ספרות מצרים העתיקה

ספרות מצרים העתיקה נכתבה בשפה המצרית מהתקופה הפרעונית של מצרים העתיקה ועד סוף תקופת השלטון הרומי. היא מייצגת את אוסף הכתבים  העתיק ביותר של הספרות המצרית. יחד עם הספרות השומרית , היא נחשבת לספרות הקדומה  ביותר בעולם.

כתיבה במצרים העתיקה - הן בהירוגליפים והן בכתב היראטי - הופיעה לראשונה בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, במהלך התקופה הקדם-שושלתית המאוחרת. בתקופת הממלכה הקדומה (המאה ה-26 לפנה"ס עד המאה ה-22 לפנה"ס), יצירות ספרותיות כללו כתבי לוויה, איגרות ומכתבים, מזמורים ושירים, וכתבים אוטוביוגרפיים להנצחה, המספרים על הקריירה של פקידי מינהל בולטים. רק בתקופת הממלכה התיכונה המוקדמת (המאה ה-21 לפנה"ס עד המאה ה-17 לפנה"ס) נוצרה ספרות מצרית נרטיבית. הייתה זו "מהפכה תקשורתית" אשר, לפי ריצ'רד ברוס פרקינסון , נבעה כתוצאה מעליית מעמדם האינטלקטואלי של לבלרים, רגישויות תרבותיות חדשות לגבי אינדיבידואליות, רמות חסרות תקדים של אוריינות וגישה מהזרם המרכזי לחומרים כתובים. יצירת הספרות הייתה אפוא מימוש האליטה, שהייתה בעלת מונופול על מעמד הסופרים שהוצמד למשרדי הממשלה ולחצר המלוכה של פרעה השולט. עם זאת, אין הסכמה מלאה בין החוקרים המודרניים בנוגע לתלותה של הספרות המצרית העתיקה בסדר הסוציו-פוליטי של בתי המשפט המלכותיים.

מצרית תיכונה, השפה המדוברת בתקופת הממלכה התיכונה, הפכה לשפה קלאסית במהלך תקופת הממלכה החדשה (המאה ה-16 לפנה"ס עד המאה ה-11 לפנה"ס), עת השפה העממית הידועה בשם מצרית מאוחרת הופיעה לראשונה בכתב. לבלרי הממלכה החדשה קידשו והעתיקו כתבים ספרותיים רבים שנכתבו במצרית תיכונה, שנותרה השפה המשמשת לקריאה בעל פה של כתבי חרטומים מקודשים. מספר סוגות של ספרות הממלכה התיכונה, כגון "הוראות" וסיפורים מסורתיים , נותרו פופולריים בתקופת הממלכה החדשה, אם כי סוגת הכתבים הנבואיים לא חודשה עד לתקופת ממלכת בית תלמי (המאה הרביעית לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס). הסיפורים הפופולריים כללו את סיפורו של שאנהת והאיכר צח הלשון, בעוד שכתבי הוראה חשובים כוללים את הוראותיו של אמנמחת והוראות נאמנות. בתקופת הממלכה החדשה, כתיבת כתובות הנצחה על קירות המקדשים והקברים הקדושים שגשגה כסוגה ייחודית של ספרות, אך היא השאילה ביטויים נוסחתיים הדומים לסוגות אחרות. ההכרה במחבר החוקי נותרה חשובה רק בסוגות מעטות, בעוד שכתבים מסוגת ה"הוראות" נכתבו כפְּסֶבְדוֹנִים או היו בדויים לחלוטין ויוחסו באופן כוזב לדמויות היסטוריות בולטות.

הספרות המצרית העתיקה נשמרה במגוון רחב של אמצעים. כולל מגילות וחפיסות פפירוס, אוסטרקוני אבן גיר או קרמיקה, לוחות כתיבה מעץ, בנייני אבן מונומנטליים וארונות קבורה. כתבים שנשמרו ונחשפו על ידי ארכאולוגים מודרניים מייצגים חלק קטן מהחומר הספרותי המצרי העתיק. אזור מישור הצפת הנילוס אינו מיוצג כי הסביבה הלחה אינה מתאימה לשימור כתובות פפירוס ודיו. מצד שני, מטמונים נסתרים של ספרות, שהיו קבורים במשך אלפי שנים, התגלו ביישובים בשולי המדבר היבשים של הציוויליזציה המצרית.

כתבים, אמצעי העברת מידע ושפות
כתב חרטומים, היראטי ודמוטי
ממוזער|שמאל|220px|מצבת הלוחות מתקופת הממלכה הקדומה של הנסיכה המצרית נפרת-יאבת (מתוארכת לקירוב 2590–2565 לפני הספירה), מקברה בגיזה, עם חרטומים מגולפים וצבועים על אבן גיר
המצרים הקדמונים השתמשו בשלוש צורות כתיבה: דמוטית, היראטית והירוגלפים. כתיבה דמוטית הייתה קלה יותר לפענוח על ידי חוקרי ערבית מימי הביניים מכיוון שהכתבים היו זמינים לקריאה ביותר מכתב אחד או שפה אחת (דמוטית, קופטית, יוונית). כתיבה דמוטית נודעה ככתב הנפוץ והייתה דומה לשפה הקופטית המאוחרת, אשר הייתה מדוברת באופן נרחב בכל המזרח התיכון העתיק. כתיבה היראטית תוארה ככתבם של האליטה והכוהנים (כתב מחובר). נראה כי הכתב הזה היה נפוץ יחד עם סוגים אחרים של כתבים בטקסטים וספרים רבים. כתב הירוגליפי מצרי היה ידוע ככתב המלכים. היה לו דמיון פונטי לאותיות יווניות. חוקרים מאמינים כי הידע על כתב חרטומים בקרב הקופטים אף שרד עד המאה ה-7. ההירוגליפים המצריים נחשבו לאותיות בעלות היבט פונטי המשמשות לייצוג רעיונות. הם שימשו במדעים בדרך כלל על ידי ערבים מימי הביניים, ובאמנויות האסלאם בשל הסמליות והאסתטיקה שלהם. מציאת אבן רוזטה ב-1799 התבררה כחשובה מכיוון שסייעה לחוקרים לפענח את ההירוגליפים המצריים. החל מ-1799, יכלו חוקרים להתחיל לפרש את הירוגליפים כיותר מסתם סמלים; הם גם ייצגו צלילים ורעיונות. אבן רוזטה סייעה בתרגום משום שהכילה טקסט מקביל זהה הכתוב בשלוש שפות; בזמן הגילוי הצליחו החוקרים לקרוא את היוונית העתיקה הכתובה על האבן והחלו בניסיונות תרגום ההירוגליפים המצריים הנלווים.

ב שבשלהי האלף הרביעי לפני הספירה, הירוגליפים מצריים וצורת כתיבתם המחוברת, ההיראטית, היו כתבים כתובים מבוססים היטב. הירוגליפים מצריים הם תמונות אמנותיות קטנות של חפצים טבעיים. לדוגמה, ההירוגליף עבור בריח דלת, מבוטא se, הפיק את הצליל s; בשילוב עם הירוגליפים אחרים או מרובים, אפשר לפיכך לאיית את צליל המילים עבור מושגים מופשטים יותר כמו צער, אושר, יופי ורוע. לוח השחיקה של נערמר, המתוארך לשנת 3100 לפני הספירה במהלך השלב האחרון של התקופה הקדם-שושלתית, משלב את ההירוגליפים לשפמנון ואזמל כדי לייצר את שמו של השליט נערמר.

המצרים קראו להירוגליפים שלהם "דברי אלוהים" ושמרו את השימוש בהם למטרות נעלות, כגון תקשורת עם אלוהויות ורוחות של מתים באמצעות כתבי לוויה . כל מילה הירוגלפית ייצגה הן אובייקט ספציפי והן גילמה את המהות של אותו אובייקט, וזיהתה אותו כמה שנוצר באופן אלוהי ושייך לקוסמוס הגדול יותר. באמצעות פעולות של טקס כוהני, כמו הבערת קטורת, הכוהן אפשר לרוחות ולאלוהויות לקרוא את ההירוגליפים המעטרים את המקדשים. בכתבי לוויה המתחילים בשושלת השתים-עשרה ובעקבותיה, האמינו המצרים כי עיוות, ואף השמטת חרטומים מסוימים, מביאים תוצאות, טובות או רעות, על שוכן הקבר הנפטר שרוחו הסתמכה על הכתבים כמקור הזנה בחיים שלאחר המוות. השחתת ההירוגליף של נחש ארסי, או חיה מסוכנת אחרת, הסירה איום פוטנציאלי. עם זאת, הסרת כל מופע של הירוגליפים המייצגים את שמו של אדם שנפטר תשלול מנפשו את היכולת לקרוא את כתבי הלוויה ולדון את הנשמה הזו לקיום דומם.

ממוזער|ימין|200px|פפירוס אבוט , רשומה כתובה בכתב היראטי. הוא מתאר בדיקה של קברי מלכות בנקרופוליס תבאי ומתוארך לשנת המלוכה ה-16 של רעמסס התשיעי, בשנת 1110 לפני הספירה לערך.
היראטית היא צורה מפושטת וקורסיבית של הירוגליפים מצריים. בדומה להירוגליפים, נעשה שימוש בכתב ההיראטי בכתבים קדושים ודתיים. באלף הראשון לפני הספירה, הכתב הקליגרפי הפך לכתב המשמש בעיקר בפפירוסי לוויה ובמגילות מקדש. בעוד שכתיבת הירוגליפים דרשה את מרב הדיוק וההקפדה, ניתן היה לכתוב טקסטים בכתב ההיראטי המחובר הרבה יותר מהר ולכן הפך מעשי יותר למטרות שמירת תיעוד ספרותי. מטרתו העיקרית הייתה לשמש ככתב קצרני לכתבים לא מלכותיים, לא מונומנטליים ופחות רשמיים כגון מכתבים פרטיים, מסמכים משפטיים, שירים, רישומי מס, כתבים רפואיים, חיבורים מתמטיים ומדריכי לימוד. ניתן לכתוב היראטי בשני סגנונות שונים; האחד היה קליגרפי יותר ובדרך כלל שמור לרישומים ממשלתיים ולכתבי יד ספרותיים, השני שימש לחשבונות ומכתבים לא רשמיים.

עד אמצע האלף הראשון לפני הספירה, הירוגליפים וכתב היראטי עדיין שימשו לכתבים מלכותיים, מונומנטליים, דתיים וקבורים, בעוד שכתב חדש, אפילו יותר מהיר ושוטף, שימש לכתיבה בלתי רשמית, יומיומית: הכתב הדמוטי. הכתב הסופי שאומץ על ידי המצרים הקדמונים היה האלפבית הקופטי , גרסה מתוקנת של האלפבית היווני. הקופטית הפכה לסטנדרט במאה ה-4 לספירה כאשר הנצרות הפכה לדת הממלכתית ברחבי האימפריה הרומית וההירוגליפים נחשבו כעבודה זרה של מסורת פגאנית, שאינה ראויה לכתיבת הקאנון המקראי.

כלי כתיבה ואריגים
ממוזער|שמאל|120px|אוסטרקון עם כתב היראטי המזכיר פקידים המעורבים בבדיקה ובפינוי קברים בתקופת השושלת העשרים ואחת של מצרים, כ.1070–945 לפני הספירה
ספרות מצרית הופקה במגוון אמצעי העברת מידע. יחד עם האזמל, הדרוש ליצירת כתובות על אבן, כלי הכתיבה העיקרי של מצרים העתיקה היה עט קנה , קנה  עם קצה חתוך ומחורץ דמוי מברשת. עם פיגמנטים של פחמן שחור ואוֹכֶּר אדום, עט הקנה שימש לכתיבה על מגילות מפפירוס - חומר דק העשוי מהתלכדות של רצועות ליבה  מצמח הגומא פפירוס - כמו גם על חרסים קטנים של קרמיקה או אבן גיר הידועים בשם אוסטרקון. נהוג לחשוב שמגילות פפירוס היו פריטים מסחריים יקרים במידה בינונית, מכיוון שרבים מהם הם פלימפססטיים, כתבי יד שהתוכן המקורי שלהם נמחק או גורד כדי לפנות מקום ליצירות כתובות חדשות. זה, יחד עם הנוהג של קריעת חתיכות ממסמכי פפירוס גדולים יותר כדי ליצור אותיות קטנות יותר, מצביע על כך שהיה מחסור עונתי שנגרם על ידי עונת הגידול המוגבלת של הגומא פפירוס. זה גם מסביר את השימוש התכוף באוסטרקון ובנתזי אבן גיר כאמצעי כתיבה ליצירות כתובות קצרות יותר. בנוסף לאבן, אוסטרקון קרמי ופפירוס, כלי הכתיבה כללו גם עץ, שנהב וגבס.

בתקופה הרומית של מצרים, הוחלף עט הקנה המצרי המסורתי בכלי הכתיבה הראשי של העולם היווני-רומי : עט קנה קצר ועבה יותר עם חיתוך ציפורן בקצהו. כמו כן, הפיגמנטים המצריים המקוריים נזנחו לטובת דיו יווני על בסיס עופרת. אימוץ כלי הכתיבה היווני-רומי השפיע על כתב היד המצרי, שכן סימנים היראטיים נעשו מרווחים יותר, בעלי צורה עגולה יותר ודיוק זוויתי רב יותר.

שימור כתבים
קברים מצריים תת-קרקעיים שנבנו במדבר מספקים אולי את הסביבה המגוננת ביותר לשימור מסמכי פפירוס. לדוגמה, ישנם פפירוסים רבים של ספר המתים השמורים היטב ומוצבים בקברים כדי לשמש כמדריכים שלאחר המוות לנפשם של שוכני הקברים שנפטרו. עם זאת, היה נהוג רק במהלך תקופת הממלכה התיכונה המאוחרת ובמחצית הראשונה של הממלכה החדשה להניח פפירוסים שאינם דתיים בחדרי קבורה. לפיכך, רוב הפפירוסים הספרותיים שהשתמרו היטב מתוארכים לתקופה זו.

רוב היישובים במצרים העתיקה היו ממוקמים על אדמת הסחף במישור ההצפה של הנילוס. סביבה לחה זו הייתה שלילית לשימור ארוך טווח של מסמכי פפירוס. ארכאולוגים גילו כמות גדולה יותר של מסמכי פפירוס ביישובים מדבריים על אדמה מוגבהת מעל מישור ההצפה, ובישובים שחסרו בהם עבודות השקיה, כגון יב, אל-לחון  ואל-חיבה.

ממוזער|ימין|200px|איכרים מצרים קוטפים פפירוס, מציור קיר בקבר דיר אל מדינה המתוארך לתקופת רעמסס המוקדמת (כלומר השושלת התשע-עשרה)
גם כתבים באמצעי העברת מידע קבועים יותר אבדו במספר דרכים. לעיתים קרובות נעשה שימוש חוזר באבנים עם כתובות כחומרי בניין, ואוסטרקונים קרמיים דורשים סביבה יבשה כדי להבטיח את שימור הדיו על פני השטח שלהם. בעוד שמגילות וחפיסות פפירוס אוחסנו בדרך כלל בקופסאות סגוורת, הושלכו אוסטרקונים באופן שגרתי בבורות פסולת. בור אחד כזה התגלה במקרה בכפר דיר אל-מדינה, תוארך לתקופת רעמסס, והניב את רוב המכתבים הפרטיים הידועים על אוסטרקונים. מסמכים שנמצאו באתר זה כוללים מכתבים, מזמורים, נרטיבים בדיוניים, מתכונים, קבלות עסקיות וצוואות. פנלופה וילסון מתארת את הממצא הארכאולוגי הזה כמקבילה של ניפוי מטמנה מודרנית. היא מציינת שתושבי דיר אל-מדינה היו יודעים קרוא וכתוב בצורה יוצאת דופן בסטנדרטים מצריים עתיקים, ומזהירה שממצאים כאלה מגיעים רק "בנסיבות נדירות ובתנאים מסוימים."

ג'ון ו' טייט מדגיש, "חומר מצרי שורד בצורה מאוד לא אחידה... חוסר האחידות של ההישרדות כולל גם זמן וגם מרחב." למשל, יש מחסור בחומר כתוב מכל התקופות באזור הדלתא של הנילוס אבל שפע רב במערב תבאי, המתוארך לימי הזוהר שלה. הוא מציין שבעוד קיימים מספר כתבים שהועתקו פעמים רבות, אחרים שרדו בעותק בודד. לדוגמה, יש רק עותק אחד שלם של סיפורו של מלח הספינה הטרופה מתקופת הממלכה התיכונה. עם זאת, סיפורו של מלח הספינה הטרופה מופיע גם בשברי כתבים על אוסטרקון מתקופת הממלכה החדשה. יצירות ספרותיות רבות אחרות שרדו רק בשברים או באמצעות עותקים לא שלמים של מסמכי מקור שאבדו.

מצרית קלאסית, תיכונה, מאוחרת ודמוטית
ממוזער|שמאל|200px|עמודים עם הירוגליפים מצריים כתובים ומצוירים, מאולם ההיפוסטייל של הרמסאום (בלוקסור) שנבנה בתקופת שלטונו של רעמסס השני (1279–1213 לפני הספירה).
למרות שהכתיבה הופיעה לראשונה בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, היא שימשה רק להעברת שמות קצרים ותוויות. מחרוזות טקסט מחוברות לא הופיעו עד 2600 לפני הספירה בערך, תחילת תקופת הממלכה הקדומה. התפתחות זו סימנה את תחילתו של השלב הידוע הראשון של השפה המצרית: מצרית קדומה. מצרית קדומה נותרה שפה מדוברת עד לשנת 2100 לפנה"ס בערך, כאשר, במהלך תחילתה של הממלכה התיכונה, היא התפתחה למצרית תיכונה. בעוד שהמצרית התיכונה הייתה קשורה קשר הדוק למצרית הקדומה, המצרית המאוחרת הייתה שונה באופן משמעותי במבנה הדקדוקי. ייתכן שהמצרית המאוחרת הופיעה כשפה עממית כבר בשנת 1600 לפני הספירה, אך לא שימשה כשפה כתובה  עד לשנת 1300 לפני הספירה בתקופת עמארנה  של הממלכה החדשה. המצרית המאוחרת התפתחה לדמוטית במאה ה-7 לפנה"ס, ולמרות שדמוטית נותרה שפה מדוברת עד המאה ה-5 לספירה, היא התפתחה בהדרגה לקופטית החל מהמאה ה-1 לספירה.

לצד הירוגליפים שימש הכתב ההיראטי לכתיבה במצרים העתיקה והתיכונה, והפך לצורת הכתיבה השולטת במצרית המאוחרת. עד תקופת הממלכה החדשה ולאורך שאר ההיסטוריה המצרית העתיקה, הפכה מצרית תיכונה לשפה קלאסית שנשמרה בדרך כלל לקריאה ולכתיבה בהירוגליפים והשפה המדוברת לצורות ספרות נעלות יותר, כגון רישומים היסטוריים, אוטוביוגרפיות הנצחה, מזמורים וכשפי קבורה. עם זאת, ספרות הממלכה התיכונה שנכתבה במצרית התיכונה נכתבה מחדש גם בהיראטית בתקופות מאוחרות יותר.

תפקידים ספרותיים: חברתיים, דתיים וחינוכיים
ממוזער|שמאל|200px|פסל של לבלר מצרי יושב מחזיק מסמך פפירוס בחיקו, שנמצא בבית הקברות המערבי בגיזה, השושלת החמישית של מצרים (מאות 25 עד 24 לפנה"ס)
לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, יכולת הקריאה והכתיבה היו הדרישות העיקריות לכהונה בתפקידים ציבוריים, אף על פי כן, פקידי ממשל נעזרו בעבודתם היומיומית על ידי קבוצה חברתית מובחרת ויודעת קרוא וכתוב המכונה לבלרים. כפי שמעיד פפירוס אנאסטאזי א מתקופת רעמסס, ניתן היה לצפות מלבלרים אפילו, לפי וילסון, "... לארגן חפירה של אגם ובניית רמפת לבנים, לקבוע את מספר האנשים הדרושים להובלת אובליסק ולארגן אספקה למשימה צבאית". מלבד תעסוקה ממשלתית, הוצעו שירותי לבלרים לניסוח מכתבים, מסמכי מכירה ומסמכים משפטיים היו מבוקשים לעיתים קרובות על ידי אנשים אנאלפביתים. עדיין קשה לקבוע את השכיחות ואת אחוז האוריינות בחברה המצרית. אנשים יודעי קרוא וכתוב נחשבים ל-1-15% מהאוכלוסייה בהתבסס על ראיות מוגבלות מאוד. האחוז השתנה לפי תקופה ואזור. היתר היו חקלאים אנאלפביתים, רועים, בעלי מלאכה ופועלים אחרים, וכן סוחרים שנזקקו לעזרתם של מזכירים לבלרים. מעמדו המיוחס של הלבלר על פני עובדי כפיים שאינם יודעים קרוא וכתוב היה נושא לטקסט הדרכה פופולרי מתקופת רעמסס, "הסאטירה אודות בעלי המלאכה", שבו לעג למקצועות נמוכים ובלתי רצויים, למשל, קדר, דייג, מכבס וחייל, והיללו את מקצוע הלבלר. יחס משפיל דומה כלפי אנאלפביתים מתבטא ב"הוראת חתי" (Teaching of Khety) מתקופת הממלכה התיכונה, ששימשה לחיזוק מעמדם הרם של הלבלרים בתוך ההיררכיה החברתית.

ממוזער|ימין|120px|פסל עץ של הסופר כא-אפר , השושלת החמישית או הרביעית של הממלכה הקדומה, מסקארה, בסביבות 2500 לפני הספירה
מעמד הלבלרים היה הקבוצה החברתית שאחראית לתחזוקה, העברת וקדושה של קלאסיקות ספרותיות וכתיבת יצירות חדשות. יצירות קלאסיות, כמו סיפורו של שאנהת והוראותיו של אמנמחת, הועתקו על ידי תלמידי בית הספר כתרגילים פדגוגיים בכתיבה ובמטרה להנחיל את הערכים האתיים והמוסריים הנדרשים שייחדו את המעמד החברתי של הלבלר. כתבי חוכמה מסוגת "הוראות" מייצגים את רוב הכתבים הפדגוגיים שנכתבו על אוסטרקונים במהלך תקופת הממלכה התיכונה; סיפורים עלילתיים, כגון שאנהת והשליט נפר כא רע והגנרל סאסנט , הועתקו רק לעיתים נדירות לתרגילים בבית הספר עד לתקופת ממלכה החדשה. ויליאם קלי סימפסון  מתאר סיפורים נרטיביים כמו שאנהת ומלח הספינה הטרופה כ"...הוראות או תורות במסווה של נרטיבים", שכן הגיבורים הראשיים של סיפורים אלה גילמו את המעלות המקובלות של היום, כמו אהבת הבית או הסתמכות עצמית.

ישנם מקרים ידועים שבהם מצרים שאינם לבלרים ידעו קרוא וכתוב והייתה להם גישה לספרות קלאסית. מננה, שרטט שעבד בדיר אל מדינה בתקופת השושלת העשרים של מצרים, ציטט קטעים מסיפורי תקופת הממלכה התיכונה - האיכר צח הלשון וסיפורו של מלח הספינה הטרופה - במכתב הדרכה בו נוזף בבנו הסורר. בן זמנו של מננה, חורי, הלבלר המחבר של המכתב הסאטירי בפפירוס אנאסטאזי א, הזהיר את הנמען שלו על כך שהוא ציטט את הוראתו של הארדג'דף באופן בלתי הולם של אדם שאינו לבלר, משכיל למחצה. הנס-ורנר פישר-אלפרט  מסביר עוד על עלבון החובבן הנתפס בספרות האורתודוקסית:

ממוזער|שמאל|200px|הירוגליפים ממקדש המתים של סתי הראשון , הנמצא כעת ב
ישנן עדויות מוגבלות אך מוצקות בספרות ובאמנות המצרית לתרגול של קריאה בעל פה של טקסטים לקהל. מילת הביצוע בעל פה "לדקלם" (šdj) הייתה קשורה בדרך כלל לביוגרפיות, מכתבים ולחשים. השירה (ḥsj) נועדה לשירי הלל, שירי אהבה, קינות קבורה ולחשים מסוימים. שיחות כמו נבואת נפרטי מציעים כי חיבורים נועדו לקריאה בעל פה בקרב מפגשי עילית. באלף ה-1 לפנה"ס מחזור הסיפורים הקצרים  הדמוטי שבמרכזו מעשיו של פטיזה , הסיפורים מתחילים בביטוי "הקול אשר לפני פרעה", המעיד על כך שהועבר בעל פה וקהל היה מעורב בקריאתו. קהל בדיוני של פקידי ממשל בכירים וחברי חצר המלוכה מוזכר בחלק מהכתבים, אך ייתכן שהיה מעורב קהל רחב יותר שאינו יודע קרוא וכתוב. לדוגמה, אסטלת הלוויה של סנוסרת הראשון (ראשית 1971–1926 לפנה"ס) מזכירה במפורש אנשים שהתאספו והקשיבו ללבלר ה"מדקלם" את כתובות האסטלה בקול רם.

הספרות שירתה גם מטרות דתיות. החל מכתבי הפירמידות מתקופת הממלכה הקדומה, יצירות ספרות קבורה שנכתבו על קירות הקברים, ואחר כך על ארונות קבורה, ופפירוסים שהונחו בתוך קברים, נועדו להגן ולטפח נשמות בחיים שלאחר המוות. זה כלל שימוש בכישופים קסומים, לחשים ופזמונים ליריים. עותקים של כתבים ספרותיים שאינם קבורתיים ונמצאו בקברים לא מלכותיים מעידים על כך שהמתים יכולים לבדר את עצמם בחיים שלאחר המוות על ידי קריאת כתבי "הוראות" וסיפורי מעשיות אלה.

למרות שיצירת הספרות הייתה בעיקרה עיסוק גברי, החוקרים מניחים שמספר יצירות נכתבו על ידי נשים. לדוגמה, נמצאו מספר אזכורים לנשים כותבות ואף שרדו מכתבים פרטיים שנשלחו ונקלטו על ידי נשים. עם זאת, אדוארד פרנק וונטה  טוען כי אפילו בהתייחסויות מפורשות לנשים הקוראות מכתבים, ייתכן שנשים העסיקו אחרים כדי לכתוב מסמכים.

תיארוך, תבניות ומעמד המחבר
ממוזער|ימין|220px|אסטלת מינחת, ראש הלבלרים, כתובות חרטומים, מתוארכת לתקופת שלטונו של איי (1323–1319 לפנה"ס)
ריצ'רד ברוס פרקינסון  ולודוויג דייוויד מורנץ  כותבים שספרות מצרית עתיקה - שהוגדרה באופן צר כספרות יפה (belles-letres) - לא התקיימה בצורה כתובה עד לשושלת השתים-עשרה המוקדמת מתקופת הממלכה התיכונה. כתבים מתקופת הממלכה הקדומה שימשו בעיקר לשמירה על הפולחנים האלוהיים, לשמירת נשמות בחיים שלאחר המוות ולתיעוד חשבונות לשימושים מעשיים בחיי היומיום. רק בתקופת הממלכה התיכונה נכתבו טקסטים למטרת בידור וסקרנות אינטלקטואלית. פרקינסון ומורנץ גם משערים שיצירות כתובות מתקופת הממלכה התיכונה היו תעתיקים של ספרות שבעל-פה  מתקופת הממלכה הקדומה. ידוע שחלק מהשירה שבעל-פה השתמרה בכתיבה מאוחרת יותר; למשל, שירי נושאי האפריון נשתמרו כפסוקים כתובים בכתובות הקברים מתקופת הממלכה הקדומה.

תיארוך כתבים בשיטות של פלאוגרפיה, חקר כתב יד, הוא בעייתי בגלל סגנונות שונים של כתב היראטי. השימוש באורתוגרפיה, חקר מערכות כתיבה ושימוש בסמלים, הוא גם בעייתי, שכן ייתכן שחלק ממחברי הכתבים העתיקו את הסגנון האופייני לארכיטיפ ישן יותר. נושאים בדיוניים שובצו לעיתים קרובות בתבניות היסטוריות נידחות, השימוש בתבניות עכשוויות בסיפורת היא תופעה חדשה יחסית. הסגנון של טקסט מספק מעט עזרה בקביעת תאריך מדויק לחיבורו, שכן בחירת הסוגה והמחבר עשויים להיות מעניינים יותר ברוחו של הטקסט מאשר התקופה שבו הוא נכתב. לדוגמה, מחברי הממלכה התיכונה יכלו להגדיר כתבי חוכמה בדיוניים בתור הזהב של הממלכה הקדומה (למשל קגמני , פתחותפ והפרולוג של נפרטי), או שהם יכולים לכתוב תיאורים בדיוניים שהוצבו בעידן כאוטי הדומה יותר לחיים הבעייתיים של תקופת הביניים הראשונה (למשל מרי כא רע  והאיכר צח הלשון). כתבים בדיוניים אחרים מתרחשים ב-in illo tempore (בעידן בלתי מוגדר) ובדרך כלל מכילים נושאים נצחיים.

ממוזער|שמאל|200px|אחד מפפירוסי הקאנאחת , אוסף של מכתבים פרטיים היראטיים המתוארכים לשושלת האחת-עשרה של הממלכה התיכונה
פרקינסון כותב שכמעט כל הכתבים הספרותיים היו פְּסֶבְדוֹנִים, ולעיתים קרובות יוחסו באופן כוזב לגיבורים גברים ידועים מההיסטוריה המוקדמת יותר, כגון שליטים ווזירים. רק הסוגות הספרותיות של "הוראות" ו"קינות/דיבורים" מכילים יצירות המיוחסות לסופרים היסטוריים; כתביים בסוגות כגון "סיפורי מעשיות" מעולם לא יוחסו לאדם היסטורי ידוע. טייט טוען כי במהלך התקופה הקלאסית של מצרים, "סופרים מצריים בנו השקפה משלהם על ההיסטוריה של תפקידם כסופרי וכמחברי הכתבים", אך במהלך התקופה המאוחרת, תפקיד זה נשמר במקום זאת על ידי האליטה הדתית שהוצמדה למקדשים.

ישנם מספר חריגים לכלל הפְּסֶבְדוֹנִים. המחברים האמיתיים של מספר כתבי "הוראות" מתקופת רעמסס (השושלות ה-19 וה-20) זכו להכרה, אך מקרים אלה הם נדירים, מקומיים ואינם מייצגים יצירות של הזרם המרכזי. אלה שכתבו מכתבים פרטיים ולעיתים לדוגמה זכו להכרה כמחברים המקוריים. מכתבים פרטיים יכולים לשמש בבתי המשפט כעדות, שכן ניתן לזהות את כתב ידו הייחודי של אדם כאותנטי. מכתבים פרטיים שהתקבלו או נכתבו על ידי פרעה נכתבו לעיתים בהירוגליפים על אנדרטאות אבן כדי לחגוג את המלוכה, בעוד שגזירות מלכים שנכתבו על אסטלות אבן התפרסמו לעיתים קרובות ברבים.

נושאים וסוגות ספרותיות
אגיפטולוגים מודרניים מקטלגים כתבים מצריים לסוגות, למשל "קינות/שיח" ומעשיות. סוגת הספרות היחידה שנקראה כך על ידי המצרים הקדמונים הייתה סוגת ה"הוראה" או סבייט. פרקינסון קובע כי יש להשתמש בכותרות יצירה, בהצהרה הפותחת שלה או במילות מפתח שנמצאות בגוף הטקסט כאינדיקטורים לסוגה המסוימת שלה. רק סוגת "סיפורי מעשיות" השתמשה בפרוזה, ובכל זאת רבות מיצירות סוגה זו, כמו גם אלו של סוגות אחרות, נכתבו בפסוקים. רוב הפסוקים המצריים העתיקים נכתבו בצורת צמדים, אך לפעמים נעשה שימוש בשלשות וברביעיות.

תורות והוראות
ממוזער|שמאל|200px|עותק פפירוס של הוראות נאמנות מתקופת הממלכה החדשה, כתוב בכתב היראטי.
את סוגת ה"הוראות" או ה"תורות", כמו גם את סוגת ה"שיחות רעיוניות", ניתן לקבץ באוסף הגדול יותר של ספרות חוכמה המצוי ב . הסוגה היא דידקטית באופיה ונחשבת כמי שהיוותה חלק מסילבוס החינוך הכתבי בתקופת הממלכה התיכונה. עם זאת, כתבי הוראות משלבים לעיתים קרובות מרכיבים סיפוריים שיכולים להדריך וגם לבדר. פרקינסון טוען כי קיימות עדויות לכך שכתבי הוראה לא נוצרו בעיקר לשימוש בחינוך לבלרי, אלא למטרות אידאולוגיות. לדוגמה, אדולף ארמן (1854–1937) כותב כי ההוראה הבדיונית שנתן אמנמחת הראשון (בשנים 1991–1962 לפנה"ס) לבניו "...חורגת בהרבה מגבולות הפילוסופיה של בית הספר, ואין מה לעשות עם בית הספר באזהרה גדולה לילדיו להיות נאמנים לשליט". בעוד שספרות נרטיבית, המגולמת ביצירות כמו האיכר צח הלשון, מדגישה את הגיבור האינדיבידואלי הקורא תיגר על החברה והאידאולוגיות המקובלות בה, כתבי ה"הוראה" מדגישים במקום זאת את הצורך לציית לדוגמאות המקובלות בחברה.

מילות מפתח הנמצאות בכתבי הוראה כוללות את "לדעת" (רḫ) ו"ללמד" (sbꜣ). כתבים אלה מאמצים בדרך כלל את מבנה הכותרת הנוסחתי של "הוראת X שנעשתה עבור Y", כאשר "X" יכול להיות מיוצג על ידי דמות סמכותית (כגון וזיר או פרעה) המספקת הדרכה מוסרית לבנו או בניו. לפעמים קשה לקבוע כמה נמענים בדיוניים מעורבים בתורות אלה, שכן חלק מהכתבים עוברים בין יחיד לרבים כאשר הם מתייחסים לקהל שלהם.

דוגמאות לסוגת ה"הוראות" כוללות את פתגמי פתחותפ , הוראות קגמני , הוראות למלך מרי כא רע , הוראותיו של אמנמחת, הוראות הורדדף , הוראות נאמנות ומשלי אמנ-אמ-אפה. כתבי הוראה ששרדו מתקופת הממלכה התיכונה נכתבו בכתב יד על פפירוס. אף אוסטרקון חינוכי מתקופת הממלכה התיכונה לא שרד. לוח הכתיבה הקדום ביותר של תלמיד בית הספר, עם עותק של כתב הוראה (כלומר פתחוטפ), מתוארך לתקופת השושלת השמונה-עשרה. פתחוטפ וקגמני נמצאים שניהם על פפירוס פרייס , שנכתב במהלך תקופת השושלת השתים-עשרה של הממלכה התיכונה. עותקים מלאים של הוראות הנאמנות שרדו רק בכתבי יד מתקופת הממלכה החדשה, אם כי כל החצי הראשון נשמר על אבן ביוגרפית של אבן הממלכה התיכונה המנציחה את ה-Sehetepibre הרשמי של השושלת השתים-עשרה. מרי כא רע, אמנמחת והורדדף הם יצירות אמיתיות של הממלכה התיכונה, אך שרדו רק בעותקים מאוחרים יותר מתקופת הממלכה החדשה. אמנמופ (Amenemope) הוא אוסף הממלכה החדשה.

סיפורים ומעשיות נרטיביים
ממוזער|שמאל|200px|פפירוס ווסטכר, למרות שנכתב בכתב היראטי במהלך השושלות החמש עשרה עד השבע עשרה, מכיל את סיפור חצר המלך ח'ופו (חיאופס), שנכתב במצרית תיכונה המתוארכת לשושלת השתים-עשרה.
סוגת "סיפורים ומעשיות" היא כנראה הסוגה הכי פחות מיוצגת מהספרות ששרדה מתקופת הממלכה התיכונה וכתובה במצרית תיכונה. בספרות המצרית המאוחרת, "סיפורים ומעשיות" מהווים את רוב היצירות הספרותיות ששרדו מתקופת רעמסס בתקופת הממלכה החדשה ועד לתקופה המאוחרת. יצירות נרטיביות מרכזיות מתקופת הממלכה התיכונה כוללות את סיפור חצר המלך ח'ופו (חיאופס), המלך נפר כא רע והגנרל סאסנט , האיכר צח הלשון, סיפורו של שאנהת וסיפורו של מלח הספינה הטרופה. קורפוס הסיפורים מתקופת הממלכה החדשה כולל את המריבה של אפפי וסקננרע, כיבוש יפו על ידי צחותי, סיפורו של הנסיך שגורלו נחרץ , סיפורם של שני אחים  ומגילת ון-אמון. סיפורים מהאלף הראשון לפני הספירה שנכתבו בכתב דמוטי כוללים את סיפור אסטלת הרעב (המתרחש בתקופת ממלכה הקדומה, אם כי נכתב בתקופת שושלת תלמי) ומחזורי סיפורים קצרים  מהתקופות התלמיית והרומית, שהופכים דמויות היסטוריות ידועות כמו חאמוסת  (השושלת התשע-עשרה) ואינארוס  מהתקופה הפרסית הראשונה  לגיבורים. זאת בניגוד לסיפורים רבים שנכתבו במצרית מאוחרת, שמחבריהם בחרו לעיתים קרובות באלוהויות כגיבורים ובמקומות מיתולוגיים כתפאורה.

ממוזער|ימין|200px|תיאור תבליט גבוה של אמנמחת הראשון בליווי אלוהויות. מותו של אמנמחת הראשון מדווח על ידי בנו סנוסרת הראשון בסיפורו של שאנהת.
פרקינסון מגדיר סיפורים כ"... נרטיבים לא מנציחים, לא פונקציונליים, בדיוניים" שמשתמשים בדרך כלל במילת המפתח "לְסַפֵּר" (sdd). הוא מתאר אותו כסוגה הפתוחה ביותר, שכן הסיפורים משלבים לעיתים קרובות מרכיבים של סוגות ספרותיות אחרות. לדוגמה, מורנץ מתאר את החלק הפותח של סיפור ההרפתקאות הזר שאנהת כ"... מצגת עצמית קבורה" המהווה פרודיה על האוטוביוגרפיה האופיינית שנמצאת על אסטלות קבורה להנצחה. האוטוביוגרפיה מיועדת לשליח ששירותו החל תחת אמנמחת הראשון. סימפסון קובע כי מותו של אמנמחת הראשון בדו"ח שנתן בנו, הקורגנט  ויורשו סנוסרת הראשון (1971–1926 לפנה"ס) לצבא בתחילת סיפור שאנהת הוא "...תעמולה מצוינת". מורנץ מתאר את מלח הספינה הטרופה כדוח משלחת ומיתוס סיפורי-מסע. סימפסון מציינת שהאמצעי הספרותי של סיפור בתוך סיפור במלח הספינה הטרופה עשוי לספק "...הדוגמאות המוקדמות ביותר לדוח נרטיבי". עם תפאורה של אי מדברי קסום, ודמות שהמשוחחת עם נחש מדבר, מלח הספינה הטרופה עשוי להיות מסווג גם כמעשייה. בעוד שסיפורים כמו שאנהת, כיבוש יפו והנסיך שגורלו נחרץ מכילים תיאורים בדיוניים של מצרים מחוץ למצרים, מגילת ון-אמון מבוססת ככל הנראה על סיפור אמיתי של מצרי שנסע לגבל בפניקיה כדי להשיג ארז לבניית ספינות  בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר.

סיפורים ומעשיות נרטיביים נמצאים לרוב על גבי פפירוסים, אך טקסטים חלקיים ולעיתים שלמים נמצאים לעיתים גם על אוסטרקונים. לדוגמה, שאנהת נמצא על חמישה פפירוסים שחוברו במהלך השושלות השתים-עשרה והשלוש-עשרה. טקסט זה הועתק מאוחר יותר פעמים רבות על אוסטרקונים במהלך השושלות התשע-עשרה והעשרים, כאשר אוסטרקון אחד מכיל את הטקסט המלא משני הצדדים.

קינות, שיחות, דיאלוגים ונבואות
סוגת "כתבים נבואיים" מתקופת הממלכה התיכונה, הידועה גם כ"קינות", "שיחות", "דיאלוגים" ו"ספרות חזון אחרית הימים" , כוללת יצירות כמו פפירוס איפוור, נבואת נפרטי ומחלוקת בין אדם לבה שלו. לסוגה זו לא היה תקדים ידוע בתקופת הממלכה הקדומה ולא הופקו יצירות מקוריות ידועות בתקופת הממלכה החדשה. עם זאת, יצירות כמו נבואת נפרטי הועתקו לעיתים קרובות במהלך תקופת רעמסס של הממלכה החדשה, כאשר סוגה זו מתקופת הממלכה התיכונה הוכרזה כקדושה אך הופסקה. הספרות הנבואית המצרית חוותה התעוררות במהלך השושלת היוונית תלמיית והתקופה הרומית של מצרים עם יצירות כמו הכרוניקה הדמוטית , אורקל הכבש , אורקל הקדר  ושני כתבים נבואיים המתמקדים בנכתנבו השני (360–343 לפנה"ס) כגיבור. יחד עם כתבי "הוראות", השיחות הרפלקטיביות הללו (מילת מפתח mdt) מקובצים יחד עם קטגוריית ספרות החוכמה של המזרח הקדום.

ממוזער|שמאל|200px|הבה בצורת ציפור, מרכיב אחד בנפש המצרית הנדונה בשיח מחלוקת בין אדם לבה שלו מתקופת הממלכה התיכונה.
בכתבי הממלכה התיכונה, נושאים מקשרים כוללים השקפה פסימית, תיאורים של שינוי חברתי ודתי ואי-סדר רב ברחבי הארץ, בצורת נוסחת פיוטים תחביריים "אז-עכשיו". למרות שכתבים אלו מתוארים בדרך כלל כקינות, נבואת נפרטי סוטה מהמודל הזה, ומספקת פתרון חיובי לעולם בעייתי. למרות ששרדה רק בעותקים מאוחרים יותר מהשושלת השמונה-עשרה ואילך, פרקינסון טוען כי, בשל תוכן פוליטי ברור, נבואת נפרטי נכתבה במקור במהלך שלטונו של אמנמחת הראשון או זמן קצר לאחריו. סימפסון מכנה זאת "...עלון פוליטי בוטה שנועד לתמוך במשטר החדש" של השושלת השתים-עשרה, שנוסדה על ידי אמנמחת, שגזל את כס המלכות ממנתוחותפ הרביעי של השושלת האחת-עשרה. בשיח הסיפורי, מזמין סנפרו (שנת 2613–2589 לפנה"ס) מהשושלת הרביעית לחזר אחר החכם והכומר נפרטי. נפרטי משעשע את המלך בנבואות שהארץ תיכנס לעידן כאוטי, המתייחס לתקופת הביניים הראשונה, רק כדי להחזיר את תהילתו לשעבר על ידי מלך צדיק - אמני - שהמצרי הקדום היה מזהה בקלות כאמנמחת הראשון. תבנית ספרותית דומה של עולם סוער שהפך לתור זהב על ידי מלך מושיע אומץ גם באורקל הכבש ואורקל הקדר, אם כי עבור הקהלים שלהם שחיו תחת שליטה רומאית, המושיע טרם הגיע.

למרות שנכתב במהלך השושלת השתים-עשרה, פפירוס איפוור שרד רק כעותק מתקופת השושלת התשע-עשרה. עם זאת, "מחלוקת בין אדם לבה שלו" נמצא על פפירוס מקורי מתקופת השושלת השתים-עשרה - פפירוס ברלין 3024. שני הכתבים הללו דומים לשיחים אחרים בסגנון, בנוסח ובנושא, אם כי הם ייחודיים בכך שהקהלים הבדיוניים מקבלים תפקידים פעילים מאוד בחילופי הדיאלוגים. בפפירוס איפוור פונה חכם למלך אלמוני ולמלוויו, מתאר את מצבה העגום של הארץ ומאשים את המלך בחוסר יכולת לשמור על סגולות מלכותיות. ניתן לראות זאת כאזהרה למלכים או כמתן לגיטימציה לשושלת הנוכחית, תוך ניגוד לתקופה הסוערת שכביכול קדמה לה. ב"מחלוקת בין אדם לבה שלו" מספר אדם לקהל על שיחה עם הבה שלו (מרכיב של הנשמה המצרית) האם להמשיך לחיות בייאוש או לחפש את המוות כבריחה מהסבל.

פואמות, שירים, מזמורים וכתבים שלאחר המוות
ממוזער|שמאל|200px|וינטה  המתארת סצנה מתוך ספר המתים בה נשקל לבו של הונפר  (השושלת התשע-עשרה) מול נוצת האמת. אם לבו קל יותר מהנוצה, מותר לו להיכנס לעולם הבא; אם לא, לבו נבלע על ידי אמות.
אסטלות לוח הקבורה הופקו לראשונה במהלך תקופת הממלכה הקדומה המוקדמת. בדרך כלל נמצאו בקברי מסטבה, ששילבו יצירות אמנות עם תבליט גבוה בעל כתובות הנושאות את שם הנפטר, שמותיהם הרשמיים (אם יש) וקריאות ותפילות (לעזרתו של האל).

שירי קבורה נחשבו כמי שמשמרים את נשמתו של המלך ממותו. כתבי הפירמידות הם הספרות הדתית הקדומה ביותר ששרדה המשלבת פסוקים פואטיים. כתבים אלו אינם מופיעים בקברים או בפירמידות שמקורם לפני שלטונו של אונס (2375–2345 לפני הספירה), אשר בנה לו פירמידה בסקארה. כתבי הפירמידות עוסקים בעיקר בפונקציה של שימור וטיפוח נשמתו של הריבון בחיים שלאחר המוות. מטרה זו כללה בסופו של דבר שמירה הן על הריבון והן על נתיניו בחיים שלאחר המוות. מגוון מסורות טקסטואליות התפתחו מהכתבים המקוריים של הפירמידה: כתבי ארונות קבורה מתקופת הממלכה התיכונה, מה שנקרא ספר המתים, תחינת רע , ואמדואת שנכתבו על פפירוסים מתקופת הממלכה החדשה ועד לסוף הציוויליזציה המצרית העתיקה.

שירים נכתבו גם כדי לחגוג מלכות. לדוגמה, במתחם אמון-רע  בכרנכ, הקים תחותמס השלישי (1479–1425 לפנה"ס) מהשושלת השמונה-עשרה אסטלה לזכר ניצחונותיו הצבאיים, בה האלים מברכים את תחותמס בפסוקים פיוטיים ומבטיחים לו ניצחונות על אויביו. בנוסף לאסטלות אבן, נמצאו שירים על לוחות כתיבה מעץ שבהם השתמשו תלמידי בית ספר. מלבד האדרת מלכים, נכתבו שירים לכבוד אלוהויות שונות, ואפילו לנילוס.

ממוזער|ימין|200px|נבלאי עיוור. ציור קיר מתקופת השושלת השמונה עשרה של מצרים, המאה ה-15 לפני הספירה
מזמורים ושירים ששרדו מתקופת הממלכה הקדומה כוללים את מזמורי ברכת הבוקר לאלים במקדשיהם. באל-לחון התגלו שירים מתקופת הממלכה התיכונה שהוקדשו לסנוסרת השלישי (1878–1839 לפני הספירה). ארמן מחשיב אותם כשירים חילוניים המשמשים לברכת פרעה בממפיס, בעוד שסימפסון מחשיב אותם כבעלי אופי דתי אך מאשר כי החלוקה בין שירים דתיים לחילוניים אינה חדה במיוחד. שירי הארפר , שנמצאו על מצבה מתקופת הממלכה התיכונה ועל פפירוס האריס 500 מתקופת הממלכה החדשה, היו אמורים להתבצע לאורחי ארוחת הערב בנשפים רשמיים.

בתקופת שלטונו של אחנתון (1353–1336 לפני הספירה) נכתב המזמור הגדול לאתון  - שנשמר בקברי עמארנה, כולל קברו של איי - לאתון, אלוהות דיסקת השמש שקיבלה חסות בלעדית במהלך שלטונו. סימפסון משווה את הניסוח ורצף הרעיונות של חיבור זה לאלו של תהילים ק"ד.

רק מזמור פיוטי בודד נשמר בכתב הדמוטי. עם זאת, ישנן דוגמאות רבות לפזמונים מצריים ששרדו מהתקופה המאוחרת שנכתבו בכתב חרטומים על קירות המקדשים.

אף שיר אהבה מצרי לא תוארך מהתקופה שלפני הממלכה החדשה, אלה נכתבו במצרית המאוחרת, אם כי משערים שהיו קיימים בתקופות קודמות. ארמן משווה את שירי האהבה לשיר השירים, תוך שהוא מצטט את התוויות "אחות" ו"אח" אוהבים שנהגו לפנות זה לזה.

מכתבים פרטיים, מכתבים לדוגמה ואיגרות
ממוזער|שמאל|200px|כתב היראטי על אוסטרקון עשוי אבן גיר; התסריט נכתב כתרגיל על ידי תלמיד בית ספר במצרים העתיקה. הוא העתיק ארבעה מכתבים מהוזיר חאי (שהיה פעיל בתקופת שלטונו של רעמסס השני).
המכתבים והאיגרות המצריים העתיקים מקובצים לסוגה ספרותית אחת. מגילות פפירוס חתומות בחותמות בוץ שימשו למכתבים שנמענם היה מרוחק מאוד, בעוד שאוסטרקונים שימשו לעיתים קרובות לכתיבת מכתבים קצרים יותר ולא חסויים שנשלחו לנמענים שהיו בקרבת מקום. מכתבי התכתבות מלכותית או רשמית, שנכתבו במקור בכתב היראטי, זכו לעיתים למעמד מרומם של חרוטים על אבן בכתב חרטומים. הכתבים השונים שנכתבו על ידי תלמידי בית ספר על לוחות כתיבה מעץ כוללים אותיות דגם. מכתבים פרטיים יכלו לשמש כמכתבי דוגמה לתלמידי בית ספר כתרגיל העתקה, כולל מכתבים שנכתבו על ידי מוריהם או משפחותיהם. עם זאת, מודלים אלה הופיעו רק לעיתים רחוקות בכתבי יד חינוכיים; במקום זאת נעשה שימוש במכתבים בדיוניים שנמצאו בכתבי יד רבים. נוסחת הכתבים הנפוצה בשימוש במכתבי הדגם הללו הייתה "הפקיד א' אומר ללבלר ב'".

המכתבים הפרטיים העתיקים ביותר על פפירוס נמצאו במקדש קבורה המתוארך לתקופת שלטונו של צ'ד כא רע-אססי (2414–2375 לפני הספירה) מהשושלת החמישית. מכתבים נוספים מתוארכים לשושלת השישית, כאשר החלה תת-סוגת האיגרות. הטקסט החינוכי ספר קמית (Book of Kemit), המתוארך לשושלת האחת-עשרה, מכיל רשימה של ברכות אֶפִּיסְטוֹלָרִיות ונרטיב עם סיום בצורת מכתב ומינוח מתאים לשימוש בביוגרפיות הנצחה. מכתבים אחרים מתקופת הממלכה התיכונה המוקדמת נמצאו גם הם כמשתמשים בנוסחאות אֶפִּיסְטוֹלָרִיות הדומות לאלו שבספר קמית. פפירוסי הקאנאחת , שנכתב על ידי איכר ג'נטלמן, מתוארך לשושלת האחת-עשרה ומייצג כמה מהמכתבים הפרטיים הידועים הארוכים ביותר שנכתבו במצרים העתיקה.

ניתן לראות סטנדרטיזציה גדולה יותר של נוסחת הכתב בתקופת הממלכה התיכונה המאוחרת. למשל, בסדרה של מכתבים מתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי (ראשון 1860–1814 לפנה"ס), שנלקחו ממשלוחים שנשלחו למצודת סמנה  בנוביה. אגרות נכתבו גם במהלך כל שלוש השושלות של הממלכה החדשה. בעוד שמכתבים למתים  נכתבו מאז תקופת הממלכה הקדומה, כתיבת מכתבי עצומה בצורה אפיסטולרית לאלוהויות החלה בתקופת רעמסס, והפכה לפופולרית מאוד בתקופות הפרסית והתלמיית.

פפירוס אנאסטאזי א הסאטירי שנכתב במהלך השושלת התשע-עשרה היה טקסט פדגוגי ודידקטי שהועתק על אוסטרקונים רבים בידי תלמידי בית ספר. וונטה מתאר את הרבגוניות של איגרת זו, שהכילה "ברכות נאותות עם איחולים לחיים האלה ולאחרים, החיבור הרטורי, פרשנות של אפוריזמים בספרות החוכמה, יישום מתמטיקה לבעיות הנדסיות וחישוב אספקה לצבא, והגאוגרפיה של מערב אסיה". יתרה מכך, וונטה מכנה זאת "מסכת פולמוסית" המייעצת נגד למידה מכנית של מונחים למקומות, מקצועות ודברים; למשל, לא מקובל לדעת רק את שמות המקומות של מערב אסיה, אלא גם פרטים חשובים על הטופוגרפיה והמסלולים שלה. כדי לשפר את ההוראה, הטקסט משתמש בסרקזם ובאירוניה.

כתבים ביוגרפיים ואוטוביוגרפיים
קתרין פארק, פרופסור בדימוס ללימודי אנגלית ונשים באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, מיזורי, כותבת ש"כתובות ההנצחה" המוקדמות ביותר שייכות למצרים העתיקה ומתוארכות לאלף ה-3 לפני הספירה. היא כותבת: "במצרים העתיקה הדיווחים הנוסחתיים על חיי פרעה שיבחו את המשכיות הכוח השושלתי. למרות שבדרך כלל נכתבו בגוף ראשון, ההצהרות הללו הן עדויות ציבוריות, כלליות, לא התבטאויות אישיות." היא מוסיפה שכמו בכתובות העתיקות הללו, הדחף האנושי "... לחגוג, לאזכר, להנציח את דחף החיים אל מול המוות", היא המטרה של ביוגרפיות שנכתבות היום.

ממוזער|ימין|200px|אסטלת הלוויה של אדם בשם בא (יושב, מריח לוטוס קדוש תוך קבלת סליחות); בנו של בא, מאס, ואשתו איני יושבים גם הם. זהותו של נושא השחרור אינה ידועה. האסטלה מתוארכת לשושלת השמונה-עשרה מתקופת הממלכה החדשה.
אוליבר פרדו, פרופסור לאגיפטולוגיה בקולז' דה פראנס, קובע כי ביוגרפיות לא היו קיימות במצרים העתיקה, וכי כתיבת הנצחה צריכה להיחשב אוטוביוגרפית. אדוארד ל. גרינשטיין, פרופסור לתנ"ך באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, חולק על הטרמינולוגיה של פרדו, וקובע כי העולם העתיק לא יצר "אוטוביוגרפיות" במובן המודרני, ויש להבדיל בין כתבים 'אוטוביוגרפיים' של העולם העתיק. עם זאת, גם פרדו וגם גרינשטיין טוענים שאין להשוות בין אוטוביוגרפיות של המזרח הקרוב הקדום  למושג המודרני של אוטוביוגרפיה.

בדיון שלה על מגילת קהלת שבתנ"ך, מסבירה ג'ניפר קוסד, פרופסור חבר לדת במכללת אולברייט , כי אין הסכמה מוצקה בין החוקרים האם קיימות ביוגרפיות או אוטוביוגרפיות אמיתיות בעולם העתיק. אחד הטיעונים המלומדים העיקריים נגד תיאוריה זו הוא שמושג האינדיבידואליות  לא היה קיים עד לתקופת הרנסאנס האירופי, מה שגרם לקוסד לכתוב "...לכן האוטוביוגרפיה הופכת לתוצר של הציוויליזציה האירופית: אוגוסטינוס הוליד את רוסו שהוליד את הנרי אדמס, וכן הלאה". קוסד טוענת כי אין לקחת את השימוש בגוף ראשון ב"אני" בכתבי הנצחה מצריים עתיקים כפשוטם מכיוון שהמחבר כביכול כבר מת. כתבי קבורה צריכים להיחשב ביוגרפיים במקום אוטוביוגרפיים. קוסד מזהירה כי המונח "ביוגרפיה" המוחל על כתבים מסוג זה הוא בעייתי, שכן הם גם מתארים בדרך כלל את חוויות המסע של הנפטר דרך החיים שלאחר המוות.

החל מאסטלות הלוויה של פקידי השושלת השלישית המאוחרת, נוספו פרטים ביוגרפיים מועטים לצד שמם של הגברים הנפטרים. עם זאת, רק בשושלת השישית נכתבו נרטיבים על חייהם וקריירותיהם של פקידי ממשל. ביוגרפיות הקברים נעשו מפורטות יותר במהלך תקופת הממלכה התיכונה, וכללו מידע גם על משפחתו של הנפטר. הרוב המכריע של הכתבים האוטוביוגרפיים מוקדש לבירוקרטים סופרים, אך בתקופת הממלכה החדשה חלקם הוקדשו לקציני צבא וחיילים. כתבים אוטוביוגרפיים מהתקופה המאוחרת שמים דגש גדול יותר על פנייה לעזרה מאלוהויות מאשר לפעול בדרכי צדק כדי להצליח בחיים. בעוד שכתבים אוטוביוגרפיים מוקדמים יותר עסקו אך ורק בחגיגת חיים מוצלחים, כתבים אוטוביוגרפיים של התקופה המאוחרת כוללים קינות על מוות בטרם עת, בדומה לאֶפִּיטַף של יוון העתיקה.

צווים, קורות, רשימות מלכים ותולדות דברי הימים
ממוזער|שמאל|200px|דברי הימים של פרעה תחותמס השלישי בכרנכ
היסטוריונים מודרניים סבורים שמספר כתבים ביוגרפיים - או אוטוביוגרפיים - הם מסמכים היסטוריים חשובים. לדוגמה, האסטלות הביוגרפיות של גנרלים צבאיים בקפלות קברים שנבנו תחת שלטונו של תחותמס השלישי מספקות הרבה מהמידע הידוע על המלחמות בסוריה וכנען. עם זאת, דברי הימים של תחותמס השלישי, שנחצבו בקירות של מספר אנדרטאות שנבנו בתקופת שלטונו, כמו אלה בכרנכ, משמרים גם מידע על מסעות אלה. דברי הימים של רעמסס השני (1279–1213 לפנה"ס), המספר על קרב קדש נגד החתים, כוללים, לראשונה בספרות המצרית, שירה אפית נרטיבית, המובחנת מכל השירה הקודמת ששימשה לחגיגה והדרכה.

מסמכים שימושיים נוספים לחקירת ההיסטוריה המצרית הם רשימות מלכים עתיקות שנמצאו בקורות קצרות, כגון אבן פלרמו מהשושלת החמישית. מסמכים אלו העניקו לגיטימציה לתביעת פרעה לריבונות. לאורך ההיסטוריה המצרית העתיקה, צווים מלכותיים סיפרו על מעשיהם של הפרעונים השליטים. לדוגמה, פרעה הנובי פ-ענח'י (בן 752–721 לפנה"ס), מייסד השושלת העשרים וחמש, העמיד וכתב אסטלה במצרית תיכונית קלאסית המתארת בניואנסים יוצאי דופן ובדימויים חיים את מסעותיו הצבאיים המוצלחים.

היסטוריון מצרי, הידוע בשמו היווני מנתון (במאה ה-3 לפנה"ס בקירוב), היה הראשון שחיבר היסטוריה מקיפה של מצרים. מנתון היה פעיל בתקופת שלטונו של תלמי השני (בשנים 283–246 לפנה"ס) והשתמש ב"היסטוריות" מאת הרודוטוס היווני (בסביבות 484 לפנה"ס – 425 לפנה"ס לערך) כמקור ההשראה העיקרי שלו להיסטוריה של מצרים שנכתבה ביוונית. עם זאת, המקורות העיקריים לעבודתו של מנתון היו רשימות מלכים של שושלות מצריות קודמות.

כתובות קיר במקדשים וקברים
ממוזער|שמאל|200px|כתובת קיר אמנותית של דמות כלב במקדש כום אומבו, שנבנה בתקופת השושלת התלמיית
פישר-אלפרט מחשיב את כתיבת כתובות קיר מצריות עתיקות כסוגה ספרותית. במהלך תקופת הממלכה החדשה, סופרים שנסעו לאתרים עתיקים השאירו לעיתים קרובות הודעות כתובות על הקירות של מקדשי קבורה  קדושים ופירמידות, בדרך כלל לזכר מבנים אלה. חוקרים מודרניים אינם מחשיבים סופרים אלה כתיירים בלבד, אלא כעולי רגל המבקרים באתרים קדושים שבהם ניתן היה להשתמש במרכזי הפולחן הנכחדים לתקשורת עם האלים. ישנן עדויות מאוסטרקון חינוכי שנמצא בקברו של סננמות  (TT71 ) שכתיבת כתובות קיר נוסחתיות הייתה נהוגה בבתי ספר לסופרים. בכתובת קיר אחת, שהושארה במקדש המתים של תחותמס השלישי בדיר אל-בחרי, משולבת אימרה מתוקנת מ"פתגמי פתחותפ"  בתפילה הכתובה על קיר המקדש. סופרים בדרך כלל כתבו את כתובות הקיר שלהם באשכולות נפרדים כדי להבדיל את הכתובות שלהם משל אחרים. נוהג זה הוביל לתחרות בין סופרים, שלעיתים היו מבזים את איכות הכתובות שנכתבו על ידי אחרים, אפילו אבות קדמונים ממקצוע הסופרים.

מורשת, תרגום ופרשנות

לאחר שהקופטים התנצרו במאות הראשונות לספירה, נפרדה הספרות הקופטית  מהמסורת הספרותית הפרעונית וההלניסטית. אף על פי כן, חוקרים משערים שהספרות המצרית העתיקה, אולי בצורתה שבעל-פה, השפיעה על הספרות היוונית והערבית . קיימים קווים מקבילים בין סיפור כיבוש יפו על ידי צחותי, בו התגנבו החיילים המצרים ליפו באמצעות מחבוא בסלים כדי לכבוש את העיר לבין סיפור טרויה, בו התגנבו החיילים היוונים המיקניים לעיר בתוך דגם סוס גדול העשוי עץ. סיפור כיבוש יפו הושווה גם לסיפור הערבי של עלי באבא וארבעים השודדים בלילות ערב. ישנן השערות שסינבד המלח קיבל השראה מהסיפור הפרעוני על מלח הספינה הטרופה. חלק מהספרות המצרית קיבלה הערות על ידי חוקרים מהעולם העתיק. לדוגמה, ההיסטוריון הרומי היהודי יוספוס (37–100 לספירה לערך) ציטט וסיפק פרשנות לכתבים ההיסטוריים של מנתון.

ממוזער|שמאל|200px|אבן רוזטה התלת-לשונית ב
הכתובת החרטומית החצובה המאוחרת ביותר הידועה של מצרים העתיקה נמצאת כיום במקדש פילה , ומתוארכת בדיוק לשנת 394 לספירה, בתקופת שלטונו של תאודוסיוס הראשון (בשנת 379–395 לספירה). במאה ה-4 לספירה חיבר הורפולון  המצרי המתיוונן סקר של כמעט מאתיים הירוגליפים מצריים וסיפק את פרשנותו למשמעויותיהם, למרות שהבנתו הייתה מוגבלת והוא לא היה מודע לשימושים הפונטיים של כל הירוגליף. ככל הנראה, עד שנת 1415 אבדו עקבותיו של סקר זה, אז רכש אותו האיטלקי כריסטופורו בונדלמונטי  באי אנדרוס. אתנסיוס קירכר (1601–1680) היה הראשון באירופה שהבין שהקופטית היא צאצא לשוני ישיר של מצרית עתיקה. בספרו אדיפוס אגיפטיאקוס , עשה את המאמץ האירופי המשותף הראשון לפרש את משמעות ההירוגליפים המצריים, אם כי התבסס על מסקנות סמליות.

רק בשנת 1799, עם גילוי במסע נפוליאוני של כתובת אסטלה תלת לשונית (כלומר כתב חרטומים, כתב דמוטי ויוונית) על אבן רוזטה, היו לחוקרים מודרניים המשאבים לפענח כתבים מצריים. פריצות הדרך המרכזיות נעשו יותר מעשרים שנה מאוחר יותר, בעבודתם של ז'אן-פרנסואה שמפוליון בפענוח כתב החרטומים ותומאס יאנג בפענוח הכתב הדמוטי. עד מותו של שמפוליון ב-1832, ניתן היה להבין את המובן הכללי של כתבים מצריים. המלומד הראשון שהצליח לקרוא טקסט מצרי במלואו היה עמנואל דה רוז'ה, שפרסם את התרגומים הראשונים של כתבים ספרותיים מצריים ב-1856.

לפני שנות ה-70 של המאה העשרים, הקונצנזוס בקרב המלומדים היה שספרות מצרית עתיקה - על אף שחולקת קווי דמיון עם קטגוריות ספרותיות מודרניות - אינה שיח עצמאי ואינה הושפעה מהסדר החברתי-פוליטי העתיק. עם זאת, מאז ואילך, מספר הולך וגדל של היסטוריונים וחוקרי ספרות מטילים ספק בכך. בעוד שחוקרים לפני שנות ה-70 של המאה העשרים התייחסו ליצירות ספרות מצריות עתיקות כאל מקורות היסטוריים ברי-קיימא המשקפים במדויק את התנאים של חברה עתיקה זו, כעת מזהירים חוקרים מפני גישה זו. חוקרים משתמשים יותר ויותר בגישה הרמנויטית רב-גונית לחקר יצירות ספרותיות בודדות, שבה נלקחים בחשבון לא רק הסגנון והתוכן, אלא גם ההקשר התרבותי, החברתי וההיסטורי של היצירה. יצירות בודדות יכולות לשמש כמקרי בוחן לשחזור המאפיינים העיקריים של השיח הספרותי המצרי הקדום.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים


 Internet Ancient History Source Book: Egypt (by Fordham University, NY)
 The Language of Ancient Egypt (by Belgian Egyptologist Jacques Kinnaer)
 Book: Literature of the Ancient Egyptians, Readable HTML format
 The Project Gutenberg EBook of The Literature of the Ancient Egyptians (E. A. Wallis Budge)
 University of Texas Press – Ancient Egyptian Literature: An Anthology (2001) (The entire preface, by John L. Foster)

הערות שוליים

*