הילה בן ארי

הילה בן ארי היא אמנית ישראלית, רב תחומית יוצרת במדיות שונות וידאו מיצב, פיסול והדפס.

 ביוגרפיה 
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|שחרית 2011. וידאו, מראה הצבה, צלם וידאו – עמית יסעור, רקדנית – אדוה קידר
הילה נולדה בקיבוץ יגור ב-26 באפריל 1972 חיה ויוצרת בתל אביב. בעלת תואר שני מהחוג לתורת הספרות, אוניברסיטת תל אביב, 2006 בוגרת המחלקה לעיצוב קרמי בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, 1999. היא מרצה בבצלאל במחלקה לעיצוב קרמי ובמכון לאמנות במכללת אורנים.

 יצירתה 
בן ארי הינה אמנית רב תחומית העוסקת בודיאו, מיצב פיסול והדפס. עבודותיה יוצרות דיאלוג עם מחול ותיאטרון וחוקרות את נקודות המפגש בין אמנות חזותית לאמנויות הבמה. עבודותיה עוסקות בגוף הנשי, בגבולותיו החדירים ובמתח שבין אילמות לדיבור, שם מתמזגות סוגיות פרטיות וחברתיותמתוך קטלוג התערוכה "קול הקורא אל עצמו"

שלהבת קשורה בגחלת על מיצב הוידאו של הילה בן ארי מאת תמנע זליגמן. בעבודות הוידאו שלה היא פיתחה שפה תנועתית שבה הגוף נראה כמעט קפוא, לכוד בין גמישות וכאב, ומעלה שאלות על מצבי טראומה.

מיצבי הוידאו הרב-ערוציים של בן ארי, יוצרים מרחב חדש הממזג בין במה לחלל גלריה שבו מטשטשים הגבולות בין הפרפורמרים לצופים. הקהל מצוי בקרבה אל הדמויות המופיעות בוידיאו ואל ההתרחשות הנרקמת במרחב התערוכה. סמיכות זו, ללא תיווך בימתי מורחק, מהווה חלק מהפרקטיקה של בן ארי, בה תנועתו העצורה של הגוף המוקרן כמו נוכחת פיזית בחלל. במיצבי וידאו אלו, הדמויות מוקרנות בגודל טבעי. תנועותיהן המופיעות על מסכים גדולי מימדים הפזורים ברחבי החלל, יוצרות יחד כוריאוגרפיה מרחבית, לא-לינארית.

היבט בולט נוסף בעבודתה נעוץ במחקר ארכיוני ובדיאלוג עם יצירות של אמני עבר נשכחים שפעלו בתחומים כמו ספרות, מחול ומגזרות נייר. דרך יצירות אלה, בן ארי יוצרת קריאות חדשות לנרטיבים תרבותיים מתוך פרספקטיבה נשית ודרך הממד הגופני.

 תערוכות ופרסים 
בן ארי הציגה תערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות ביניהם: גלריה אחד העם תשע (2025), בית טיכו – מוזיאון ישראל (2021), מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2017), המשכן לאמנות עין חרוד (2015) ובמוזיאון לאמנות עכשווית MACRO, רומא, במסגרת תכנית הרזידנסי של המוזיאון (2013). יצירה כוריאוגרפית של בן ארי עבור להקת המחול Limón Dance Company עלתה בבכורה ב-New York Live Arts, ניו יורק (2023).

היא השתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות בגלריות ומוזיאונים בארץ ובעולם, ביניהם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקוה לאמנות, The National Taiwan Museum of Fine Arts, Orange County Museum of Art (קליפורניה), MAXXI Museum (רומא), Bonn Museum of Art (בון), National Museum of Contemporary Art (בוקרשט), The National Art Center (טוקיו).

בין הפרסים בהם זכתה: פרס לאמנית מצטיינת בישראל על שם בקי דקל (2025) , פרס בבתחום הוידאו לאמן בכיר מטעם משרד התרבות והספורט (2016), פרס פינס לגרפיקה ישראלית - מוזיאון ישראל (2016), Premio Combat Prize בתחום הוידאו (איטליה, 2016), פרס קרן משפחת אוסטרובסקי לאמנות וידאו וקולנוע ניסיוני, פסטיבל הקולנוע ירושלים (2016), פרס קולב - מוזיאון תל אביב לאמנות (2014) ופרס עידוד היצירה מטעם משרד התרבות והספורט (2012). כמו כן, זכתה במענקים מטעם קרן אאוטסט לאמנות עכשווית, ארטיס, מועצת הפיס לתרבות ואמנות, הקרן ליוצרים עצמאיים, קרן פלומס ועוד.

 עבודות 
במהלך העשור האחרון, יצרה בן ארי סדרה של עבודות מחווה ליוצרים ישראלים נשכחים שפעלו בדיסציפלינות אמנותיות שונות (ספרות, תיאטרון, מחול), דרכן היא חוקרת היבטים של זהות ומגדר. עבודות אלו, מבוססות על מחקרים בתרבות הישראלית, ומשלבות בין ממד היסטורי ותרבותי לבין ממד אישי, ביוגרפי. באמצעות הדיאלוג הבין דורי היא מרחיבה את השפה החזותית שלה ויוצרת מדרשים תרבותיים הנבנים ומזינים זה את זה.

"נעמה - מחווה לנחום בנארי" (2015), היא יצירת וידאו רב-ערוצית שהוצגה לראשונה במשכן לאמנות בעין חרוד, באוצרות גליה בר אור. היצירה איגדה מספר סצנות כוריאוגרפיות לכדי יצירה נרטיבית מורכבת, המושתת על המחזה "תובל קין" (1951) שחיבר נחום בנארי, אחי סבה של בן ארי, שהיה ממייסדי קיבוץ עין חרוד והמוזיאון שבו. במחזה המקורי, שמשלב מיתולוגיה יהודית ויוונית, מופיעה נעמה כדמות שולית, אך בן ארי בחרה להנכיח את דמותה כדמות מפתח וביקשה לקרוא את המחזה דרך הפריזמה המגדרית. בן ארי יצרה סצנות המורכבות מעשרות מצבים גופניים טעונים וניהלה דיאלוג עם מבנה הבימה מראשית עין חרוד, עם הטקסים הקיבוציים ועם התיאטרון היווני . בטקסט על מושג הג'סטה למגזין המקוון "מארב," כתבה בן ארי על ההקבלה שהיא מצאה במחזה בין דמותה של נעמה האילמת לדמותה של אנטיגונה, ועל העיסוק בסוגיית הקול הנשי, אשר אינו מצליח להישמע ולהתכונן אל מול הכוחנות הגברית.

"תנועה בין קווים שבורים – מחווה להדה אורן" (2017) היא תערוכת יחיד  שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית באוצרות טל יחס. העבודה חוקרת שאלות של זהות ונוכחות של הגוף הנשי דרך דיאלוג עם  יצירותיה של הכוריאוגרפית החלוצית הדה אורן (2008-1935). אורן חיה בקיבוץ אשדות יעקב איחוד ויצרה עבור להקת המחול הקיבוצית, להקת בת שבע 2 ועוד. התערוכה של בן ארי, מורכבת מאחד-עשר מסכי וידיאו הפזורים ברחבי החלל. על כל מסך מוקרנת דמות בגודל טבעי המבצעת תנועות חזרתיות. ביחד, המחוות המבודדות הללו מתמזגות לכוריאוגרפיה מרחבית שמתקיימת בלופ, ללא התחלה וסוף. התערוכה  של בן ארי כולה מעמידה פער מתוח בינה ובין אורן. המתח הבלתי נפרק הוא נושא עבודתה: בן ארי פוסעת בעקבות הכוריאוגרפיה של אורן תוך שהיא מפרקת אותה למקטעים של תנוחות, מחוות ותנועות גוף.. 

"קול הקורא אל עצמו" (2021) היא תערוכת יחיד שאצרה תמנע זליגמן, והוצגה בבית טיכו- מוזיאון ישראל, ירושלים. התערוכה העלתה נושאים של זהות וטראומה והתפתחה מתוך דיאלוג עם מגזרות הנייר שיצר האמן משה רייפר (1985-1907) בשנות ה-30 של המאה הקודמת. בהקרנות הוידאו במיצב הרב-ערוצי הופיעו גופים שהיו אחוזים במעין סד של נייר ואור. המבקרים שנכנסו לחלל התערוכה יכלו ליצור קרבה אינטימית עם הגוף המופיע, כמעט לחבור אליו.

I Must Be Circumstanced  משנת 2023  היא עבודה לבמה שיצרה בן ארי בהזמנת להקת המחול Limón Dance Company והוצגה בבכורה ב-New York Live Arts בניו יורק.  בעבודה יצרה בן ארי דיאלוג עם היצירה האיקונית The Moor's Pavane (1949) של חוזה לימון, המבוססת על אותלו של שייקספיר. העבודה התמקדה בדמויותהין של  אמיליה ודסדמונה בלבד ודרכן סיפרה מחדש את העלילה מפרספקטיבה נשית. הכוריאוגרפיה של בן ארי  מבוססת על מערכת יחסים רפלקטיבית בין שתי רקדניות שמופיעות על הבמה ובין שתי רקדניות שמוקרנות בוידאו, כמעין הולוגרמות. 

"משמר" (2025)   תערוכת יחיד שהוצגה בגלריה אחד העם 9. בטקסט התערוכה כותבת האוצרת דרורית גור אריה " ב"מִשְמָר" מבקשת בן ארי להיכנס אל הרגעים בהם מתרחש אירוע טראומתי שנצרב בגוף, תוך ניסיון להקשיב לגוף שנאלם ולתת לו "לדבר"" ומציינת כי העבודה מהווה ציון דרך במחקרה האמנותי של בן ארי"  חלל התערוכה, נע בין חדר אינטימי ומרחב של במה. הוא מזמן את הצופים אל תוך מופע המסתעף בין מספר מסכים, כפרגמנטים של חוויה מפוצלת. בעבודה משתתפת השחקנית אביגיל אריאלי שמבצעת טקסט שכתבה בן ארי. לצידה, הסופרת והמשוררת יערה שחורי והמוזיקאית אור אדרי המבצעות מגוף יצירתן הספרותי והמוזיקלי. בשני מסכים אחרים הפרוסים בחלל, שתי רקדניות מופיעות ברצף תנועתי. האחת ניצבת בגבה לקהל בעוד השנייה מוקרנת שכובה על גבי במה נמוכה.

 עבודות קודמות 
בתערוכות היחיד "כתף שמאל" (2008) ו"לאקונה" (2012) בגלריה 39 בתל אביב, הוצגו עבודות נייר ופיסול לצד עבודות וידאו-סטיל, שדרכן התגבשה השפה התנועתית של בן ארי. 

"כתף שמאל" תוארה על ידי מבקרת האמנות קציעה אלון כאמנות פמיניסטית מורכבת, בה טראומת הפגיעות הנשית מועברת אל תוך מרחב כנסייתי דרך סובלימציה "כמו מקודשת" . לקטלוג מעבודותיה של בן ארי שיצא בזמן התערוכה כתבה הסופרת מיכל בן נפתלי כי אף על פי שעבודותיה של בן ארי הוצגו בתערוכות שעסקו בשאלות חברתיות ופוליטיות, משהו במיצביה סירב להתחבר לתמות הגדולות. למעשה ניתן לומר כי המרי אותו יוצרת בן ארי, מכוון בעיקרו כלפי התביעה למסר ולהגדרה.

"לאקונה"  אוצרת התערוכה טלי בן נון   תיארה בטקסט התערוכה את העבודות של בן ארי כסיסמוגרף חזותי, שמצליח להמיר פרדוקסים גופניים, מחוות ושינויים מטמורפיים לצורניות מורכבת. הן בעבודות הווידאו והן בעבודות הנייר, בא לידי ביטוי העניין המתמשך של בן ארי במתח שבין החזקה ממושמעת ומתוחה ובין הקריסה.

"רגולטור"  הינו מיצב שהוצג בשנת 2005, כחלק מהתערוכה  הקבוצתית "לינה משותפת" בביתן הלנה רובינשטיין,  מוזיאון תל אביב. התערוכה עסקה ביסוד הקבוצה בתרבות הישראלית, דרך עבודתם של אמנים שגדלו וחונכו בקיבוץ. עבודתה של בן ארי נגעה במישטור של הגוף הן במרחב הארכיטקטוני והן במרחב הקבוצתי. טלי תמיר, אוצרת התערוכה, ניסחה זאת "ההנחה ש'כולם שווים ואין מה להסתיר' כמו גם האמונה שהבריאות הבסיסית תנצח כל פיתול והפרעה, מתערערת במיצב של הילה". 

"דיאנה"  2004  הינה תערוכה יחיד מוזיאלית ראשונה של בן ארי שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, באוצרות דליה לוין. העבודה הורכבה מגריד בנוי שורות קרניים הבוקעות מן הקירות, שורות של מגזרות של דגם נשי החוזר על עצמו וחוטים הקושרים אותן זו לזו. בתערוכה שילבה בן ארי דימויים מטריטוריית הצייד, המגדר והדת והעלתה שאלות לגבי קורבן-מקריב.

"להחזיק"  2001  תערוכה זו הייתה תערוכת היחיד הראשונה לאחר סיום לימודיה של בן ארי במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל. התערוכה הוצגה בגלריה הקיבוץ תל אביב, באוצרות טלי תמיר. בתערוכה הציגה בן ארי עבודת קיר שהורכבה מגריד הבנוי מיחידות קטנות מחומר, המאורגנות בשורות, קשורות בחוטי ברזל ובסרטי משי שחורים, שלובות זו בזו כמו חוליות-צוואר. כבר אז כתבה עליה תמיר כי ניתן לקשור את המערכת הגאומטרית המופשטת של בן-ארי לאסוציאציות חברתיות של חברה אידאולוגית-קולקטיבית כמו החברה הקיבוצית.

גלריה

 פרסים 

 מלגות 
בן ארי זכתה לאורך השנים במלגות  ומענקים מטעם  קרנות וארגונים שונים. ביניהם : קרן פלומס לאמנות,  הקרן ליוצרים עצמאיים - משרד התרבות והספורט, אאוטסט, ארטיס, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות , Asylum Arts , ניו יורק, קרן יהושע רבינוביץ לאומנויות תל אביב, The Visiting Israeli Artists Program - Israel Institute Grant ,Impact Collections

תערוכות
תערוכות יחיד וזוגיות

תערוכות קבוצתיות

 קישורים חיצוניים 

 אתר הבית של הילה בן ארי
 הילה בן ארי באתר Youtube
 הילה בן ארי באתר Vimeo

 הילה בן ארי באתר סדנת ההדפס ירושלים
 הילה בן ארי, באתר ארגון ארטיס, ניו יורק
 קציעה עלון, חמש טיפות מסמנות את קיומה, באתר מארב, 7 בדצמבר 2008


 הערות שוליים 

קטגוריה:אמניות ישראליות
קטגוריה:בוגרות בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:יגור: אישים
קטגוריה:מורים לאמנות בישראל
קטגוריה:סגל בצלאל
קטגוריה:סגל אורנים - המכללה האקדמית לחינוך
קטגוריה:ערכים שנערכו במסגרת GLAM בצלאל
קטגוריה:אמני הדפס ישראלים
קטגוריה:אמניות הדפס ישראליות
קטגוריה:אמנים ישראלים
קטגוריה:מורות לאמנות בישראל
קטגוריה:זוכי פרס יעקב פינס לאמן הדפס ישראלי
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1972
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1972