Reflektor

Reflektor (מילולית: שיבוש של המילה Reflector שפירושה מחזיר אור) הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת האינדי-רוק הקנדית ארקייד פייר. האלבום יצא ב-28 באוקטובר 2013. זהו אלבום כפול בהפקתו של ג'יימס מרפי (סולן ומייסד להקת LCD Soundsystem) ושל מרקוס דראבס.

אלבום זה סימן תפנית בצליל הלהקה והביא ניסיון ללכת בכיוונים מוזיקליים חדשים ביחס לאלבומים הקודמים. בעקבות כך, בין השאר, מצא את המבקרים חצויים בין ההתלהבות משבירת הנוסחה והכיוון לאלו שחשו שמדובר בניסיון גדול מדי ואף מצאו רגעים משעמים באלבום.

לקראת האלבום
ב-12 ביולי 2013, צייץ מעריץ תוך תיוג חשבון הטוויטר של הלהקה שהם הלהקה האהובה ביותר עליו. הלהקה, בתגובה לציוץ, כתבה לו: "תודה, האלבום החדש שלנו יצא ב-29 באוקטובר".

במהלך חודשי הקיץ, אייקון הנושא את הכיתוב 'reflektor' החל מופיע בכתובות רחוב בערים שונות בעולם כמו גם בשלטים (ללא כל אזכור של הלהקה). בסוף אוגוסט 2013, לראשונה נעשה הקישור הרשמי ללהקה כשאחד מחשבונות הטוויטר שלה צייץ תמונה של כתובת גראפיטי כזו. בתחילת ספטמבר 2013 הוציאה הלהקה לאור שני קליפים מקדימים שאורכם פחות מדקה שהבהירו שנית שמי שעומדת מאחורי האייקונים, היא לא אחרת מארקייד פייר. הקליפים המקדימים סימנו את התאריך תשעה בספטמבר בשעה תשע כזמן שבו יתרחש משהו שקשור באלבום החדש.

בסמוך לשחרור הסינגל הראשון- כחלק מקמפיין רווי ה-9 ב-9 בספטמבר 2013 בשעה 9 בערב ובעבור 9 דולר, קיימה הלהקה הופעה סודית ברגע האחרון תחת השם 'The Reflektors' במועדון סלסה במונטריאול. רק בשעות הספורות שלפני ההופעה אישרה הלהקה שאכן זוהי הופעתה. דברים מסוג זה כבר נעשו בעבר על ידי הלהקה (קיום מופע חינמי תחת כיפת השמיים לקראת יציאת אלבומם הקודם וכדומה).

הכרזה ושחרור
כצפוי, בתשעה בספטמבר בשעה הנקובה, הכריזה הלהקה, רשמית על Reflektor כאלבום האולפן המלא הרביעי שלה. עם ההכרזה הוצא לאור הסינגל הראשון הנושא את שם האלבום, בליווי שני וידאוקליפים. האחד בבימויו של אנטון קורביין והשני וידאוקליפ אינטראקטיבי בבימויו של וינסנט מוריסט (ששיתף פעולה כבר בעבר, לא אחת, עם הלהקה).

לקראת האלבום הופיעה הלהקה בתוכנית Saturday Night Live בתאריך 28 בספטמבר. בהופעתם בתוכנית ביצעו את השירים Reflektor וכן את Afterlife. מיד לאחר התוכנית שודר ספיישל שארך כמחצית השעה בו ניגנו שירים נוספים מהאלבום. את הספיישל ביים רומן קופולה ולקחו בו חלק מפורסמים כגון: מייקל סרה, בן סטילר, בונו, ג'יימס פרנקו וזאק גאליפנאקיס. השירים שבוצעו בספיישל הם: Here Comes the night time, We exist, Normal Person.

הלהקה המשיכה בהופעות אחדות בהתראה קצרה בברוקלין ובמונטריאול. אליהם הגיעו בתור The Reflektors ובאי ההופעה נדרשו לבוא בתחפושות או בלבוש אלגנטי. בהופעות החליטה הלהקה, בדומה להחלטות האמנותיות באלבום, להפוך את האווירה לקלה יותר, וכחלק ממגמה זו בזמן שהקהל שנכנס ראו אנשים לובשי מסיכות ראשים (כפי שהרפלקטורז מופיעים בקליפ של סינגל הבכורה מהאלבום) ומנגנים לפתע, החלה לנגן הלהקה מאחורי הקהל. בסיום חלק מההופעות קיימה הלהקה מסיבה בה השמיעה שירים ורקדה עם הקהל.

יצירת האלבום
עטיפת האלבום, שנחשפה ביום ההכרזה גם כן, מכילה תמונה של פסלו של אוגוסט רודן, 'אורפיאוס ואורידיקה'.

לקראת יציאת האלבום, מראיונות שנתקיימו עם וין באטלר הובן הקשר. אחת מההשפעות המרכזיות לאלבום הוא הסרט אורפאו נגרו (סרט קולנוע שמבוסס על מחזה שהוא עיבוד מודרני לאורפיאוס ואורידיקה מהמיתולוגיה היוונית).

עוד מקור לאלבום הוא הביקור של וין ורז'ין בהאיטי מוצאה של משפחתה של רז'ין. שם נחשפו גם למקצבים של מוזיקת הרחוב שם, rara. להקלטות ולהופעות מתלווים מתופפים משם וחטיבת הקצב מאוד הורחבה במוזיקה באלבום. עוד ראו שם את תרבות מסיבות הרחוב שם (שיכולות להימשך עד אמצע הלילה), הימצאות המיסיונרים באזור מוכה אסון בקרב חברה לא מפותחת וכן קרבתם של אנשים אלו לדת.
לאחר הביקור שם בילו חודש באולפן ג'מאייקני שממוקם בטירה יחד עם המפיק הקבוע שלהם מרקוס דראבס וכן בלואיזיאנה. ביקורים אלו מתקשרים לסרט גם כן- הסרט שעלילתו מתרחשת במהלך הקרנבל בברזיל מקביל לפסטיבלים/מסיבות הרחוב שראו בלואיזיאנה (מרדי גרא), בהאיטי ובג'מייקה.

יצירת האלבום נמשכה יחד עם המפיק ג'יימס מרפי בניו יורק. מרפי העיד על עצמו שבעיקר עזר כשנדרש והלהקה היא זו שכיוונה והביאה את החזון לאלבום.

הנושאים בהם עוסקות מילות השירים הם חיים ומוות, תקשורת ובידוד בזמנים המודרניים.
עוד השפעה לנושאים בהם עוסקים באלבום היא הגותו של קירקגור בדבר 'העידן הנוכחי' שאל מולה משקף וין את התלות בחיבורים הדיגיטליים של האדם לעולם ולחברים כלא יותר מאשליה ובידוד. וין מתייחס אליו כעידן ההתבוננות (reflective age). קירקגור מתאר את ה'עידן הנוכחי' כעידן של התבוננות/ מחשבה עמוקה.
המוזיקה באלבום, אמנם טיילה למרחבים חדשים (אלקטרוניקה, מקצבים ג'מייקאנים ורארא), אבל, החותם של הלהקה גורם להכל להישמע חדש ומוכר בו-זמנית. המסע שלוקחת הלהקה במהלך החלק הראשון, החלק השני ובמעבר ביניהם הוא לא פחות מניסיון לבחון את הגבולות ואת ההגדרות של המוזיקה שלהם ובכלל.

עטיפת האלבום
עיצובה של העטיפה הופקד שוב (כמו באלבומם הקודם של הלהקה) בידי קרוליין רוברט. צילום פסלו של אוגוסט רודן בוצע על ידי קורי ריצ'י וקרוליין רוברט. הפסל שצולם ממוקם במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.

מן הביקורת

באתר הביקורות Metacritic, האלבום קיבל את הציון הממוצע 80, מבוסס על 40 ביקורות.
בזמן שחלק מהביקורות הטילו ספק בנכונות הלהקה לייצר משהו מתוך תהליך פנימי והצביעו על אורך האלבום ועל רגעים שלדעתם נשמעים משעממים כעדות לכך שהלהקה ניסתה לחדש לשם החדשנות, חלק גדול מהביקורות הילל את האלבום ושיבח את הלהקה על שבירת המוסכמות ועל עמידתה על כך שלא תעמוד במקום.

מגזין המוזיקה Clash מגדיר את האלבום כמאכזב, לא מחדש ומציין את אובדן הדרך היצירתית.

מבקר AllMusic, ג'יימס כריסטופר מונגר, יוצא נגד הניפוח של האלבום ומציין שלצד רגעים פופיים טובים יש זיהום של חוויות שמיעתיות פחות טובות. מונגר העריך את האלבום בשלושה כוכבים וחצי מתוך חמישה.

מבקרי הגארדיאן נחלקו. בעוד שאלכסיס פטרידיס, טוען נגד הגרנדיוזיות שמנסה האלבום לנקוט בה ויוצא נגד הניפוח לשם הניפוח (בהתייחסו לאורך האלבום ואורך השירים). לדידו, קיצור השירים ועריכה טובה יותר של האלבום היה יכול להביא לתוצאה טובה בהרבה. אלכסיס מעניק שלושה כוכבים מתוך חמישה לאלבום.

מבקרת האובזרבר (ששייך לגארדיאן), קיטי אמפייר מחלקת ארבעה מתוך חמישה כוכבים לאלבום ומלינה על האורך וקמעא על השפעתו של מרפי אך מעריכה את האמירה וההתחדשות והאופן בו נידונים הנושאים באלבום.

ברוס הנדי מהמגזין ואניטי פייר, מוצא את חציו הראשון של האלבום עילאי ואילו את חציו השני יותר סטנדרטי ופחות מלהיב.

מייקל רופמן מ-Consequence of sound ו-Time ציין את מרווחי השלוש שנים בין אלבום לאלבום כמתגמלים עבורם ובמקרה זה המרווח העניק להם שיבה מושלמת שמעטים מדורם יכולים לה. הוא המשיך ותיאר את וין כיוצר שמצליח להפיק אירוע מצליח מסחרית ובו בזמן מאתגר, חכם ואמין.

לינדזי זולדז, מבקרת האלבום בפיצ'פורק שדירגה את האלבום 9.2 (הציון השני הכי טוב שקיבל אלבום של הלהקה ממבקרי פיצ'פורק) פרטה שהלהקה הביאה לנו משהו שבימים אלו מרגיש לא באופנה, בצורה מצערת: אירוע- אלבום שמעז להיות מצוין ומצליח בכך בצורה יוצאת דופן.

הייזל שפילד שהעניקה 8 מתוך 10 לאלבום מטעם NME, הכתירה את השיר "It's Never Over" כדבר הכי טוב שהלהקה עשתה מעולם.

דייוויד פריק, עבור הרולינג סטון, כתב שההשוואה ל-Exile on Main Street של הרולינג סטונז כמעט מתבקשת (משיקולי דמיון באורך זמן הנגינה של האלבום ונטישת הצליל המוכר) אבל ההשוואה היותר מתבקשת היא לאלבומי מפנה כמו Achtung Baby של U2 ו-Kid A של Radiohead. זוהי ההשוואה המתבקשת יותר, לפי פריק, משום שהמהלך של אלבום כזה הוא סיכון מרגש מלווה בהתחדשות על ידי להקה שכבשה את ההצלחה המסחרית ומפחדת מהממוצעות ומלהיות רק אהובה. במילותיו של השיר Normal Person, "אם זה מה שנורמלי כיום, אני לא רוצה לדעת". מה שאומר שאולי אפילו אלבום מוצלח שכזה, בפעם הבאה, לא יספיק, מסכם פריק. פריק דירג את האלבום בארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה.

רשימת השירים
חלק ראשון

חלק שני

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי ארקייד פייר
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי אינדי רוק
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד 200
קטגוריה:אלבומי זהב בממלכה המאוחדת
קטגוריה:אלבומי זהב בצרפת
קטגוריה:אלבומי פלטינה כפולה ומעלה בקנדה