אקרוסטיכון במקרא

אקרוסטיכון הוא מונח בתחום השירה והפרוזה, המבטא סידור מכוון של שורות, מילים או בתים, באופן שהאותיות שבראשן יוצרות רצף אלפביתי מוכר, שם, ביטוי או משפט. מקור המילה אקרוסטיכון ביוונית, והיא שילוב של המילים Akros – קיצון, ו-Stichos – שורה.

במקרא נמצאים אקרוסטיכונים במספר מקומות. האקרוסטיכונים הבולטים ביניהם מופיעים במגילת איכה, במשלי ובכמה ממזמורי תהלים. המשותף לרוב האקרוסטיכונים שנמצאו במקרא הוא שהם מבוססים על סדר האלף בית (אף שנמצאו מספר מועט של אקרוסטיכונים המצטרפים למילים קצרות במקרא).

 האקרוסטיכון במזרח הקדום 
באכדית נמצאו שבעה אקרוסטיכונים היוצרים שמות או משפטים הנוגעים ליצירה או למחברה. האקרוסטיכון הבבלי המוכר ביותר נמצא ביצירה "התיאודיציה הבבלית", המתוארכת ל-1000 לפנה"ס בקירוב וכתובה באכדית. בשיר 27 בתים, היוצרים אקרוסטיכון בו נזכרים שמו ותאריו של מחבר היצירה. ההבדל העיקרי בין האקרוסטיכונים הכתובים אכדית לאלו שבמקרא הוא שהם נושאים מסר מילולי בעל משמעות, ואילו מרבית האקרוסטיכונים במקרא בנויים על פי סדר האלפבית העברי ואינם יוצרים מילים או משפטים. הבדל נוסף נובע מאופיו של הכתב האכדי. הכתב האכדי מורכב מסימנים המסמלים הבהרות שלמות, בעוד שהכתב העברי הוא אלפביתי. קיים קושי בפענוח האקרוסטיכונים באכדית הנובע מכך שאותו הסימן יכול לסמל מספר הבהרות שונות. כך בחלק מהאקרוסטיכונים האכדיים סימן נקרא כהבהרה אחת בתוך השיר, וכהבהרה שונה לחלוטין במסר האקרוסטיכון.

באוצר השירה האוגריתית לא ידועים לנו אקרוסטיכונים של ממש, אולם ישנם טקסטים המכילים רצף של מספר שורות הפותחות כולן במילה או הבהרה זהה. כמה חוקרים ביקשו לראות בטקסטים אלה "קוואזי-אקרוסטיכונים" (מעין אקרוסטיכונים). ואולם, במקרים אלה לא מתקבל צירוף בעל משמעות כלשהי, ולכן קשה לראות הקבלה כלשהי בין "קוואזי אקרוסטיכונים" אלה לאקרוסטיכון המקראי.

במצרית נמצאו מספר שירים שעושים שימוש בתחבולה ספרותית הדומה במידת מה לאקרוסטיכון. אחד מן השירים הללו נקרא "המנון לאמון" והוא חובר באלף השני לפנה"ס. במזמור זה, המילה הראשונה בכל בית היא בעלת צליל הדומה למספרו של הבית. אמצעי ספרותי זה מזכיר במידה מסוימת את רעיון האקרוסטיכון האלפביתי שמופיע במקרא, שכן בשני המקרים פתיחת הבית מבטאת את מספרו בשיר.

 האקרוסטיכון במקרא 

ביחס לכלל הספרות שנמצאה במזרח הקדום, התופעה של אקרוסטיכון אלפביתי היא ייחודית למקרא.

 תהלים 
בספר תהלים יש שמונה אקרוסטיכונים אלפביתיים. זהו המקור הגדול ביותר לאקרוסטיכונים במקרא. בחלק מהמזמורים האקרוסטיכון הוא מלא, ובחלקם האקרוסטיכון חסר אותיות. האקרוסטיכונים האלפביתיים נבדלים בתדירות החלפת האותיות. בשלושה אקרוסטיכונים מופיעה אות האלפבית בראשית כל פסוק (תהילים כ"ה, ל"ד, קמ"ה), בשני אקרוסטיכונים מתחלפת אות לרוב כל שני פסוקים (תהילים ט', תהילים ל"ז), בשני מזמורים האות מתחלפת בכל צלע (תהילים קי"א, תהילים קי"ב) ובמזמור אחד מתחלפת האות כל שמונה פסוקים (תהילים קי"ט).

תהילים קמ"ה 
במזמור זה, "תהלה לדוד", מופיע אקרוסטיכון אלפביתי מלא, למעט האות נו"ן שחסרה בו. הוצעו מספר הסברים מדוע לא נכללה נו"ן במזמור. בתלמוד הבבלי מובא הסברו של רבי יוחנן שנאמר על דרך הדרש: "אמר רבי יוחנן מפני מה לא נאמר נו"ן באשרי מפני שיש בה מפלתן של שונאי ישראל" (בבלי ברכות, ד, ע"ב). הנו"ן, המופיעה בפסוק "נָפְלָה לֹא תוֹסִיף קוּם בְּתוּלַת יִשְׂרָאֵל" (), מתקשרת לנפילת ישראל, ומאחר ודוד לא רצה לראות במפלת ישראל, נמנע מלכלול נו"ן במזמור חשוב זה.

במספר נוסחים אחרים כגון תרגום השבעים, הוולגטה ואחת מגרסאות תהלים שנמצאו בקומראן, נוסף פסוק במקום הנו"ן החסרה בנוסח המסורה. בקומראן הפסוק שנוסף הוא: "נאמן אלוהים בדבריו וחסיד בכול מעשיו". חוקרים משערים שזהי תוספת מאוחרת ולא חלק מהמזמור המקורי. אחת הסיבות לכך היא שהצלע השנייה בפסוק חוזרת במדויק על המופיע בפסוק י"ז ("...וחסיד בכל מעשיו"), בעוד שבגרסה החסרה אין כלל כפילויות דומות. בנוסף, הביטוי "נאמן אלוהים בדבריו" מזכיר את הברכה שנאמרת לאחר ההפטרה "האל הנאמן בכל דבריו" וזהי הוכחה אפשרית לכך שפסוק זה הוא תוספת מאוחרת. מבחינה תוכנית השמטת הנו"ן לא פוגמת ברצף המזמור והיו אף שטענו שהחסרת הנו"ן תורמת למבנהו.

בנוסף לאקרוסטיכון האלפביתי הבולט במזמור זה, נטען שבאמצע מזמור זה מופיע אקרוסטיכון הפוך של המילה "מלך" בפסוקים י"א-י"ג:

כבוד מלכותך יאמרו וגבורתך ידברו

להודיע לבני האדם גבורתיו וכבוד הדר מלכותו

מלכותך מלכות כל עלמים וממשלתך בכל דור ודור

אמנם, כל אקרוסטיכון אלפביתי שלם כולל את הצירוף "מלך", שכן זהו היפוך רצף אותיות האלפבית הרגיל. אך במזמור זה מופיעות דווקא בפסוקים אלו מילים משורש "מל"כ", ומשום כך אפשר שבמזמור קמ"ה אקרוסטיכון זה הוא מכוון.

 כ"ה, ל"ד 

במזמור כ"ה מופיע אקרוסטיכון החסר את האותיות וי"ו וקו"ף כאשר במקום הקו"ף מופיעה רי"ש פעמיים ובסופו נוספה האות פ"ה. במזמור ל"ד מופיע אקרוסטיכון החסר את האות וי"ו בלבד. בסופו מופיעה גם כן האות פ"ה. ע"פ צ'רסקו, המטרה בהוספת האות פ"ה בסוף שני מזמורים אלו היא על מנת ליצור אקרוסטיכון של המילה "אל"ף" על פני התחלתו אמצעו וסופו של המזמור (פסוקים א', י"א וכ"ב בשני המזמורים). אקרוסטיכון משוער זה מסייע להדגיש את אופיים האלפביתי של שני המזמורים והשמטת האות וי"ו שומרת על אורך של 22 פסוקים כמספר אותיות האלפבית. חוקרים אחדים אף הציעו כי השמטתה של וי"ו דווקא מבוססת על שיטת האתב"ש, צופן החלפה שבו האות הראשונה באלפבית מוחלפת באחרונה, השנייה בזו שלפני האחרונה, וכן הלאה (א-ת, ב-ש, ג-ר, וכן הלאה): על פי שיטה זו, וי"ו היא בת זוגה של פ"ה, והשמטתה מפצה על הכפלת האות פ"ה באקרוסטיכונים אלה.

אברכה את ה' בכל עת תמיד תהלתו בפי
בה' תתהלל נפשי ישמעו ענוים וישמחו
גדלו לה' אתי ונרוממה שמו יחדו
.
.
.
לכו בנים שמעו לי יראת ה' אלמדכם
.
.
.
שֹמר כל עצמותיו אחת מהנה לא נשברה
תמותת רשע רעה ושנאי צדיק יאשמו
פודה ה' נפש עבדיו ולא יאשמו כל החסים בו ()

 ט' - י' 
בשני מזמורים אלו מופיע אקרוסטיכון חלקי שתחילתו במזמור ט' וסופו בסוף מזמור י'. בתרגום השבעים מופיעים שני מזמורים אלו כמזמור אחד. גם רש"י התייחס לשני מזמורים אלו כמזמור אחד מאוחד. במזמור ט' מופיעות מרבית האותיות שבחציו הראשון של האלפבית – מאל"ף עד כ"ף. מזמור י' פותח בלמ"ד הממשיכה את האקרוסטיכון, ומסתיים באותיות קו"ף עד תי"ו בפסוקיו האחרונים.

 ל"ז 
מזמור ל"ז עוסק בהנחיות מוסריות. אותיות האקרוסטיכון מופיעות על פי רוב במרחק של שני פסוקים זה מזה. ברובו מורכב המזמור מבתים בעלי שני פסוקים. בכל בית פסוק אחד שבו הנחיה מוסרית המתחילה באות האקרוסטיכון, ופסוק נוסף המעניק הסבר או חיזוק להנחיה זו. האקרוסטיכון אינו שלם: חסרה בו האות עי"ן. בנוסף, תבנית הבתים בני שני פסוקים איננה נשמרת לכל אורכו.

 קי"א, קי"ב 
שני מזמורים אלו דומים מאוד זה לזה בסגנונם ובמבנם. שניהם כוללים אקרוסטיכון במבנה זהה, בו בכל פסוק שתי צלעות, וכל צלע פותחת באות מהאקרוסטיכון. זאת למעט שני הפסוקים האחרונים שבכל אחד מהם 3 צלעות ו-3 אותיות מהאקרוסטיכון. מזמור קי"א מתמקד בגדלותו וצדקתו של האל, ואילו מזמור קי"ב מתאר את הצדיק ירא ה' ושכרו. בנוסף למבנה האקרוסטיכוני הזהה, ישנם ביטויים דומים או זהים המופיעים בשני המזמורים, כמו "חנון ורחום" () ו"חנון ורחום וצדיק" או "(ו)צדקתו עמדת לעד" (; ; ). קווי הדמיון הרבים בין שני המזמורים האלו מביאים את רוב החוקרים להסכים שהם נכתבו על ידי מחבר אחד.

 קי"ט 
מזמור קי"ט הוא הארוך מכל מזמורי תהלים וארכו 176 פסוקים. הנושא המרכזי במזמור זה הוא שבח התורה. הוא מחולק ל-22 בתים שכל אחד מהם מחזיק שמונה פסוקים המתחילים כולם באות האקרוסטיכון. הדוגמה היחידה במקרא לאקרוסטיכון במבנה דומה שבו חזרה על האותיות נמצאת בפרק ג' באיכה, שבו בכל בית שלושה פסוקים המתחילים באות מהאקרוסטיכון. לעומת זאת במרבית הטקסטים הבבליים הכתובים באקרוסטיכון ישנה חלוקה המזכירה את מזמור קי"ט, כלומר: השיר מחולק לבתים ובכל אחד מהם 'אות' מהאקרוסטיכון פותחת את כל שורות הבית.

 משלי ל"א – "אשת חיל" 
השיר "אשת חיל" מופיע בסוף ספר משלי והוא עוסק בשבח האישה האידיאלית וכלילת המעלות. השיר בנוי כאקרוסטיכון אלפביתי שלם בו כל פסוק פותח באות מן האלפבית. הפסוק האחרון, באות תי"ו, מסיים את "אשת חיל", ומסיים גם את ספר משלי כולו.

 איכה 
מגילת איכה מכילה קינות על חורבן בית המקדש הראשון. ארבע הקינות הראשונות בנויות באקרוסטיכון אלפביתי שלם. הפרק החמישי והאחרון אינו מכיל אקרוסטיכון, אך הוא באורך של 22 פסוקים, כמניין אותיות האלפבית. חוקרים רבים סבורים כי מספר זה של פסוקים אינו מקרי, וכי פרק ה' משתמש ב'אקרוסטיכון ריק', כלומר, הוא מכיל 22 פסוקים בגלל הזיקה הכללית שלו למסגרת של אקרוסטיכון, אך סדר האותיות חופשי ואיננו עוקב אחר האלף-בית. אם נקבל הנחה זו, הרי מגילת איכה כולה מעוצבת בצורה זו או אחרת סביב האלפבית העברי.

פרקים א', ב' וד' הם באורך 22 פסוקים כל אחד, והם כוללים אקרוסטיכונים בהם כל פסוק מתחיל באות מאותיות האלפבית. בפרקים א' וב' יש בכל פסוק שלוש שורות-שיר ואילו בפרק ד' שתי שורות-שיר. שלושת הפרקים האלו קשורים זה לזה גם מבחינות אחרות. כך למשל, שלושתם פותחים במילה "איכה". פרק ג', לעומת זאת, יוצא דופן במבנהו. בכל בית שלושה פסוקים הפותחים כל אחד באות מהאקרוסטיכון, כך אורכו הוא 66 פסוקים – בשונה מכל הפרקים האחרים.

 חציית האלפבית 
בפרק א' באיכה, האקרוסטיכון האלפביתי מתחלק לשני חלקים שווים באורכם: הראשון מאל"ף עד כ"ף, והשני מלמ"ד עד תי"ו. במחצית הראשונה, המקונן מדבר בגוף שלישי על "בת ציון", היא ירושלים, שחרבה. במחצית השנייה, לעומת זאת, "בת ציון" מבכה בגוף ראשון את מר גורלה. במקרה זה, חציית האקרוסטיכון לשניים משמשת כאמצעי אמנותי להבלטת נקודות המבט השונות בקינה.

 סדר האותיות פ"ה ועי"ן 
בשלושה מפרקי איכה (ב', ג' וד') סדר האלפבית שונה במקצת מן הסדר הידוע: האות פ"ה מופיעה לפני האות עי"ן. מאחר שתופעה זו חוזרת שלוש פעמים סביר שאין מדובר בטעות, אלא בבחירה מכוונת. חיזוק נוסף לכך הוא, שבית האות פ"ה נפתח באופן כמעט זהה בפרקים ב' וג': "פצו עליך פיהם" () ו"פצו עלינו פיהם" (). בחפירות ארכאולוגיות נמצאו כמה כתובות אלפבית עתיקות בהן סדר האותיות פ"ה ועי"ן הפוך מן המוכר לנו, כמו בפרקים אלה באיכה. פ"ה מקדימה את עי"ן גם בתרגום השבעים למזמור אשת חיל. כמו כן, בגרסה של איכה פרק א' המופיעה באחת ממגילות קומראן פ"ה מקדימה את עי"ן, שלא כמו בנוסח המסורה שלפנינו. ייתכן שעדויות אלו יכולות להצביע על סדר אחר שהיה מקובל לאלפבית. היו חוקרים שהציעו שגם במזמור ל"ד בתהלים, הקדימה פ"ה את עי"ן בנוסחו המקורי, על אף שאין לכך כל עדות נוסח עתיקה. זאת על פי ההקשר בלבד: הפסוק הפותח באות צד"י במזמור זה לא מתאים להיקרא כהמשכו של הפסוק הפותח באות פ"ה, אלא דווקא כהמשכו של הפסוק הפותח באות עי"ן.

רבי יוחנן ורבא נדרשו אף הם לסוגיית שינוי סדר האותיות באיכה. הם סברו, על דרך הדרש, ששינוי סדר הפ"ה והעי"ן נועד לרמוז כי חטא המרגלים בהוצאת דיבתה של הארץ, הביא לחורבן המתואר במגילת איכה. לשיטתם, המרגלים דיברו בפיהם רעה על הארץ ותיארו דברים שלא ראו בעיניהם, ולכן הוקדמה באיכה, האות פ"ה המתקשרת לפה, לאות עי"ן המתקשרת לעין: "בשביל מה הקדים פ"א לעי"ן בשביל מרגלים שאמרו בפיהם מה שלא ראו בעיניהם". יש לציין שעל פי פשט הדברים, סיפור המרגלים אינו מוזכר כלל באיכה. במדרש איכה רבה חוזרים דברים דומים, אך ללא אזכור המרגלים: "מפני מה הקדים פ"ה לעי"ן? לפי שהן אומרים בפה מה שלא ראו בעין".

 אקרוסטיכון מינימלי בפרק ה' 
ייתכן שבאיכה ה', בחלקה האחרון של המגילה, ישנה התייחסות תמציתית לתבנית האקרוסטיכון האלפביתי המופיע בארבעת הפרקים הקודמים. באיכה ה', י"ט-כ', המילים שבראש צלעות הפסוקים מתחילות באותיות אל"ף, כ"ף, למ"ד ותי"ו. אותיות אלו הן בדיוק ההתחלה (א'), האמצע (כ', ל') והסוף (ת') של האלפבית העברי:

אתה ה' לעולם תשב
כסאך לדר ודור:
למה לנצח תשכחנו
תעזבנו לארך ימים: ()

אקרוסטיכון מינימלי זה, אם אכן קיים, מהווה מעין סיכום למגילת איכה, הרצופה באקרוסטיכונים אלפביתיים.

 תפקידו של האקרוסטיכון באיכה 
לא ידוע מדוע דווקא מגילת איכה מתאפיינת בשימוש כה אינטנסיבי באקרוסטיכון. חוקרים שהתייחסו לשאלה זו הציעו שהאקרוסטיכון, בהיותו מסגרת נוקשה ופורמלית באופיה, מתפקד כגורם המאזן את ההתפרצות הרגשית רבת העוצמה שבמגילה, ובכך הופך אותה מזעקה בלתי מרוסנת ליצירה ספרותית מאורגנת שמובנה בה מתח בין צורה לתוכן.

 נחום 
לפי כמה חוקרים, פרק א' בספר נחום מכיל אקרוסטיכון חלקי. אקרוסטיכון זה, אם קיים, הוא מאוד חסר ולא עקבי. הוא מגיע רק עד האות כ"ף וחסרות בו האותיות דל"ת, זי"ן ויו"ד. בנוסף, הרווח בין אותיות האקרוסטיכון אינו זהה, ומיקומן אינו זהה בפסוקים השונים. יש לציין כי כל האקרוסטיכונים האחרים שזוהו במקרא, נמצאים בפרקי שירה ומזמור. זהו האקרוסטיכון היחיד שנמצא בטקסט נבואי.

 תפקידו של האקרוסטיכון במקרא 

חוקרים העלו כמה השערות לגבי תפקידו של האקרוסטיכון האלפביתי. אפשר שמטרתו של האקרוסטיכון דידקטית, והוא נועד לסייע לקורא המזמור לזכור את תוכנו כדי שיוכל לחזור עליו בעל פה. השערה זו עשויה להתאים למספר אקרוסטיכונים כגון אלה שבתהלים קי"א – קי"ב. ואולם במקרים אחרים, כדוגמת מזמור קי"ט או איכה ג', אין צורת האקרוסטיכון מקלה על זיכרון היצירה. על פי השערה אחרת, לאקרוסטיכון תפקיד ספרותי: הוא נועד להעניק תחושה של שלימות ליצירה, וליצור את הרושם שהנושא נדון עד תום, מאל"ף ועד תי"ו. מזמור קי"ט משמש דוגמה נאה להצעה זו. חוקרים אחדים שיערו כי מדובר בקישוט אומנותי משוכלל שנועד להקנות לשיר איכויות מיוחדות המבליטות את כישרונו הפואטי של מחבר השירה: אקרוסטיכון אלפביתי מהווה מסגרת מוגבלת ונוקשה, והיכולת לחבר יצירה מוצלחת במגבלות אלה נחשבת לביטוי של כישרון ספרותי מיוחד. עוד הוצע כי עיקר תרומתו של האקרוסטיכון ליצירה היא במישור הוויזואלי, שכן הוא יוצר אפקט ויזואלי הרמוני עבור קורא המעיין בה כשהיא בצורתה הכתובה.

 קישורים חיצוניים 

 "אקרוסטיכון במקרא", 26 ביוני 2013, 3.0 CC-BY-SA


הערות שוליים

קטגוריה:טכניקות ספרותיות
קטגוריה:שירה
קטגוריה:טכניקות ספרותיות בתנ"ך