ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים

בתקופת הרייך השלישי ערכו סוכני המפלגה הנאצית ביזה של יצירות אמנות מבעליהן. בנוסף ליצירות אמנות הנאצים לקחו תכשיטים וחפצי כסף וזהב אחרים, ספרים עתיקים, כלי נגינה, חפצי תרבות ודת וקרמיקה. ביזת רכוש יהודי בגרמניה הייתה מרכיב בלתי נפרד מהשואה.
250px|ממוזער|שמאל|פנים בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם. ציור מאת עמנואל דה ויט. הציור נבזז במהלך השואה מבעליו נתן כץ מדירן, הולנד, לאחר שזוהה בטעות כ"פנים כנסייה". הוא יועד להיכלל באוסף האמנות של המוזיאון שאדולף היטלר תכנן להקים בעיר לינץ.
רבות מיצירות האמנות שנבזזו על ידי הנאצים הוחזרו לאחר המלחמה על ידי בעלות הברית באמצעות תוכנית מונומנטים, יצירות אמנות וארכיונים. אולם רבות מהיצירות עדיין נעדרות או הוחזרו למדינות אך לא לבעליהן המקוריים. כיום, מתנהל מאמץ בינלאומי לאתר ולזהות יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, אשר טרם דווחו, במטרה להשיבן לבעליהן החוקיים, למשפחותיהם או למדינותיהם. מאמץ זה כולל שיתוף פעולה בין מוזיאונים, ארכיונים, חוקרים, משפטנים וארגונים בינלאומיים. מרתפים ומחסנים ובהם מאות יצירות אמנות מתגלים גם עשרות שנה לאחר הסתרתם. 

במקביל, ברית המועצות הפעילה יחידות תגמול שנועדו להחרים יצירות אמנות מהגרמנים ולהעבירם לברית המועצות כפיצוי על הסבל  והנזקים הכלכליים שגרמניה הנאצית גרמה לעמי המזרח.

רקע היסטורי
ממוזער|200px|יוזף גבלס בתערוכה "אמנות מנוונת", ברלין 1938. משמאל: שני ציורים של אמיל נולדה: "ישו והחוטא" ו"הבתולות החכמות והכסילות"
ממוזער|ציור שמן של אַלבֶּר גְלֶז  משנת 1912. רשום במאגר האינטרנט של האמנות האבודה. הציור הוחרם ב-1937, ומאז הוא נעדר.
אדולף היטלר, אשר לא התקבל לאקדמיה לאמנויות של וינה, החזיק בהשקפות נחרצות בנוגע לאמנות. בספרו "מיין קאמפף" הוא תקף בחריפות את האמנות המודרנית וראה בזרמים כגון קוביזם, פוטוריזם ודאדאיזם ביטויים של חברה דקדנטית. 

עם עלייתו לשלטון בגרמניה ב-1933, הוא החל לאכוף  את דעותיו אלה. הוא והמפלגה הנאצית העדיפו יצירות אמנות קלאסיות, במיוחד דיוקנאות וציורי נוף של אמנים גרמנים מהעבר. אמנות מודרנית הוגדרה על ידי המשטר הנאצי כ"אמנות מנוונת", וכל יצירה שכזו שנמצאה במוזיאונים ממלכתיים בגרמניה הוחרמה, נמכרה או הושמדה. 

הכספים שהתקבלו ממכירת יצירות האמנות המודרניות נועדו לממן את הקמתו של מוזיאון לאמנות אירופית בעיר לינץ. בנוסף, אישים נאצים בכירים ובהם הרמן גרינג ויואכים פון ריבנטרופ ניצלו את כיבושיהם הצבאיים של הנאצים כדי להעשיר את אוספי האמנות הפרטיים שלהם ביצירות אמנות שנבזזו.
250px|ממוזער|שמאל|הציור השועלים, מעשה ידי פרנץ מארק, בשנת 2017, משפחתו של קורט גראווי דרשה את השבת הציור "השועלים" (1913) מאת פרנץ מארק ממוזיאון קונסטפלאסט שבעיר דיסלדורף. בשנת 2021 הוחלט להשיב את היצירה למשפחה.
250px|ממוזער|ימין|"יופיטר ואנטיופה" מאת הנדריק חולציוס (1612) - ציור שנרכש בכפייה עבור אוסף האמנות של הרמן גרינג במהלך הכיבוש הנאצי. היצירה אותרה לאחר המלחמה והושבה לידי ממשלת הולנד, ובשנת 2009 הוחזרה ליורשיו של אברהם אדלסברגר.
ביזה של יהודים
גנבת יצירות אמנות כחלק מנישול היהודים מרכושם החלה בגרמניה הנאצית ב-1933, והנאצים כינו אותה "אריזציה". בכל מדינה שנשלטה על ידי נאצים, יהודים נושלו מנכסיהם באמצעות מגוון רחב של מנגנונים וארגוני ביזה נאציים. הנאצים התמקדו בעיקר בשני סוגים של אמנות אסורה בגרמניה הנאצית: "אמנות מנוונת", כלומר יצירות אמנות מודרנית או אמנות שנוצרה על ידי יהודים כגון הגדת וולף, ויצירות אמנות שהיו אהובות ומוערכות על ידי אדולף היטלר, שהיה צייר חובב ובעל יומרות אמנותיות, ונדחה בצעירותו על ידי האקדמיה לאמנויות בווינה. נגזלו גם כלי נגינה, ספרים ואפילו ריהוט ביתי.

ציור "דיוקן הגברת" שנבזז מאספן יהודי הולנדי התגלה בארגנטינה בשנת 2025.

 מכירות פומביות ומכירות פרטיות בשווייץ 
שווייץ שימשה מרכז חשוב לסחר באמנות בתקופה הנאצית, ושימשה כמקום בו נמכרו יצירות אמנות רבות שנבזזו על ידי הנאצים. מכירה פומבית ידועה לשמצה הייתה מכירת "אמנות מנוונת" שאורגנה על ידי תיאודור פישר ב-30 ביוני 1939 במלון גרנד הוטל נשיונל בלוצרן. הוצעו למכירה יצירות אמנות שהוחרמו ממוזיאונים גרמניים על ידי הנאצים, אך סוחרי אמנות ידועים רבים השתתפו במכירה, לצד נציגים של אספנים ומוזיאונים גדולים. בנוסף למכירות הפומביות, התקיימו בשווייץ מכירות פרטיות רבות של סוחרי אמנות. ועדת ברז'ייה, הוקמה לחקור את תפקידה של שווייץ "כמרכז מסחר באמנות וצינור לנכסי תרבות בתקופה הנאצית ובתקופה המיידית שלאחר המלחמה".

ארגוני ביזה
ממוזער|חותמת של ה־ERR, ששימש בשנים 1941 עד 1944 לסימון מסמכים שנתפסו על ידי חיילי הכיבוש הגרמניים
הנאצים גזלו רכוש תרבותי, הן בתוך גרמניה עצמה והן בכל השטחים הכבושים על ידה. לצורך כך הוקמו ארגונים מיוחדים שתפקידם היה לאתר ולבחור את הפריטים בעלי הערך הגבוה ביותר, מתוך אוספים ציבוריים ופרטיים כאחד. חלק מהפריטים הללו יועדו למוזיאון הפיהרר המתוכנן של היטלר, אשר מעולם לא הוקם, חלקם הועברו לידי פקידים נאצים בכירים כמו הרמן גרינג, וחלקם נסחרו על מנת לממן את פעילותם של הנאצים.
250px|ממוזער|שמאל|"יהודייה עם תפוזים" הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הפולני אלכסנדר גרימסקי, שהושלם בשנת 1881. הציור נרכש על ידי המוזיאון הלאומי בוורשה ב-1928, נבזז על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, והוחזר לפולין רק בשנת 2011.
בשנת 1940, הוקם ארגון שכונה כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג, או ERR, בראשותו של אלפרד רוזנברג. במסגרת פעילות ה־ERR הוקמה יחידה מיוחדת בשם Dienststelle Westen (סוכנות מערבית) שפעלה בפריז, שבראשה עמד קורט פון בהר. בתחילה, התמקדה יחידה זו באיסוף ספרים ומסמכים יהודיים ובונים חופשיים, במטרה להשמידם או להעבירם לגרמניה לצורך "מחקר". לקראת סוף שנת 1940, הרמן גרינג, שהיה למעשה האחראי על פעילות ה-ERR, שינה את ייעודה של היחידה. הוא הורה לה לתפוס אוספי אמנות וחפצים אחרים שהיו בבעלות יהודים. שלל המלחמה שנאסף רוכז בגלריה הלאומית ז'ה דה פום בפריז, שם פעלו היסטוריונים של אמנות ואנשי צוות נוספים, שבחנו ומיינו את הפריטים השונים לפני שליחתם לגרמניה.
250px|ממוזער|שמאל|"דיוקן מדה פרימאווזי" מאת גוסטב קלימט (1912–1913). היצירה הוחרמה בשנת 1938 מידי ג'ני פוליצר שטיינר בווינה בידי המשטר הנאצי, והושבה לבעלותה בשנת 1951. כיום באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.

במהלך כיבוש הולנד נקטו הנאצים צעדים שיטתיים לאיתור וביזה של יצירות אמנות. בעיר ארנהם הופקדו יצירות רבות בכספות הבנקים בניסיון להגן עליהן, אך לאחר כישלון מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944 וגלות תושביה, נותרו הכספות ללא השגחה. בראשית 1945 נפרצו הכספות בבנק אמסטרדם בארנהם על ידי הלמוט טמלר, מפקד Gaukommando Düsseldorf, ואנשיו, אשר לקחו עשרות ציורים, בהם גם הציור "ארוחת הצדפות" מאת יאקוב אוכטרוולט. היצירות נלקחו לדיסלדורף, וחלק ניכר מהן נעלם לשנים רבות.

 מוזיאון הפיהרר 

240px|ממוזער|ימין|"ואצמן" מאת קספר דוד פרידריך (1824–1825), שמן על בד, 170 × 135 ס"מ. היצירה הייתה בבעלות אספן האמנות היהודי מרטין ברון, תושב ברלין. בשנת 1937, תחת לחץ של חקיקה אנטישמית ורדיפה גזעית מצד המשטר הנאצי, נאלץ ברון למכור את הציור לגלריה הלאומית הישנה בברלין עבור 25,000 רייכסמרק, במטרה לממן את בריחת משפחתו מגרמניה. העסקה בוצעה בתמיכת אישית של אדולף היטלר, שביקש להציג את הציור בביתו הפרטי בברכטסגאדן. הרכישה נחשבת כיום לעסקה כפויה בהקשר של ביזת אמנות על רקע רדיפה נאצית. בשנת 2002 הושג הסדר השבה בין יורשיו של ברון לבין קרן המורשת התרבותית הפרוסית, שבמסגרתו נרכש הציור מחדש על ידי בנק דקה והוחזר לאוסף הגלריה הלאומית בהשאלה לטווח ארוך.
לאחר שהיטלר הפך לקנצלר, הוא תכנן להפוך את עיר הולדתו לינץ, לעיר הבירה לאמנות של הרייך השלישי. לצורך הקמת המוזיאון הוא שכר אדריכלים שיפעלו לפי תוכניותיו. הוא תכנן להקים גלריות ומוזיאונים שונים, אשר יאוגדו תחת השם "מוזיאון הפיהרר". המוזיאון נועד להכיל את מיטב יצירות האמנות שנאספו מרחבי העולם, תוך דגש על יצירות "גרמניות" שנלקחו ממדינות אחרות, לאחר שנבזזו במהלך מלחמות נפוליאון ומלחמות העולם הראשונה.

הקמת מוזיאון הפיהרר לא הושלמה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.

230px|ממוזער|ימין|"ארוחת הצדפות" – יאקוב אוכטרוולט, 1664–1665 סצנת פנים אינטימית בה גבר מציע לאישה צעירה צלחת צדפות האישה, הלבושה בבגדי פאר, מטפטפת יין לכלב קטן לצידה ברקע נראים מיטה בלתי מסודרת וכלוב ציפורים ריק כסמלים אירוטיים הציור נבזז לאחר שהכספות בבנק בארנהם נפרצו ב־1945, והושב ליורשי בעליו בשנת 2017

 אוסף הרמן גרינג 

אוסף הרמן גרינג היה אוסף אישי של גרינג, שכמחצית מיצירות אמנות בו הן יצירות שנבזזו על ידי הנאצים. גרינג צבר את האוסף שלו בעזרת סוחר האמנות ברונו לוזה, אשר שימש כיועצו, ונציג ERR בפריז. בשנת 1945, עם סיום המלחמה, כלל האוסף למעלה מ-2,000 יצירות אמנות שונות, בהן למעלה מ-300 ציורים.

למרות ההיקף העצום של האוסף והעובדה כי חלק ניכר ממנו נבזז, דו"ח החקירה המאוחד מס' 2 של הארכיון הלאומי של ארצות הברית קובע כי גרינג מעולם לא עסק בביזה גסה. על פי הדו"ח, גרינג נהג לפעול בדרכים "מעודנות" יותר. במקום לבזוז יצירות אמנות בכוח, הוא נהג לשלם עבורן סכומים סמליים או להבטיח תשלום מאוחר יותר באמצעות רשויות ההחרמה. למרות שלגרינג ולסוכניו לא היה קשר רשמי עם הארגונים הגרמניים שעסקו בביזה, הם נעזרו בהם באופן עקיף, תוך ניצול משאביהם ויכולותיהם.

 אחסון של חפצים שנבזזו 
250px|ממוזער|שמאל|טקסט=יצירת מופת שהוסתרה מהנאצים אך נגזלה והוצבה במעונו של הנס פרנק בקרקוב. הציור נעלם בינואר 1945 עם נסיגת הגרמנים, ומאז לא נצפה שוב. מאמינים כי ערכו כיום עולה על 100 מיליון דולר|דיוקן של גבר צעיר, הוא ציור מאת רפאל
הרייך השלישי אסף מאות אלפי חפצים ממדינות כבושות ואחסן אותם במספר מקומות מרכזיים, כמו הגלריה הלאומית ז'ה דה פום בפריז והמטה הנאצי במינכן. כאשר כוחות בעלות הברית השיגו עליונות אווירית והחלו בהפצצות נרחבות של ערים ואתרי מורשת בגרמניה, השלטון הנאצי החל להעביר יצירות אמנות ופריטי תרבות יקרי ערך למכרות מלח ומערות. מכרות ומערות אלו סיפקו סביבה אופטימלית לשימור יצירות האמנות, בזכות תנאי הלחות והטמפרטורה היציבים שבהם. בין המקומות הבולטים בהם אוחסנו היצירות ניתן למנות את מכרות המלח באלטאוסזה ואת מכרות המלח במרקרס.. מכרות אלו שימשו לא רק לאחסון אמנות שנבזזה אלא גם ליצירות אמנות שהיו בגרמניה ובאוסטריה לפני תחילת השלטון הנאצי.

אמנות מנוונת, כפי שהוגדרה על ידי המשטר הנאצי, נאסרה לייבוא לגרמניה. יצירות שהוגדרו כמנוונות רוכזו ב"חדר המרטירים" במוזיאון ז'ה דה פום בפריז. חלק ניכר מאוספו הפרטי של סוחר האמנות פול רוזנברג הוגדר גם הוא כאמנות מנוונת על ידי הנאצים. לאחר שגבלס הוציא צו  למכירת יצירות אלו תמורת מטבע זר, מינה הרמן גרינג סוחרים מורשים, ביניהם הילדברנד גורליט, למכור את הנכסים ולנצל את הרווחים להגדלת אוסף האמנות הפרטי שלו. האמנות המנוונת שנבזזה נמכרה דרך שווייץ, ואוסף רוזנברג פוזר ברחבי אירופה. כ-70 מציוריו של רוזנברג עדיין חסרים, ביניהם "אישה עירומה על החוף" של פבלו פיקאסו (1923), שבע יצירות של אנרי מאטיס ו"הדיוקן של גבריאל דיוט" של אדגר דגה.

אזכורים בקולנוע 
 ב-1964 יצא לאקרנים הסרט "הרכבת", בכיכובו של ברט לנקסטר, העוסק בשוד ציורים מהגלריה הלאומית ז'ה דה פום על ידי הנאצים.
 ערוץ הולמרק הפיק ב-2003 את הסרט Brush with Fate, בו מתוארים גלגוליו של ציור דמיוני מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר. הסרט סובב סביב סוד אפל של הדמות האחרונה המחזיקה אותו בידיה והקונפליקטים עמם היא מתמודדת.
 סרט הקולנוע "ציידי האוצרות" מ-2014 בבימויו של ג'ורג' קלוני מגולל את קורותיה של יחידה אמריקאית שחייליה כונו "אנשי המונומנטים", ומשימתם הייתה למנוע פגיעה באתרים חשובים ולאתר כחמישה מיליון יצירות אמנות ותרבות שגנבו הנאצים. הסרט נעשה על פי ספרם של רוברט מ’ אדסל וברט ויטר (להלן).
 בשנת 2015 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי סיימון קרטיס "האשה בזהב", המבוסס על ספרה של אן-מארי אוקונור.
 בשנת 2025 תועד סיפורו של ברונו לוזה בסרט התיעודי "פלנדרר: חייו וזמנו של גזלן אמנות נאצי" (Plunderer: The Life and Times of a Nazi Art Thief), המבוסס על עבודתו של ההיסטוריון יונתן פטרופולוס.

ראו גם
 אוסף גורליט
 אוסף הרמן גרינג
 אמנות מנוונת
 דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
 המכון לחקר השאלה היהודית
 ועדת ברז'ייה
 המדונה מברוז'
 טירת אימנדורף
 יהודייה עם תפוזים
 מבצע רוזנברג
 רוז ואלאן
 כינור ותחריט
 האסטרונום

לקריאה נוספת
 קלי ג'ונס, האישה ששמעה צבעים. פן הוצאה לאור, 2012
 אן-מארי אוקונור, האשה בזהב: הסיפור המופלא של יצירת המופת של גוסטב קלימט "דיוקנה של אדלה בלוך-באואר". הוצאת פן/ידיעות ספרים 2013. חלקו הגדול של הספר מתאר את גנבות יצירותיו של גוסטב קלימט והמאבק המשפטי להחזרתן ליורשים החוקיים.
 רוברט מ’ אדסל וברט ויטר, אנשי המונומנטים : גיבורי בעלות הברית, גנבים נאצים והחיפוש אחר המטמון הגדול ביותר בהיסטוריה. מאנגלית: סמדר אביב. כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011.

קישורים חיצוניים

 עופר אדרת, בעקבות האוצר השדוד, ארגון יוצאי מרכז אירופה

 הושבו לבעליהן: יצירות אמנות שבזזו הנאצים מוצגות במוזיאון היהודי , אפוק טיימס, 14 באפריל 2009

 צור ארליך, אמנות ונמות: על התמונה של קלימט ששברה את כל השיאים, פורסם במקור ב-7 ביוני 2013 במוסף 'דיוקן' של מקור ראשון בכותרת "'המונה ליזה האוסטרית'"






הערות שוליים

*
קטגוריה:בעקבות מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:גזל ואובדן רכוש יהודי בשואה