מבער בונזן

מבער בונזן הוא כלי מעבדה נפוץ המשמש לייצור להבה המיועדת לחימום, התכה ולעיקור. המבער עובד על גז, בדרך כלל גז טבעי או גז פחמימני מעובה. המבער נקרא על שמו של רוברט בונזן.

תיאור
ממוזער|ארבעה סוגי להבות הנוצרות ממבער בונזן: 1. חרירי האוויר סגורים לחלוטין. 2. חרירי האוויר פתוחים מעט. 3 חרירי האוויר פתוחים עד למחציתם. 4. חרירי האוויר פתוחים לחלוטין.
המכשיר עשוי מגליל מתכתי המחובר לצינור הגז במעבדה על ידי ברז, המאפשר שליטה בזרימת הגז. הגז זורם כלפי מעלה, אל חלק בו ישנם חרירים המאפשרים זרימת אוויר פנימה, כנקבע מעקרון ונטורי. חרירים אלו נשלטים בידית, הקובעת את מצבם, מפתוחים לחלוטין ועד סגורים. הצתת הגז המעורב באוויר נעשית באמצעות גפרור או מצית.

כמות האוויר המעורב בגז קובעת את סוג הבעירה הנוצרת. ככל שכמות האוויר המעורב בגז פחותה - הבערה קרה יותר. ערבוב מוצלח של אוויר בגז יגרום לבערה חמה יותר, ולהופעת להבה כחולה.

גרסאות למבער
במשך השנים יוצרו גירסות שונות למבער, החשובות שביניהם:
מבער טקולו (אנ') - תחתית הצינור חרוטית ובקצה מחובר בורג, הניתן לפתיחה וסגירה מה שגורם לערבוב טוב יותר של האוויר עם הגז, ולהשגת להבה חמה יותר.
מבער מייקר-פישר (אנ') - המבער רחב יותר, עם חורים גדולים יותר לאוויר. קצה המבער מכוסה ברשת, המחלקת את הלהבה לעשרות להבות קטנות, מה שעוזר להשגת טמפרטורה גבוהה אף יותר, עד ל-1200 מעלות צלזיוס. מעלה נוספת למבער היא היותה שקטה במיוחד, שלא כשאר גירסות המבער.

היסטוריה
כאשר בונזן הועסק על ידי אוניברסיטת היידלברג בשנת 1852, הבטיחה לו האוניברסיטה כי היא תבנה עבורו מעבדה חדשה. חומר הבערה הנפוץ היה אז גז פחם (אנ'), ובשל כך היה צורך בכלי שישמש לחימום לצורכי עבודת המעבדה. בונזן הציע לפטר דזאגה (אנ'), מי ששימש כיצרן המכשירים של האוניברסיטה באותה עת, תכנון למכשיר. המכשיר שהוצע על ידי בונזן היה שכלול של מכשיר דומה שתוכנן על ידי חברו מייקל פאראדיי שנתיים קודם לכן. דאזאגה ייצר כחמישים ממבעריו של בונזן עבור הסטודנטים, והפך במהרה לפופולרי ביניהם. בונזן פרסם תיאור של המכשיר, וכיום הוא מהווה כלי מעבדה נפוץ בכל רחבי העולם.

קישורים חיצוניים



קטגוריה:כלי מעבדה
קטגוריה:גרמניה: המצאות
בונזן