חוק הספריות הציבוריות

חוק הספריות הציבוריות, תשל"ה–1975 הוא חוק שמטרתו מוצגת בסעיף 1א שלו: "חוק זה בא להסדיר את פעילותן של הספריות הציבוריות לטובת הציבור, במטרה לקדם את החינוך והתרבות בישראל ולהבטיח שירותי ספריה ציבורית, בזמינות ובאיכות סבירים, לצד אמצעים להבטחת מקורות המימון למימוש מטרה זו."

היסטוריה חקיקתית
הצעות לחקיקתו של חוק ספריות ציבוריות עלו כבר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
החוק נחקק בעקבות הצעת חוק ממשלתית שהוגשה לכנסת בינואר 1972 ואושרה בכנסת ב-29 ביולי 1975. בחוק נקבע כי "חוק זה יוחל בהדרגה, מדי שנה בשנה, על פי צווים שיתן השר, לאחר התייעצות עם שר האוצר ושר הפנים ולאחר שהודיע על כך לוועדת החינוך והתרבות של הכנסת, עד שתושלם החלתו על כל הרשויות המקומיות".

עם חקיקת החוק היה שר החינוך והתרבות ממונה על ביצועו. עם פיצולו של משרד החינוך והתרבות עברה סמכות זו לשר התרבות והספורט (המילה "השר" להלן מתייחסת לשני שרים אלה, כל אחד בזמנו).

מאז אישורו תוקן החוק חמש פעמים.

בתיקון ראשון לחוק, מיוני 2002, עבר החוק שינויים נרחבים, "לאור ההתפתחויות שחלו מאז חקיקתו של חוק הספריות הציבוריות, התשל"ה-1975, לצורך ייעול ושיפור שירותן של הספריות הציבוריות". בין השאר נקבע בחוק שתקציב המדינה ישתתף בשיעור שלא יפחת מ-50% מעלות הפעלת הספריות הציבוריות. קביעה זו באה משום שבנוסח המקורי של החוק ניתנה לשר הסמכות לקבוע את שיעור השתתפות המדינה, וכתוצאה מכך "בעת חקיקת החוק השתתפה המדינה ב-50% מעלות ההפעלה וההחזקה של הספריות הציבוריות. במשך השנים פחתה ונשחקה השתתפות המדינה ובשנת התקציב 2000 היא עמדה על כ-7%­ בלבד." כעבור שנה תוקן תיקון זה, ונקבע שבמקום שהשתתפות המדינה תהיה בשיעור שלא יפחת מ-50%, ההשתתפות תהיה בשיעור שלא יעלה על 50%.

תיקון מס' 3, משנת 2007, לחוק עסק אף הוא בתקצוב הספריות, וקבע שהשתתפות המדינה תעלה בהדרגה, משנת 2008 עד שנת 2013, מ-18% מעלות הפעלת הספריות הציבוריות בשנת 2006 ל-50% מעלות זו. בתיקון לתיקון זה נדחה סיום ההעלאה ההדרגתית לשנת 2015.

בשנת 2024 התקיים מאבק נחוש ותקשורתי של הספריות הציבוריות בישראל נגד הצעת חוק ממשלתית, שביקשה לקצץ משמעותית בתקציבן. המאבק נועד למנוע את הפגיעה בחוק הספריות, וכלל הערות ציבור, התגייסות של ראשי רשויות, מועצת הספריות, אנשי תרבות וחברה, סופרים וסופרות, ספקים, תיאטראות, נוער, הורים ומבוגרים מכל רחבי הארץ. הודות לקמפיין ציבורי נחוש זה, שר התרבות מיקי זוהר חזר בו מהקיצוצים ומצא מקורות תקציביים חלופיים שהבטיחו את תקציב הספריות הציבוריות ואף הגדיל אותו. החוק לחיזוק הספריות הציבוריות עבר במליאת הכנסת בקריאה שנייה ושלישית, בהסכמה רחבה של הקואליציה והאופוזיציה.

הוראות החוק

החוק מסמיך את השר לחייב רשות מקומית להקים ספרייה ציבורית, ולאפשר שירותי השאלת ספרים לכלל הציבור בחינם. השר רשאי להכיר בספריה קיימת של רשות מקומית כספרייה ציבורית, ומשעשה כן יחול עליה חוק זה.

השר קובע, אחת לשלוש שנים, את העלות השנתית של הוצאות ההחזקה והניהול של ספרייה ציבורית. מימון עלות זו מתחלק בין תקציב המדינה לתקציב הרשות המקומית שבה פועלת הספרייה.

החוק מטיל על השר להקים מועצה לספריות ציבוריות בה יהיו חברים אנשי חינוך, ספרנים, נציגי משרד החינוך, משרד התרבות, משרד הפנים, רשויות מקומיות ומוסדות ציבור הנוגעים בדבר. תפקיד המועצה הוא לייעץ לשר בקביעת המדיניות של המשרד ובקביעת סטנדרטים להפעלתן התקינה של הספריות על פי החוק. פעולת המועצה מוסדרת ב וב. המחלקה לספריות היא המוציאה לפועל את המלצות המועצה.

השירותים שעל הספריות הציבוריות לספק נקבעו ב, והם:
(1) ארגון הספרים בספרייה;
(2) השאלת ספרים למבוגרים, לבני נוער ולילדים;
(3) שימוש בספרים בין כותלי הספרייה;
(4) מתן ייעוץ והדרכה לקוראים בכל הנוגע לשימוש בספרים, לרבות שירות ביבליוגרפי;
(5) מתן שירותי מידע;
(6) ארגון פעולות משלימות ופעולות מרחיבות.

שירותי הספרייה ניתנים חינם, אך החוק מתיר לגבות כספים מהציבור בגין איחור בהחזרת ספרים, השחתת או אובדן ספרים, או בגין שירותי ספרייה מיוחדים כפי שקבע השר.

 ראו גם 
 ויקטור בן-נעים

 קישורים חיצוניים 





 המועצה לספריות ציבוריות, באתר משרד התרבות והספורט

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:ספרנות
ספריות
קטגוריה:הכנסת השמינית: חקיקה