פרשת לילהאמר

פרשת לילהאמר הייתה פרשה שאירעה בעיר לילהאמר שבנורווגיה ב-21 ביולי 1973 במסגרת "מבצע זעם האל", כאשר סוכנים של "המוסד" הרגו צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי, לאחר שחלקם סברו בטעות כי הוא עלי חסן סלאמה, מראשי ארגון הטרור "ספטמבר השחור". חלק מחברי הצוות שביצע את ההריגה נלכדו בידי הנורווגים, וחלקם נדונו למאסר. הפרשה פורסמה בהרחבה בתקשורת הבינלאומית וגרמה למבוכה רבה בישראל.

רקע
בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בספטמבר 1972, הורתה ראש הממשלה, גולדה מאיר, ל"מוסד" לחסל את כל ראשי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים בתכנון הטבח. כך בחודשים שלאחר הטבח במינכן נהרגו בדרכים שונות כמה מראשי ארגוני הטרור הפלסטיניים שחיו באירופה.

באפריל 1973 נערך מבצע אביב נעורים, ובו הרג צה"ל שלושה מראשי אש"ף בביירות. בין היתר נערך מצוד אחר עלי חסן סלאמה, שתואר כראש ארגון "ספטמבר השחור", אולם אף על פי שהושקע מאמץ רב באיתורו, הוא הצליח במשך שנה שלמה לחמוק מן "המוסד".

ביולי 1973 דיווחה סוכנת של המוסד שהושתלה במשרדי הליגה הערבית בז'נבה שעלי חסן סלאמה מתעתד לטוס לאחת ממדינות סקנדינביה. במוסד פירשו כי מטרת הנסיעה היא ביצוע פיגוע נקמה על הרג אחד מראשי אש"ף בפריז, וחיברו ידיעה זו לשתי פיסות מידע נוספות - האחת, ידיעה שעלי חסן סלאמה ביקר בעיר אולם שבגרמניה וגייס תומכים למשימה, והשנייה, ידיעה לפיה בלדר ספטמבר השחור רכש כרטיס טיסה מז'נבה לקופנהגן. מייק הררי, ראש היחידה המבצעית קיסריה, סבר כי יוכל לעקוב אחר הבלדר כמאל בנאמנה, להגיע דרכו לעלי חסן סלאמה ולהתנקש בו. בעקבות טעות בפירוש של ידיעה זו החל המבצע, שנודע לימים כפרשת לילהאמר.

 המשתתפים 
סוכני המוסד שנלכדו בפעולה זו הם:
 סילביה רפאל (תחת שם הכיסוי פטרישיה רוקסברג).
 אברהם גמר (תחת הכיסוי של אזרח בריטי בשם לסלי אורבאום).
 דן ארבל (תחת השם דן ארט).
 צבי שטיינברג.
 מיכאל דורף.
 מריאן גלדניקוף, סוכנת זוטרה ללא ניסיון קודם, שנשלפה כמה ימים לפני כן מעבודתה האזרחית כמהנדסת מחשבים והובאה כמתורגמנית, בשל שליטתה בשפות סקנדינביות.

הפעולה
ביולי 1973 התקבל מידע כי סלאמה שוהה בנורווגיה ומתכנן פיגועים נגד ישראל. המעקבים אחריו הובילו לעיר לילהאמר. צוות המוסד עקב אחרי בלדר של ארגון ספטמבר השחור, אשר יצא מהמטה הראשי של הארגון בז'נבה אל עיירת נופש קטנה בנורווגיה בשם לילהאמר, השוכנת כ-165 ק"מ צפונית לאוסלו.
בלילהאמר נפגש אותו בכיר ומסר ניירות לאחמד בושיקי, אשר זוהה בטעות כעלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור". מיד עם קבלת המידע הגיעו לעיירה אנשי יחידת קיסריה, שעליה הוטלה המשימה להרוג את סלאמה. על פי עיתוני נורווגיה, גם ראש המוסד צבי זמיר הגיע לעיירה כדי לפקד על הפעולה.

בספר לילהאמר - תיק פתוח נטען כי המידע שהתניע את המבצע נבע ממרגלת ששתל "המוסד" במשרדי הליגה הערבית בז'נבה. המרגלת, ד"ר אמינה אל-מופתי (ובשמה בישראל ד"ר רות ניסנוב, רופאה בתל השומר), העבירה מידע ראשוני לפיו שמעה במשרד כי עלי חסן סלאמה אמור לטוס לז'נבה. הידיעה, שהתבססה על שמועה, הועברה למחלקת המודיעין וקיבלה סיווג גבוה. על פי הספר "לילהאמר - תיק פתוח" החליט מפקד הפעולה להורות על ביצוע ההתנקשות, אף על פי שארבעה מצוות הלוחמים התריעו כי האיש שאחריו הם עוקבים הוא ככל הנראה מקומי, כלל אינו דומה לעלי חסן סלאמה, ודובר את השפה המקומית.

ב-21 ביולי, כשירד מאוטובוס סמוך לביתו בשעת ערב עם אשתו הנורווגית שהייתה בהיריון, לאחר שביקרו בקולנוע, ניגשו אליו שני גברים, ירו בו 14 כדורים מטווח קצר, ונמלטו. צוות המתנקשים יצא מיד מהמדינה, בהם מייק הררי, שהיה מפקד החוליה. בספר לילהאמר - תיק פתוח מתוארת פגישה שנערכה יום לאחר הרצח ביום ראשון, בה נפגש מייק הררי עם צבי זמיר בבית קפה באוסלו מבלי שידעו שהמבצע נכשל, ורק לאחר שהבינו שאברהם גמר וסילביה רפאל נעצרו, עלה זמיר על המטוס הראשון ולמעשה נמלט ממעצר המשטרה הנורווגית בעור שיניו. בפועל, בפגישה בבית הקפה נכחו שני לוחמים נוספים כשאחד מהם ביצע את הירי באחמד בושיקי, כך שפרסום זה סותר את הפרסומים לפיהם צוות המבצעים נמלט מנורווגיה עוד במוצאי שבת.

עדי ראייה מיהרו לעדכן את המשטרה על זהות אחד מכלי הרכב שהיו מעורבים בפעולה, ולמחרת, כאשר באו סוכנים להחזיר את המכונית השכורה לסוכנות ההשכרה, הם נעצרו על ידי שוטרים שהמתינו להם במקום. לאחר מעצרם, התברר להם שהם טעו בזיהוי והרגו אדם אחר, צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי, אחיו של צ'יקו בושיקי מלהקת ג'יפסי קינגס, שהתגורר בעיירה ועבד כמלצר באחת ממסעדותיה. לאחר כמה ימים, ועל סמך מידע שקיבלו מהעצורים, פשטה המשטרה הנורווגית על ביתו של קצין הביטחון של השגרירות הישראלית באוסלו, יגאל אייל, ועצרה עוד שניים בחשד למעורבות ברצח. בסך הכול היו בידי המשטרה שישה חשודים, בהם אברהם גמר, דן ארבל וסילביה רפאל.

תחילה העצורים לא שיתפו פעולה עם המשטרה, לא גילו שהם סוכני מוסד, ואמרו שהם פעלו באופן עצמאי כחלק מקבוצה פרו-ישראלית שבאה לסכל מזימה של "ספטמבר השחור". המשטרה הנורווגית קישרה אותם ל"ליגה להגנה יהודית" של מאיר כהנא, מאחר שכהנא ארגן ב-19 בספטמבר 1972, מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב בתל אביב, בה הודה שארגונו אחראי בניסיון להבריח נשק לאירופה לצורך פעולות נקם על טבח הספורטאים והכריז על הקמת "ארגון יהודי עולמי שיגיב בטרור נגד טרור". לאחר שטענו שאין הם קשורים למוסד, סירבה המשטרה להתיר להם להיפגש עם נציג משגרירות ישראל.

ב-31 ביולי 1973 פרסם השבועון האמריקאי "טיים" ידיעה שהעצורים הם חלק מ"צוות ישראלי" שמאתר את רוצחי מינכן, שכבר הרג 13 ערבים באירופה, והפעולה בלילהאמר היא מקרה של טעות בזיהוי.

בימים לאחר מעצר החשודים התברר שהמודיעין למבצע נאסף בצורה רשלנית. וייתכן שהמעקב אחרי עלי חסן סלאמה שהוביל ללילהאמר היה למעשה תרגיל הסחה. מאחר שווילי ברנדט, קנצלר מערב גרמניה, שהה בעיירה בחופשת סקי, שירותי המודיעין וכוחות המשטרה הנורווגיים היו בכוננות לקראת בואו, ולכן יכלו לפעול במהירות ללכידת החשודים. בריאיון לעיתון מעריב ב-2013 הודה צבי זמיר: ש"המודיעין שלנו לא היה טוב ... המקור לא היה אמין".

המשפט
בינואר 1974 נפתח משפטם של העצורים. המשפט עורר עניין רב בעולם, גרם מבוכה רבה לישראל ופגע ביוקרתו של "המוסד" כאשר נחשפו שיטותיו ודרכי פעולותיו. המשפט נערך בפני בית דין מיוחד שהוקם לשם כך באוסלו, ועורכי דין נשכרו על ידי ישראל להגן על העצורים. בפסק הדין ב-2 בפברואר קבע בית המשפט כי "שירות המודיעין הישראלי עמד מאחורי המשימה".

בית המשפט זיכה את מיכאל דורף, אך הרשיע את יתר החבורה וגזר עליהם עונשי מאסר שונים:
 צבי שטיינברג נמצא אשם בריגול בלתי חוקי ונגזרה עליו שנת מאסר אחת.
 מריאן גלדניקוף נמצאה אשמה בסיוע להריגה בשוגג ונגזרו עליה שתיים וחצי שנות מאסר.
 דן ארבל נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
 אברהם גמר נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר.
 סילביה רפאל נמצאה אשמה בסיוע לרצח ונגזרו עליה חמש וחצי שנות מאסר.
לאחר 22 חודשים שוחררו כל העצורים מכלאם.

בתחילת הפרשה שרר מתח בין ישראל לנורווגיה על רקע הפרשה וממשלת ישראל סירבה להודות בחלקה בפרשה, אך עם השנים השתפרו היחסים בין המדינות. בשנת 1996 העבירה ישראל פיצוי של 283,000 דולרים לאשתו ולבתו של בושיקי.

השלכות הפרשה על המוסד
הפרשה זעזעה את ישראל כולה, ואת הצמרת הביטחונית בפרט. התוצאה המידית של כישלון הפעולה הייתה החלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר להורות על הפסקה מידית של הרדיפה אחר פעילי טרור פלסטינים באירופה. מייק הררי, שהיה מפקד יחידת קיסריה שביצעה את הפעולה, הגיש את התפטרותו אך ראש "המוסד", צבי זמיר, וראש הממשלה מאיר סירבו לקבל את התפטרותו. בנוסף התמודדו ב"מוסד" עם חשיפה של שיטות ודרכי פעולה בהן נקט במהלך אותה תקופה במרדפיו אחר בכירי המחבלים באירופה, עובדה שאילצה אותו לשנות את דרכיו.

המצוד אחר עלי חסן סלאמה חודש בשנת 1979 בהוראת ראש "המוסד", יצחק חופי, ובאישור ראש הממשלה, מנחם בגין. את המבצע ניהל מפקד יחידת קיסריה, מייק הררי. סלאמה נהרג בביירות, ב-22 בינואר אותה שנה, באמצעות פיצוץ מכונית תופת בסמוך למכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי. בפיצוץ נהרגו גם ארבעה עוברי אורח וכן ארבעה שומרי ראשו של סלאמה.

לקריאה נוספת
 נעם נחמן טפר, לילהאמר - תיק פתוח, ספרי ניב, 2020
 מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר, המרדף אחרי הנסיך האדום, "זמורה, ביתן - מוציאים לאור", 1984
 אליעזר פלמור, פרשת לילהאמר: מיומנו של מעורב לא שייך, הוצאת כרמל, 1999
 יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספריית מעריב, 1990, עמודים 168–170
 יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
 אהרון קליין, איש המבצעים, סיפורו של מייק הררי, מפקד היחידה המבצעית של המוסד, כתר ספרים, 2014
 משה אלעד, סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 37–88
 מיכאל בר-זוהר וניסים משעל, המוסד - המבצעים הגדולים, הוצאת ידיעות ספרים, 2010. פרק "הנשרים פשטו בטרם שחר" עמ' 185–187

קישורים חיצוניים

 יוסי מלמן, הפרוטוקולים של המחדל בלילהאמר נחשפים, באתר מעריב אונליין, 2 ביולי 2013
 יוסי מלמן, "לעלי חסן סלאמה לא היה קשר לרצח הספורטאים במינכן", באתר מעריב אונליין, 19 באפריל 2014







הערות שוליים

לילהאמר
קטגוריה:נורווגיה: היסטוריה
קטגוריה:1973
קטגוריה:לילהאמר
קטגוריה:מבצע זעם האל
קטגוריה:יחסי ישראל–נורווגיה
קטגוריה:פשע בנורווגיה
קטגוריה:1973 בפוליטיקה
קטגוריה:הריגה עקב טעות בזיהוי