אידומניאו

אידומניאו, מלך כרתים, או איליה ואידאמנטה (באיטלקית: Idomeneo, re di Creta ossia Ilia e Idamante) הנודעת בדרך כלל בשם "אידומניאו" (ק. 366 ברשימת קכל), היא אופרה סריה איטלקית מאת מוצרט, ללברית שהלבריתן ג'מבטיסטה וארסקו עיבד מטקסט צרפתי של אנטואן דאנשה, שאנדרה קאמפרה כתב לו בשנת 1712 מוזיקה והכתיר את היצירה בשם "אידומנה" (Idoménée). בשנת 1780 הזמין קרל תאודור, הנסיך הבוחר של בוואריה, את מוצרט ווארסקו לכתוב אופרה לחגיגות בחצרו. לא ברור אם המזמין הוא שבחר בנושא, או שהיה זה מוצרט.

 ההלחנה 
ממוזער| KV366, כתב היד המקורי של מוצרט לק. 366, מכיל מחיקות ותיקונים

בלברית ניכרת בבירור השראתו של פייטרו מטסטאזיו והמתווה הכללי שלה, שלא לומר פיתוח הדמויות בסגנון מטסטאזיו ובעיקר השפה הפיוטית במודגש, המשמשת בקטעי השירה השונים ובקטעי הרצ'יטאטיבים. סגנון פרקי המקהלה, שירי הלכת והבלטים היה צרפתי במובהק ותמונת האוניה הטובעת לקראת סוף המערכה הראשונה זהה כמעט, במבנה ובעיבוד דרמטי, לתמונה דומה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק. תמונות הקורבן והאורקל דומות ל"איפיגניה באאוליס" ו"אלצ'סטה" של גלוק. ב"אידומניאו" נהנה מוצרט מחירות יצירה, שכמותה לא ידע עד אז, בהיותו האחראי לכל היבטיה של האופרה. בעיקר נהנה מן הזמרות שעמדו לרשותו בביצוע הבכורה ומן התזמורת המעולה. "אידומניאו" מצטיינת בעיקר בעצמאותה ממסורת וסכמטיות אופראיות. מוצרט הרשה לעצמו תחבולות נועזות, כגון שימוש בשתי מקהלות מנוגדות בתמונת טריפת הספינה, אחת על הבמה ואחת במרחק, וקישור רצף קטעים ווקאליים בקשר דרמטי בתמונות מקהלתיות וקטעים אינסטרומנטליים. לתקופתו של מוצרט הייתה זו דרמה בצורת אופרה, בעלת חופש והעזה שלא נודעו קודם.

קורט קרמר העלה סברה, לפיה הכיר וארסקו את קלצאביג'י ומתוך כך את יצירתו של גלוק, בייחוד את "אלצ'סטה" חלק גדול מן הקטעים הדרמטיים ביותר של וארסקו כתוב בסגנון הצרפתי העדכני ביותר, בתיווכו של קלצאביג'י. מוצרט, מכל מקום, הוא האחראי לכך, שהתערובת הזאת של סגנונות צרפתיים (פרט לכמה קטעי מקהלה) מתרחקת מגלוק ומצרפת וחוזרת לשורשים האיטלקיים יותר של האופרה סריה; אחרי הכל, כל הזמרים קיבלו את הכשרתם בסגנון האיטלקי הקלאסי, והרצ'יטאטיבים הם כולם קלאסיקה איטלקית.

 תולדות הביצועים 
האופרה הוצגה לראשונה בתיאטרון קווילייה של הארמון במינכן ב-29 בינואר 1781, בניצוח המלחין, שהיה אז בן 25. "אידומניאו" הייתה האופרה הבוגרת הראשונה של מוצרט. בכתיבתה הפגין שליטה בגוון תזמורתי, רצ'יטאטיבים בליווי אינסטרומנטלי וקו מלודי. מבחינה דרמטית, האופרה דבקה במסורות האופרה סריה, תוך שימוש בקטעי מקהלה והצגת הסיפור באמצעות רצף של תפאורות ולא בפיתוח העלילה כהלכתו. מוצרט הסתכסך עם הלבריתן, כומר החצר וארסקו, כשהוציא ושינה חלקים גדולים מן הטקסט, עד למילים והברות מסוימות, שלא היו לרוחם של הזמרים (יותר מדי i ב-"rinvigorir", שמבוטא באיטלקית כמו ב-bee). "אידומניאו" בוצעה שלוש פעמים במינכן. מאוחר יותר בשנת 1781 שקל מוצרט (אך לא הוציא לפועל) שינויים, שהיו מקרבים יותר את היצירה לרוח סגנונו של גלוק; לשם כך היה עליו להפוך את אידומניאו לבס ואת אידאמנטה לטנור.

הופעה קונצרטנטית התקיימה ב-1786 בארמון אאוארספרג בווינה. לכבוד הופעה זו הוסיף מוצרט מוזיקה חדשה, הוציא כמה קטעים ושינה את תפקיד אידאמנטה מקסטראטו לטנור.

את הצגת הבכורה בבריטניה העלתה "גראנד אופרה" של גלאזגו, אגודת חובבים, ב-1934.

בימינו "אידומניאו" נמנית עם הרפרטואר האופראי הסטנדרטי. יצאו לה כמה הקלטות (ראו להלן) והיא זוכה לביצועים תדירים.

 הגרסה של ריכרד שטראוס 
בשלהי שנות ה-20' של המאה ה-20 החל ריכרד שטראוס לעבוד על גרסה מחודשת, שעלתה בהצגת בכורה ב-1930. הגרסה החדשה הזו כללה לברית גרמנית חדשה מאת לותאר ולרשטיין, שהייתה בחלקה תרגום של הלברית האיטלקית המקורית, אך בכמה שינויים, שבאו לשקף את שינויי העיבוד במוזיקה. הוא הוציא והחליף כמעט שליש מן הפרטיטורה של מוצרט במוזיקה משלו, ועיבד מחדש חלק גדול מן המוזיקה שנותרה. לדוגמה, אריית הפתיחה של איליה, "Padre, germani, addio!" נשארה שלמה ברובה הגדול, עם שינויים ספורים ברצ'יטאטיב הארוך שלפניה, אבל כשאידאמנטה נכנס (כפי שנכתב במיוחד לקול טנור בגרסה זו), הוא שר את "Non temer amato bene" ק. 490 (תוספת לעריכה המקורית של מוצרט ל"אידומניאו") במקום את "Non ho colpa". כמו כן נעשו אי-אילו שינויים חשובים בעלילה, כגון הפיכת הנסיכה אלטרה לכוהנת איסמנה. מבקרים ציינו, שהתוספות של שטראוס מכילות מזיגה של סגנון ההלחנה הקלאסי עם הצליל האופייני של שטראוס עצמו. ב-1984 הציג פסטיבל בעיקר מוצרט של ניו יורק את הגרסה של שטראוס עם ג'רי האדלי בתפקיד הראשי, דלורס ציגלר כאידאמנטה, ואלסנדרה מארק כאיסמנה.

עלילה

 פתיחה 
הפתיחה, ב-D מז'ור ובמשקל רגיל, היא בצורת סונטה מעובדת, שבה הפיתוח הוא רק קטע מעבר קצר מאוד המחבר בין החשיפה לבין הסיכום. מאפיינים קונבנציונליים אחרים של צורת הסונטה ניכרים: החשיפה עוברת מהטוניקה (D מז'ור) לדומיננטה (A מז'ור), בעוד שהסיכום מתמקד בטוניקה. הפתיחה מסתיימת בקודה המסיימת באקורדים ברה מז'ור. אקורדים אלה, רכים ומהוססים, מתגלים כלא פתרון של הפתיחה בטוניקה, אלא כאקורדים בדומיננטה של סול מינור, שהיא הטון הבסיסי של הסצנה הבאה מיד אחריה.

מערכה 1

האי כרתים, זמן קצר לאחר מלחמת טרויה. איליה, בתו של פריאמוס, מלך טרויה המובס, הובאה לכרתים לאחר המלחמה. היא אוהבת את הנסיך אידמנטה, בנו של אידומנאו, מלך כרתים, אך מהססת להודות באהבתה. אידמנטה משחרר את שבויי טרויה במחווה של רצון טוב. הוא אומר לאיליה, הדוחה את אהבתו, כי אין זו אשמתו שאבותיהם היו אויבים. הטרויאנים והכריתיים יחד מברכים על שובו של השלום, אך אלקטרה, בתו של מלך יוון אגממנון, מקנאה באיליה ואינה מקבלת את רחמיו של אידמנטה כלפי שבויי האויב. ארבאצ'ה, איש אמונו של המלך, מביא את הידיעה כי אידומנאו אבד בים בדרכו חזרה מטרויה לכרתים. אלקטרה, החוששת כי איליה הטרויאנית, תהפוך בקרוב למלכת כרתים, חשה את זעמן של פוריות השאול עולה בלבה (אריה: "Tutte nel cor vi sento, furie del crudo averno" – "אני מרגישה אתכן כולכן בלבי, זעם העולם התחתון האכזרי").

אידומנאו ניצל על ידי נפטון (אל הים) ונשטף לחוף בכרתים. שם הוא נזכר בנדר שנדר לנפטון: אם יגיע בשלום ליבשה, יקריב את היצור החי הראשון שיפגוש. אידמנטה ניגש אליו, אך מכיוון שהשניים לא ראו זה את זה זמן רב, קשה להם לזהות זה את זה. כאשר אידומנאו מבין לבסוף שהנער שעליו להקריב בשל נדרו הוא בנו שלו, הוא מצווה על אידמנטה שלא לחפש אותו שוב לעולם. אידמנטה, שבור לב מדחייתו של אביו, בורח. באינטרמצו בין המערכה הראשונה לשנייה, חיילים כרתים יורדים מספינתו של אידומנאו ופוגשים את נשותיהם, וכולם מהללים את נפטון.

מערכה 2

בארמון המלך, אידומנאו מבקש עצה מארבאצ'ה, שאומר שניתן להקריב קורבן נוסף אם אידמנטה יוגלה. אידומנאו מצווה על בנו ללוות את אלקטרה לביתה, בארגוס. דבריו האדיבים של אידומנאו לאיליה מרגשים אותה, והיא מכריזה כי מאחר שאיבדה את כל אשר היה לה, הוא יהיה אביה וכרתים תהיה מולדתה. כשהיא עוזבת, אידומנאו מבין כי גלותו של אידמנטה גזלה את אושרה של איליה, כמו גם את שלו. אלקטרה מקבלת בברכה את הרעיון לנסוע לארגוס עם אידמנטה.

בנמל צידון (עיר בדיונית בכרתים), אידומנאו נפרד מבנו ומפציר בו ללמוד את אומנות השלטון בזמן היעדרותו. אולם, לפני שהספינה מספיקה להפליג, פורצת סערה ומופיע נחש ים. המלך מזהה אותו כשליח של נפטון ומציע את עצמו ככפרה על שהפר את נדרו לאל.

מערכה 3

בגן המלכותי, איליה מבקשת מהרוח לשאת את אהבתה לאידמנטה, המופיע ומסביר כי עליו לצאת להילחם בנחש. כשהוא אומר שהוא מעדיף למות מאשר לסבול את ייסורי אהבתו הנדחית, איליה מודה באהבתה. הם מופתעים על ידי אלקטרה ואידומנאו. כשאדמנטה שואל את אביו מדוע הוא שולח אותו משם, אידומנאו יכול רק לענות שהנער חייב לעזוב. איליה מבקשת נחמה מאלקטרה, העסוקה בנקמה. ארבאצ'ה מגיע עם חדשות שהעם, בהנהגתו של הכהן הגדול של נפטון, דורש את אידומנאו. הכהן הגדול מספר למלך על ההרס שגרמה מפלצתו של נפטון, ומפציר באידומיאנו לחשוף את שמו של האדם שהאל דורש להקריב. כשהמלך מודה שבנו הוא הקורבן, העם נחרד.

מחוץ למקדש, המלך והכוהן הגדול מצטרפים לכוהני נפטון בתפילה שהאל ייפויס. ארבאצ'ה מביא את הבשורה שאידמנטה הרג את המפלצת. בעוד אידומנאו חושש מתגובה חדשה של נפטון, אידמנטה נכנס לבוש בבגדי הקרבה, ואומר שהוא מבין את ייסורי אביו ומוכן למות. לאחר פרידה מייסרת, אידומנאו עומד להקריב את בנו, אך איליה מתערבת ומציעה את חייה שלה במקום. קולו של נפטון נשמע. אידומנאו חייב למסור את הכס לאיליה ולאידמנטה. כולם נרגעים, מלבד אלקטרה, המשתוקקת למות. אידומנאו מציג את אידמנטה וכלתו כשליטים החדשים. העם קורא לאל האהבה והנישואין לברך את הזוג המלכותי ולהביא שלום.
 תפקידים 
ממוזער|ימין|אנטון ראף בתפקיד אידומניאו

צוות המשתתפים בהצגת הבכורה, 29 בינואר 1781
 מנצח: וולפגנג אמדאוס מוצרט
 "איליה", בתו של פריאם, מלך טרויה, סופרן, דורותיאה ונדלינג
 "אידומניאו" (אידומניאוס), מלך כרתים, טנור אנטון ראף
 "אידאמנטה" (אידאמנטס), בנו של אידומניאו, סופרן (קסטראטו), בהמשך נכתב מחדש כטנור, וינצ'נצו דאל פראטו
 "אלטרה" (אלקטרה), נסיכת ארגוס, סופרן אליזבת ונדלינג
 "ארבאצ'ה" (ארבאצס) איש סודו של אידומניאו, טנור, דומניקו דה פנזאצקי
 "הכוהן הגדול של נפטון", טנור, ג'ובאני ואלזי
 "קול האורקל של נפטון", בס
 "שתי נשים כרתיות", סופרן ומצו סופרן
 "שני טרויאנים", טנור ובס

 אינסטרומנטציה 
 כלי נשיפה מעץ: 2 חלילים, פיקולו (רק בסערה במערכה השנייה), 2 אבובים, 2 קלרינטים (ב-לה וב-סי/סי במול), 2 בסונים.
 כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות ברה, בדו, בסע במול (אלט)/ב-סי, 2 חצוצרות ברה, 3 טרומבונים (רק כליווי לקולו של נפטון מאחורי הקלעים במערכה השלישית);
 כלי הקשה: טימפאני ברה וב-לה;
 כלי מיתר: קונטינואו ברצ'יטאטיבים, צ'מבלו וצ'לו (נוהל ביצוע אותנטי משתמש לעיתים קרובות בפורטה-פיאנו בלבד).

 אריות מפורסמות 
מערכה 1

 "Padre, germani, addio" ("Father, brothers, farewell"), Ilia
 "Non ho colpa" ("I am not guilty"), Idamante
 "Tutte nel cor vi sento furie del cupo averno" ("I can feel you all in my heart, furies of the dark hell"), Electra
 "Vedrommi intorno" ("I shall see around me"), Idomeneo
 "Il padre adorato" ("My beloved father"), Idamante

מערכה 2

 "Se il tuo duol" ("If your pain"), Arbace
 "Se il padre perdei" ("If I lost my father"), Ilia
 "Fuor del mar" ("Out of the sea"), Idomeneo
 "Idol mio" ("My sweetheart"), Electra

מערכה 3

 "Zeffiretti lusinghieri" ("Zephyrs caressing"), Ilia
 "Se colà ne' fati è scritto" ("If it is written in the destiny"), Arbace
 "No, la morte io non pavento" ("No, I am not afraid of dying"), Idamante
 "D'Oreste, d'Ajace ho in seno i tormenti" ("I feel Orestes's and Ajax's torments in my heart"), mad scene, Electra
 "Torna la pace" ("Peace comes again"), Idomeneo

 Recordings 

קישורים חיצוניים

 כתב היד של המערכה השלישית והבלט בספריית המדינה בברלין.

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אופרות מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט
קטגוריה:יצירה שנכתבה על הזמן העתיק
קטגוריה:מלחמת טרויה