אשת מנוח

אשת מנוח היא אמו של שמשון ואשתו של מנוח. מלאך ה' מתגלה בפניה ומודיע כי תלד ילד אשר "נְזִיר אֱלֹהִים יִהְיֶה". שלא כבסיפורי לידה אחרים בתנ"ך, ששמות הנשים נזכרים בהם, שמה של האישה לא נזכר. נאמר עליה רק שהיא "עֲקָרָה וְלֹא יָלָדָה".

 סיפורה במקרא 
ההתגלות הראשונה

מלאך האלוהים מתגלה אל האישה. הוא אומר לה שהיא עקרה ובן ייוולד לה. גם המספר מקדים ומספר כי היא עקרה. מצד האם אין תגובה, לא על צורת ההתעברות ולא על יעודו של בנה. ההבטחה לבן טומנת בחובה ציווים, אזהרות ובשורה על עתידו של הרך הנולד. פסוק ד' הופך להיות תנאי: וְעַתָּה הִשָּׁמְרִי נָא וְאַל תִּשְׁתִּי יַיִן וְשֵׁכָר, וְאַל תֹּאכְלִי כָּל טָמֵא. האישה תלד אם תשמור על ציווי הנזירות.

האישה ממהרת לתאר לבעלה כיצד נראה איש האלוהים. היא מצטדקת באומרה שאת שמו לא שאלה ואת שמו לא מסר לה. האישה משמיטה בתחילה את הגילוי "אַתְּ עֲקָרָה... וְיָלַדְתְּ בֵּן" ומשלבת את פרשנותה לדברי המלאך. האישה מספרת את בשורת הלידה: "הִנָּךְ הָרָה" ולאחר מכן ממשיכה ומספרת לבעלה על עתידו של הנער אשר יהיה נזיר אלוהים. היא אינה מספרת לבעלה כי מורה, סכין, לא יעלה על ראשו, ומנגד מספרת על האיסורים החלים עליה.

גילוח שיער הוא אחד מהאיסורים החלים על הנזיר בחוקת הנזיר המופיעים בספר . בניגוד לסיפור לידת שמואל בספר , בו האיסור לא ניתן מה' או שליחו, אלא בא ביוזמת חנה אם שמואל, בסיפור זה האיסורים ניתנו מה' וחלו גם על אימו בזמן הריונה, מפני ששמשון הוקדש טרם לידתו.

האישה מחסירה את הפרט החשוב הקשור להיותו מושיע, אך מוסיפה "עַד יוֹם מוֹתוֹ".

ההתגלות השנייה

מנוח מתפלל לה' ומבקש כי איש האלוהים יופיע שוב, אך איש האלוהים מתגלה שוב רק לאישה. האישה ממהרת לספר לבעלה ומשתמשת בצירוף "אֲשֶׁר בָּא בַיּוֹם אֵלָי". צמד המילים "בא אל" בתנ"ך משמש פעמים רבות לתיאור יחסים מיניים. איש האלוהים אינו משיב למנוח על שאלתו אלא חוזר על הדברים שאמר לאישה. הסצנה מסתיימת בפחדו של מנוח מכך שראו את איש האלוהים. תפקיד המרגיע את מי שנחרדו, לאחר שראו את פני האל, עובר מאלוהים אל האישה.

האישה אכן יולדת בן ונותנת לו את שמו, כנהוג בימים ההם (בדומה ללאה, רחל, חנה, שכנותיה של נעמי ועוד, שנותנות לבניהן את שמם).

שמאל|ממוזער|220px|איור מתנ"ך מורגן (המאה ה-13), המציג את מנוח ואשתו העקרה מעלים קורבן

 זיהויה עם הצללפוני 
בסיפורי לידה אחרים בתנ"ך שמות הנשים נזכרים, ואילו בסיפור זה נפקד שמה של האישה. ניתן לשער שכוונת הסופר המקראי היא להמעיט בחשיבות המשפחה ולתת ביטוי יתר לבשורה האלוהית שקדמה ללידת שמשון.

חז"ל זיהו את אשת מנוח עם "הַצְלֶלְפּוֹנִי" הנזכרת ב בייחוסי משפחת כלב בן יפונה משבט יהודה: . אחיה של הצללפוני היו יזרעאל, ישמא וידבש. היא הוזכרה בשמה עם שאר אחיה ככל הנראה משום חשיבותה. הרב חיים דב רבינוביץ (דעת סופרים) כותב: 
 משמעות השם 
במספר מדרשים מוסברת משמעות שמה של אשת מנוח:
 "לפי שראתה במלאך – נקרא שמה הצללפוני: שהיא פונה [רואה] את המלאך, ואין צ'ל'ל' אלא מלאך. ומדוע נאמר "הצלל" בשתי אותיות ל' – ולא אמר 'הצל-הצלפוני', שהרי המלאך נקרא צל ולא צלל? אלא לפי ששתי פעמים נראה לה המלאך, אחת בעיר ואחת בשדה" (במדבר רבה י, ה)
 "סדין עשתה ותמכור" זו הצללפוני, אמו של שמשון שהייתה דומה לאישה שאורגת וטווה בשוק, מפני שלא פרה ורבה. (גנזי שכטר א 761) כמו כן האזכור בָּטַח בָּהּ לֵב בַּעְלָהּ, וְשָׁלָל לֹא יֶחְסָר מרמז על צ'ל'ל' המלאך.
 "הייתה טווה ומוכרת בשוק ומגדלת את בנה, ולא עוד אלא, הייתה יושבת ודורשת עד שהצלילה התורה" (מדרש אשת חיל בתמ"ד – ב, קמט)

בקרב החולקים על זיהוי חז"ל הוצעו הצעות שונות לתיקון הנוסח, ובייחוד הוצע לחלק את השם "הצללפוני" לשני שמות של זכרים: "יהללאל" ו"צפוני" ולזהות את "יהללאל" עם איש ששמו כך, הנזכר ב – בלא ציון ייחוס. אולם באשר לסברות אלו הועלו ספקות. יש המפרשים "הצללפוני" כלשון הצל את פניי, כלומר, תן לצילך לכסות את פניי, פרוש עליי את חסותך. לפי זה, השם מביע את בקשת העלמה המופנית אל האל.

 שימושים בזיהוי 
על פי זיהוי זה, נקרא על שמה של אשת מנוח היישוב צלפון, אזור שבו נמצאים מספר מקומות ששמם קשור בשמשון, כגון בית שמש, צומת שמשון, צרעה ואשתאול.

גם זאב ז'בוטינסקי, ברומן "שמשון", אימץ את השם הצללפוני כשמה של אמו של שמשון.

עקרותה
"ויאמר לי: "הנך הרה", אבל מה שאמר לה: "הנה את עקרה" לא גילתה לו, שלא רצתה לגלות קלקולה" (במדבר רבה י, ה). המונח 'קלקולה' מופיע פעמים רבות בתלמוד לעבירות שקשורות ביחסים שאינם כשרים כמו יחסי ניאוף ולכן מוסיף הדרשן כי "לא גילתה לו דבר עקרותה שלא רצתה לגלות דבר קילקולה".

לדעת יאירה אמית, מוטיב העקרות במקרא הוא רק אמצעי המועיד את התינוק הנולד שהולדתו באה בזכות האל ולכן המחבר המקראי ממעיט בהצגת האב.

הסיפור אצל יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מוסיף בחיבורו "קדמוניות היהודים" עוד על יופייה. הוא מספר כי האישה הייתה מפורסמת ביופייה ועלתה בכך על כל הנשים. בן מתתיהו גם מתאר את מנוח כבעל קנאי "ללא מידה" ומייחס לו את החשד שהמפגש בין אשתו למלאך לא היה טהור. בקדמוניות היהודים, האישה היא זו שמבקשת את המפגש השני עם המלאך בגלל קנאת בעלה במלאך.

לקריאה נוספת
 ג'ורג סברן, ויפגע במקום: הסיפור התיאופני במקרא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 25-2, 154-152, 175-172.
 דויד גרוסמן, דבש אריות: סיפור שמשון, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2006.
 דוד פישלוב, מחלפות שמשון: גלגולי דמותו של שמשון המקרא, תל אביב: זמורה ביתן, 2000.
 זאב ז'בוטינסקי, שמשון, מרוסית ברוך קרופניק, תל אביב: ערי ז'בוטינסקי, 1950.
 חוה שלום-גיא, אלה תולדות גדעון: מחזור סיפורים מקראי בראי מקבילותיו, תל אביב: רסלינג, 2013, עמ' 117-107.
 יאיר זקוביץ, חיי שמשון, ירושלים: מאגנס, 1982, עמ' 85-19.
 יאיר זקוביץ, על תפיסת הנס במקרא, תל אביב, משרד הביטחון, 1987, עמ' 59-50.
 יעל לוין, "העקרות באגדה", תעודה יג (תשנ"ז), עמ' 79–134.
 פנינה גלפז פלר, ויולד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: כרמל, 2006, עמ' 223-220.
 חסידא י', הצללפוני, אוצר אישי התנ"ך, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשנ"ט
 מרים סמואל, נשים נסתרות בתנ"ך/אמהות, ירושלים, תשס"ו.

קישורים חיצוניים


 "אמא אדמה" - גיבורי המקרא ואימותיהן בארץ הבחירה. אבירמה גולן בוחנת את התנהגותן של שרה, רבקה ואשת מנוח וטוענת שהכוח שלהן עיצב את חיי בניהן.



הערות שוליים

קטגוריה:נשים בספרי נביאים
קטגוריה:אישים בתנ"ך ששמם אינו מצוין
קטגוריה:אישים בספר שופטים
קטגוריה:שמשון
קטגוריה:נשים בספרי הכתובים
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל