاحونة), על מנת לשרת טחנת קמח עתיקה בארץ ישראל.

הכפר היה יציב במאה ה-16, אולם בהמשך התקופה העות'מאנית הוא חרב פעמיים: פעם ראשונה בין 1600 ל-1744, ופעם נוספת כנראה בסוף המאה ה-18.

על-פי בלרמינו בגאטי, תושבי ארטאס סירבו להעלות מס לאבראהים פאשא בטענה שהם פטורים עוד מימי שלמה המלך. בעקבות זאת הוא החריב את בתיהם והם נאלצו לבנותם מחדש.

בשנת 1850 בערך רכש קונסול בריטניה בארץ ישראל, ג'יימס פין, חווה חקלאית בארטאס על מנת שתשמש גרעין להתיישבות של "יהודים-נוצרים" (כלומר מומרים). אל פין חבר יהודי מומר בשם  שהוביל עמו מספר פועלים מומרים וגברת אמריקאית בשם
, חברת הכת המשיחית שייסד ויליאם מילר. מיינור, שהגיעה יחד עם עוד עשרה גברים אדוונטיסטים (בהם סבו של הסופר ג'ון סטיינבק), ועם ציוד חקלאי מודרני לשעתו ומלאי של זרעי פירות וירקות, רכשה אדמות נוספות. החווה המשותפת שיווקה פירות וירקות לירושלים ברווחים נאים. בין יבולי החווה הייתה תוצרת חקלאית שלא נראתה לפני כן בארץ ישראל, אפרסקים, תפוחי אדמה ועגבניות. ב-1852 התגלע סכסוך בין קבוצתה של מיינור לקבוצת משולם. סכסוך בין משולם לבין בני הזוג פין התגלע ב-1860 והביא את הקץ על ההתיישבות. בחווה ביקרו ועבדו גם הנרי ונטוורת' מונק, חקלאי קנדי שהטיף לשיבת היהודים לארצם תוך כינון עצמאות מדינית, והצייר ויליאם הולמן האנט.

ב-1863 כתב החוקר ויקטור גרן שבכפר 300 תושבים ושניכר שבבתיו נעשה שימוש משני בחלקי מבנים עתיקים.

בארטאס התיישב גם נוצרי שווייצרי בשם הנרי בלדנספרגר שהיה הראשון לגדל דבורים, בשיטות מודרניות, בארץ ישראל. בנו פיליפ כתב ספר על תושבי המקום, בתו לואיזה הייתה שותפה לכתיבת ספר על הצומח בא"י - "מהארז עד האזוב".1932 Crowfoot and Baldensperger, A Study in the Folklore of Plants in Palestine, From Cedar to Hyssop לואיזה נפטרה במקום בשנת 1938.

במאה ה-19 נהרסו שאריות כנסייה מהתקופה הצלבנית שהייתה בכפר.

ב-1902 הוקם בשולי הכפר מנזר הורטוס קונקלוזוס שיועד לנזירות.

בשנת 1925 הוציא הנציב העליון פקודה (ordinance) המפקיעה את בעלות מי המעיינות מתושבי הכפר ומעבירה אותם לרשות ממשלתית, על-מנת שעודפיו ישמשו לטובת אספקת המים לירושלים. תושבי הכפר פנו לבית הדין העליון בנימוק שפקודת המעיינות נוגדת את כתב המנדט, וזה קיבל את עמדתם וביטל את הפקודה. לטענת תושבי הכפר, הואיל וסעיף 2 לכתב המנדט קובע שעל ממשלת המנדט לשמור על הזכויות האזרחיות והדתיות של תושבי הארץ בלי הבדל גזע או דת, הרי שהפקעת מי המעיינות פוגעת בזכויות האזרח שלהם ודינה להתבטל.

בתחילת 1926 ביטל בית המשפט לערעורים בלונדון את פסק הדין והתיר לממשלה להפקיע ממימי הכפר. על תושבי הכפר הושתו הוצאות משפט כבדות, ומושל ירושלים פטר אותם מתשלומם. בשנת 1931 הייתה כוונה להשתמש במים ממעיינות הכפר לטובת ירושלים, אך בהתערבות הממשלה הוחלט להביא מים במקום זאת מעין פואר.

ההליך היה לאבן דרך בפיתוח המשפט המנדטורי, שכן אמנם בסופו של דבר הוכרז שהפקודה לא נפסלה, אבל בית המשפט הכיר בהליך הזה בסמכותו להעביר ביקורת על תוקפן של פקודות.

ב-1925 השתקעה בכפר האנתרופולוגית הפינו-שוודית הילמה גרנקוויסט ועסקה במשך כשש שנים בתצפיות מקרוב בחיי תושביו. היא כתבה ספר על "תנאי החתונה בקרב הפלאחים".

בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, הוטל על הכפר קנס כספי בגלל מאורעות בכפר.

במפקד האוכלוסין שערכה ממשלת המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 433 תושבים מוסלמים ו-43 נזירות. ב-1931 נמנו 545 מוסלמים, 69 נזירות ועוד 5 גברים נוצרים. ב-1945 הוערכה אוכלוסיית הכפר בכ-800 איש.

 אדמות 
בסקר שערכה ממשלת המנדט הבריטי בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר היה 4,304 דונם, מהם: הכפר היה בנוי על 52 דונם, 1,538 דונם עוּבּדוּ והיתר - 2,714 דונם היו אדמות בור.

לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995 סווגו אדמות הכפר באופן הבא:
 1,169 דונם (כ-33.3%) - שטח A,
 2,343 דונם (כ-66.7%) - שטח C
 2 דונם (0.06%) - שטח B.

 הפקעות 
בשנת 1979 החלה בניית היישוב אפרת וישראל הפקיעה לצורכי הבניה - 421 דונם, מאדמות הכפר., כלומר הכפר נשאר עם 3,883 דונם.

לכשתושלם בניית גדר ההפרדה, על פי התכנית המעודכנת של משרד הביטחון, 3.9 ק"מ מהגדר יוקמו על שטח ארטאס. ההקמה תצריך הפקעת אדמות ובנוסף היא תפריד שטח של 872 דונם מאדמות הכפר (כ-22% מהשטח שנותר לאחר ההפקעה לטובת אפרת).

 לקריאה נוספת 
 ריכב רובין, "לקורות ההתיישבות בכפר ארטס", ספר היובל לזאב וילנאי, כרך א, ירושלים, 1984, עמ' 325–331.
 אליעזר ויצטום ומשה קליאן, ירושלים של קדושה ושיגעון, צליינים משיחים והוזים, הוצאת אריה ניר, 2013, עמ' 196–197
  עמ' 97–102

 קישורים חיצוניים 

 דף עובדות על הכפר
 פרופיל, באתר מכון מחקר פלסטיני
 מנזר הורטוס קונקלוזוס
 הערך ארטאס, כל מקום ואתר

הערות שוליים

קטגוריה:הרשות הפלסטינית: יישובים
קטגוריה:נפת בית לחם
קטגוריה:יישובים ערביים המשמרים שם עברי