טריטוריית מישיגן

טריטוריית מישיגן הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה בין 30 ביוני 1805 ל-26 בינואר 1837. הטריטוריה התבטלה כשמעמדה שודרג למדינה וקמה מדינת מישיגן.

ב-3 ביולי 1856 נוסדה טריטוריית ויסקונסין, שהוקמה מתוך שטחי טריטוריית מישיגן (יחד עם עוד שטחים נוספים), מה שהכשיר את הקרקע להפיכת הטריטוריה למדינה.

שטחי הטריטוריה נכבשו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית מידי בריטניה, אולם השטחים היו בלתי מיושבים ברובם. במהלך תקופת הטריטוריה יושבו השטחים בקצב מזורז, ובעוד שבשנת 1810 התגוררו בה רק כ-5,000 אירופים, בשנת 1840 מנתה האוכלוסייה האירופית 212,267 מתיישבים.

היסטוריה
המתיישבים האירופיים הראשונים של מישיגן ראו בה בעיקר מקום שבו יוכלו לשלוט בסחר הפרוות. כוחות צבא קטנים, משלחות ישועיות לשבטים ילידיים ויישובים מבודדים של לוכדי חיות וסוחרים כללו את רוב תושבי הטריטוריה.

הממשלה הראשונית במישיגן
לאחר הגעתם של האירופים, האזור שהפך מאוחר יותר לטריטוריית מישיגן היה תחילה בשליטה צרפתית ולאחר מכן בריטית. המשלחת הישועית הראשונה הוקמה ב-1668 בסול סנט מארי, ולאחר מכן נוצרו מאחזים נוספים בסנט איגנס (שם נוסדה משלחת ב-1671) ובדטרויט, שנכבשה לראשונה ב-1701 על ידי חיל המצב של מבצר דה בואד לשעבר, תחת מנהיגותו של אנטואן דה לה מוטה קאדילק. זמן קצר לאחר הגעתם הקימו חייליו את מבצר פונטצ'רטריין דו דטרויט וכנסייה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה הבתולה.

האגמים הגדולים העליונים היו חלק מצרפת החדשה ונשלטו תחילה ממיצ'ילימאקינאק(אנ'), ולאחר מכן מדטרויט. היה זה בעצם משטר צבאי שדיווח למושל הכללי בקוויבק. תפקידו היה לספק את צורכיהם של סוחרי הפרוות ולהרתיע התנחלויות שאינן תומכות ישירות בסוחרים הללו. לאחר כניעת מונטריאול ב-1760 כבשו כוחות בריטים בפיקודו של רוברט רוג'רס את דטרויט ואת העמדות שהיו כפופות לה. בשנת 1763 ראו מורדי פונטיאק בנפילתו של מבצר מיצ'ילימאקינאק לידי השבטים הצפוניים, ובמצור ממושך על פורט דטרויט. המצור הוסר ב-1764, והשלטון תחת סגן-מושל בריטי בדטרויט הגיע זמן קצר לאחר מכן.

ממוזער|פרובינציית קוויבק בשנת 1774
עקב חוק קוויבק משנת 1774, מישיגן נשלטה במהלך המהפכה האמריקאית כחלק מפרובינציית קוויבק. למרות שהסכם פריז משנת 1783 נתן לארצות הברית הצעירה תביעה לאזור שהוא כיום מישיגן, המדיניות הבריטית הייתה להחזיק בדטרויט ובסביבותיה בכל מחיר. בשנת 1784, הברון פון שטויבן יישלח לקנדה על ידי הקונגרס של הקונפדרציה במעמד דיפלומטי לטפל בשאלת דטרויט והאגמים הגדולים, אך פרדריק האלדימנד, מושל קוויבק, סירב לספק דרכון, והמשא ומתן קרס לפני שהחל. החל משנת 1784, הבריטים ניהלו את נחלותיהם במישיגן כחלק ממחוז הסה יחד עם מה שמכונה כיום מערב אונטריו; בשנת 1791 חולקה פרובינציית קוויבק לקנדה תחתית (קוויבק) וקנדה עילית (אונטריו), ושמות המחוזות של קנדה עילית הוחלפו בשנה הבאה, כאשר מחוז הסה הוגדר כמחוז המערבי.

בנוסף לכך שהבריטים נשארו באזור, כמה מדינות החזיקו גם בתביעות מתחרות על מדינת מישיגן העתידית. בשנת 1779 הקימה וירג'יניה את מחוז אילינוי עם גבולות שהקיפו את כל האדמה ממזרח לנהר המיסיסיפי, מצפון לנהר אוהיו וממערב להרי האפלצ'ים. אולם, לכל המטרות המעשיות, ממשלת המחוז מעולם לא הפעילה שליטה ממשית מעבר לאזור מוגבל לכמה יישובים צרפתיים ישנים לאורך הנהרות הגדולים. הרוב המכריע של הארצות הצפון-מערביות נשלט על ידי השבטים הילידים. ניו יורק, קונטיקט ומסצ'וסטס גם טענו לחלקים ממה שעתיד להפוך למישיגן, אך הצליחו אפילו פחות לאכוף את יומרותיהם, לאור שליטתה של בריטניה באגמים הגדולים ובעוינות השבטים.

וירג'יניה ויתרה על תביעתה לאדמות מצפון וממערב לנהר אוהיו החל מ-1 במרץ 1784. במקרה (או שלא), זה היה באותו היום שבו ממצאי ועדת הקונגרס על אדמות המערב, בראשות תומאס ג'פרסון מאז אוקטובר הקודם, דווחו. המלצותיו של ג'פרסון הפכו לבסיס לפקודת הקרקעות משנת 1784, שקבעה כי בשטח יוקמו מדינות חדשות שוות מכל הבחינות לשלוש-עשרה המייסדות, שהן יהיו לנצח חלק מארצות הברית ושממשלותיהן יהיו רפובליקאיות. פקודת הקרקעות משנת 1785הלכה רחוק יותר על ידי קביעת נוהל למכירת קרקעות בשטח החדש. עם זאת, נהר אוהיו נותר גבול יעיל בין ארצות הברית לשבטים הצפון-מערביים למשך מספר שנים נוספות.

שאר המדינות עם תביעות בצפון-מערב הלכו בסופו של דבר אחר הדוגמה של וירג'יניה, ובשנת 1787, חוקק קונגרס הקונפדרציה את פקודת צפון-מערב, שיצרה את הטריטוריה הצפון-מערבית. ההתיישבות הראשונה לפי פקודת הצפון-מערב הייתה במרייטה (אוהיו) ב-1788.

האזור שהפך למישיגן היה בתחילה שטח לא מאורגן ובעצם נשאר בשליטה בריטית; זה לא מנע מארתור סנט קלייר, המושל הראשון של הטריטוריה הצפון-מערבית, להקים מבנה ממשל לאזור, ולו רק על הנייר. מחוז נוקס הוקם ב-20 ביוני 1790 עם גבולות שכללו את המחצית המערבית של חצי האי התחתון של מישיגן ובערך את השליש האמצעי של חצי האי העליון של מישיגן. בשנת 1792 הורחבו גבולות מחוז המילטון כך שיכללו את החלקים המזרחיים של מישיגן שלא נכללו במחוז נוקס.

התביעות האמריקאיות למישיגן תוסכלו מסירובה של בריטניה לפנות את המבצרים בדטרויט, מקינאק ובמקומות אחרים. תמיכתה השקטה של בריטניה בשבטים הצפון-מערביים במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית הייתה תלויה בכך שדטרויט תישאר מחוץ לידיים האמריקאיות. אך עמדתם של הבריטים ובני בריתם בצפון-מערב התדרדר לאחר חתימת הסכם ג'יי וקרב העצים הנופלים ב-1794, ולאחר משא ומתן, פינו הבריטים את דטרויט ב-11 ביולי 1796. ארצות הברית הקימה לבסוף נוכחות במישיגן. פורט מקינאק נהפך זמן קצר לאחר מכן, אך האי דראמונד נשאר כחלק מקנדה עד 1828.

תחילת השלטון האמריקאי
בהכרזה של המושל בפועל והמזכיר הטריטוריאלי וינת'רופ סארג'נט, הוקם מחוז וויין "הראשון" ממחוזות נוקס והמילטון ב-15 באוגוסט 1796, וכלל את רוב האזור שהפך מאוחר יותר לטריטוריית מישיגן, כמו גם חלקים ממה שהם עכשיו אוהיו ואינדיאנה.

בשנת 1800, המחצית המערבית של חצי האי התחתון ורוב חצי האי העליון צורפו לטריטוריית אינדיאנה כאשר הוקמה כממשלה נפרדת מהטריטוריה הצפון-מערבית. מחוז וויין צומצם בכך לשארית שני חצאי האיים, והמשיך תחת ממשלת הטריטוריה הצפון-מערבית. מחוז סנט קלייר, מחוז נוסף של טריטוריית אינדיאנה, הורחב גם הוא בשלב זה כדי לכלול את החלק המערבי של חצי האי העליון וחלק קטן של חצי האי התחתון לאורך חופו של אגם מישיגן.

כאשר אוהיו התקבלה כמדינה בתחילת 1803, המחצית המזרחית של מישיגן שולבה בטריטוריית אינדיאנה. אחד המעשים הראשונים שננקטו באותה שנה על ידי ממשלת אינדיאנה תחת ויליאם הנרי הריסון היה לארגן מחדש את מחוז וויין על פי חוק אינדיאנה, הוספת טריטוריה ממחוזות נוקס וסנט קלייר. המחוז הראשון של מישיגן הקיף כעת את כל חצי האי התחתון, חלק גדול מחצי האי העליון, ואת אותם חלקים של אילינוי, אינדיאנה וויסקונסין של היום שהתנקזו לאגם מישיגן. במובנים רבים, השינוי מממשלת הטריטוריה הצפון-מערבית לזו של טריטוריית אינדיאנה השפיע מעט על הפעילות המוגבלת של מחוז וויין. על פי הכרזתו של המושל הריסון מ-11 בינואר 1803, בתי המשפט של מחוז וויין שמרו על הארגון שלהם תחת הממשל הטריטוריאלי החדש, בהרכב כמעט זהה.

אבל הלוגיסטיקה של הממשלה הפכה מקשה לכמעט בלתי אפשרית, כאשר הדואר בין דטרויט לבירה בוינסנס נותב בשלב מסוים דרך וורן בצפון מזרח אוהיו. ייתכן שהגורם המכריע הגיע כאשר הוחלט על ידי המושל הריסון ל-11 בספטמבר 1804, כדי להחליט אם טריטוריית אינדיאנה (שבזמן זה הייתה אחראית לא רק להתנחלויות במישיגן, ויסקונסין ואילינוי, אלא גם לשטח החדש מחוז לואיזיאנה שנרכש) אמור להתקדם לשלב השני של הממשל הטריטוריאלי. אבל הידיעה לא הגיעה לדטרויט אלא לאחר שהתאריך חלף, ומתיישבי מישיגן פנו לקונגרס בדצמבר 1804, וביקשו שמחוז וויין יוגדר כטריטוריה עצמאית.

ארגון הטריטוריה
250px|שמאל|ממוזער|מ-1805 עד 1818, הגבול המערבי היה קו דרך אגם מישיגן.
טריטוריית מישיגן הוקמה על ידי חוק של הקונגרס של ארצות הברית ב-11 בינואר 1805, החל מ-30 ביוני של אותה שנה. החוק הגדיר את הטריטוריה כ"כל אותו חלק של טריטוריית אינדיאנה, השוכן מצפון לקו הנמשך מזרחה מהעיקול הדרומי או הקיצוני של אגם מישיגן, עד שהוא יחצה את אגם אירי, וממזרח לקו הנמשך מאגם. העיקול הדרומי האמור דרך אמצע האגם האמור עד לקצהו הצפוני, ומשם צפונה לגבול הצפוני של ארצות הברית." סמן היסטורי בפארק בצד הדרך, כשלושה מייל מזרחית ל-Naubinway ב-46°05′50″N 85°23′51″W, מנציח את הנקודה הצפונית ביותר של אגם מישיגן, שנמצאת כקילומטר אחד מערבית לפארק.

מושל טריטוריה הראשון, ויליאם האל, ביטל את מחוז וויין והקים מחוזות חדשים מעשה ידיו, שהתגלו כקצרים. לואיס קאס הפך למושל ב-1813 וביטל מיד את עבודתו של האל והקים מחדש גלגול שלישי של מחוז וויין שכלל את כל האדמות בטריטוריית מישיגן שהוענקו על ידי האינדיאנים באמצעות הסכם דטרויט משנת 1807.

במהלך מלחמת 1812, לאחר לכידת גנרל אייזק ברוק את דטרויט ב-16 באוגוסט 1812, טריטוריית מישיגן הייתה לפחות חלק ממחוז קנדה עילית. ב-24 באוגוסט הכריז קולונל הנרי פרוקטור על המשך הממשל האזרחי על פי החוקים הקיימים כאשר פרוקטור משמש כמושל והשופט העליון אוגוסטוס ב' וודוורד משמש כמזכיר. ב-4 בפברואר 1813, השעה פרוקטור את השלטון האזרחי והטיל משטר צבאי.

ימין|ממוזער|עד 1818, גם אילינוי וגם אינדיאנה התקבלו כמדינות; האדמה הבלתי מאוגדת משטחיהם נעשתה חלק מטריטוריית מישיגן; ורצועת אדמה בדרום מישיגן ניתנה לאינדיאנה.
כאשר אינדיאנה (1816) ואילינוי (1818) הצטרפו לאיחוד, שרידים מהשטחים שלהם צורפו לטריטוריית מישיגן. שטח השווה ל-30 עיירות הועבר גם מטריטוריית מישיגן לאינדיאנה כדי לאפשר לאותה מדינה גישה לאגם מישיגן. זמן קצר לאחר מכן, הממשלה הפדרלית החלה לחתום במהירות על הסכמים עם שבטים אינדיאנים מקומיים ולרכוש את אדמותיהם.

בשנת 1818, נערך משאל עם של האספה הכללית כדי לקבוע אם רוב מבעלי השטח החופשיים בעד יצירת אספה מחוקקת כללית שתחליף את שיטת המושלים והשופטים שהיו בתוקף באותה עת, כפי שנקבע בפקודת הצפון-מערבית. הבחירות נקראו על ידי המושל הטריטוריאלי לואיס קאס, והתוצאות הראו שהרוב מתנגד לשינוי שיטת הממשל.

בשנת 1824 השתחררה טריטוריית מישיגן לדרגה ב' של מעמד טריטוריאלי, וכוח השלטון הועבר מהמושל ומקומץ שופטים לעם. האנשים בחרו 18 למועצה המחוקקת, מתוכם תשעה אושרו על ידי הנשיא, והיא ישבה לראשונה במועצה ב-7 ביוני 1824. מועצה זו הורחבה מתשעה חברים ל-13 ב-1825, כאשר ה-13 נבחרו על ידי הנשיא. מתחום של 26.

תעלת אירי נפתחה בשנת 1825, ואפשרה למתיישבים מניו אינגלנד וניו יורק להגיע למישיגן דרך המים דרך אלבני ובאפלו.

ממוזער|בין 1833 ל-1836, כל השרידים של הטריטוריה הצפון-מערבית הישנה היו חלק מטריטוריית מישיגן יחד עם חלקים מרכישת לואיזיאנה.
בשנת 1834, כל הקרקעות שנרכשו ברכישת לואיזיאנה שעדיין לא הוקצו ושהיו מזרחית לנהר מיזורי (בדרך כלל, הדקוטות, איווה והחצי המערבי של מינסוטה) צורפו לטריטוריית מישיגן, אזור שהיה רשמי מאופיינת כ"צפונית למיזורי וממזרח לנהרות מיזורי וכדור הארץ הלבן". בשלב זה, טריטוריית מישיגן כללה את מה שהיא כיום מדינות מישיגן, ויסקונסין, איווה, מינסוטה וחלק גדול מהדקוטות.

ממוזער|החלק השנוי במחלוקת של טריטוריית מישיגן, המכונה רצועת טולדו
ממוזער|מישיגן הפכה למדינה כשהיא הסכימה לגבולות שהכתיב הקונגרס, ויתרה על תביעתה לרצועת טולדו, וקיבלה את החלק המערבי של חצי האי העליון.
בינתיים, בשנת 1835, פרצה מלחמת טולדו שבה נלחמה מישיגן עם אוהיו, משום שטריטוריית מישיגן רצתה לשמור על "רצועת טולדו" השנויה במחלוקת. אזור טולדו באוהיו נכנע לבסוף בתמורה לחלק המערבי של חצי האי העליון של מישיגן.

עבדות נאסרה בשטח על פי תקנות צפון-מערב, אך תושבים בריטים וצרפתים במישיגן הורשו לשמור על החזקה של עבדים שכבר היו בבעלותם בזמן שהשטח התארגן. רישומי מפקד האוכלוסין מראים שאוכלוסיית העבדים בשטח מנתה 24 בשנת 1810 ו-32 בשנת 1830. מאמינים כי אלו שנחשבו כעבדים היו, במקרים רבים, אינדיאנים ולא שחורים.

ימין|ממוזער|מישיגן התכווצה ב-1836 עם הקמתה של טריטוריית ויסקונסין. טריטוריית ויסקונסין הוקמה בשנת 1836 עם הגבול הנוכחי בחצי האי העליון.
ב-3 ביולי 1836, כהכנה למדינת מישיגן, אורגנה טריטוריית ויסקונסין מטריטוריית מישיגן, המורכבת מהמדינות הנוכחיות של ויסקונסין, מינסוטה, איווה והחלק המזרחי של הדקוטות. מישיגן הפכה למדינה ב-26 בינואר 1837, וכללה את חצי האי העליון כחלק מהפתרון לסכסוך על רצועת טולדו, שחסמה את מדינת מישיגן במשך מספר שנים. הגבול המערבי של חצי האי העליון סומן בנהר מונטריאול על קו החוף של אגם סופריור ובנהר מנומיני על חוף אגם מישיגן. דטרויט נותרה הבירה עד 17 במרץ 1847 כאשר לאנסינג נבחרה כעיר הבירה. אוכלוסיית מישיגן בזמן הקמת המדינה מוערכת בכ-200,000, מה שהיה הרבה מעל הדרישה המינימלית של 60,000 של תקנות צפון-מערב.

רכישה טריטוריאלית
האזור שהפך למישיגן היה שטח בריטי, והוא נמסר לארצות הברית ב-1783, אם כי העמים הילידים של האזור לא ויתרו על השליטה לא לבריטים ולא לאמריקאים ברוב השטח עד 1783. רובו הושג בוויתור, בכפייה או בדרך אחרת. העמים שהתגוררו במישיגן לפני ההתיישבות האמריקאית היו האוטווה, הפוטוואטומי, אוג'יבווה והוויאנדוט. הסכמים לוויתור על הארץ נחתמו בין 1795 (הסכם גרינוויל) ו-1842 (הסכם לה פוינט). הסכמים בולטים נוספים היו הסכם המושל האל משנת 1808, הסכם סגינאו ב-1819, שני הסכמי שיקגו (1821 ו-1833), משלחת קארי ב-1828 והסכם וושינגטון ב-1836 והסכם מאוחר יותר מ-14 בינואר 1837.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:ארצות הברית: מדינות וטריטוריות היסטוריות
קטגוריה:מישיגן: היסטוריה