L.A. Woman

L.A. Woman הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק האמריקאית הדלתות, שיצא לאור ב-19 באפריל 1971 על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס. זהו האלבום האחרון בו השתתף הסולן ג'ים מוריסון בעודו בחיים, עקב מותו בדיוק חודשיים ושבועיים לאחר יציאת האלבום, אם כי הוא הופיע לאחר מותו באלבום An American Prayer משנת 1978. באלבום זה, הדלתות חוזרים לסגנון הבלוז שהפך לנפוץ. האלבום הוקלט ללא המפיק פול רוטשילד לאחר שעזב את הלהקה בשל חוסר האיכות בהופעות האולפן שלהם. לאחר מכן, הלהקה הפיקה את האלבום במשותף עם מהנדס הקול הוותיק ברוס בוטניק.

האלבום כולל כמה מהשירים המצליחים ביותר של הלהקה כמו "Love Her Madly", שיצא כסינגל במרץ 1971, לפני יציאת האלבום, והגיע לטופ 20 בבילבורד הוט 100, והשיר "Riders on the Storm" שזכה גם הוא להצלחה במצעדים. עם יציאתו, הגיע האלבום למקום התשיעי בבילבורד 200 ולמקום ה-28 במצעד האלבומים הבריטי. בשנת 2003, האלבום מוקם במקום ה-362 ב-500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים במגזין המוזיקה המשפיע, הרולינג סטון.

מבקרים כמו ריצ'י אונטרברגר ודייוויד קוונטיק כינו את L.A. Woman כאחד האלבומים הטובים ביותר של הדלתות, וציינו את הביצועים הקוליים של מוריסון ואת חזרתה המופשטת של הלהקה לשורשי הבלוז-רוק שלה.

ב-2012, יצא האלבום במיקס חדש 5.1 עם רצועות בונוס של שירים אשר לא שוחררו על ידי הלהקה.

 רקע 
ימין|ממוזער|ג'ים מוריסון ביום הרשעתו במיאמי בגין ניבולי פה וחשיפה מגונה
הדלתות זכו להצלחה מסחרית וביקורתית עד 1969, אך במשך רוב אותה שנה הם נכנסו לרשימה השחורה של רשימות ההשמעה ברדיו והזמנות ההופעות שלהם הידלדלו לאחר שהזמר ג'ים מוריסון הואשם בניבולי פה ובחשיפה מגונה בהופעה במיאמי, פלורידה. מורסיון הזכיר את עזיבתו ללהקה בסוף 1968, רק כדי להשתכנע על ידי הקלידן ריי מנזרק להישאר שישה חודשים נוספים. ב-20 בספטמבר 1970 הורשע מוריסון בתקרית במיאמי. בריאיון משנת 1970 עם בן פונג-טורס, מוריסון אמר על מיאמי: "אני חושב שבתת מודע ניסיתי לעבור את זה בקונצרט הזה, ניסיתי לצמצם את זה לאבסורד. וזה עבד טוב מדי".

בנובמבר 1970, זמן קצר לאחר שמשפטו של מוריסון הסתיים, נכנסו הדלתות ל-Sunset Sound Recorders בלוס אנג'לס כדי להקליט גרסאות מוקדמות לשירים "L.A. Woman", "Riders on the Storm" ו-"Love Her Madly". השירים החדשים היו סטייה מהקטעים המתוזמרים היטב באלבום הקודם The Soft Parade, שהעמיסו על הלהקה הקלטות ארוכות ומתישות. הסגנון הפשוט והישיר, שהתקדם מ-Morrison Hotel, התקבל באהדה, וצוין על ידי המגזין ג'אז & פופ כ"חזרה לזעם ההדוק של המוזיקה של הדלתות המוקדמות". הלהקה הסתכסכה עם חברת התקליטים שלה, אלקטרה רקורדס, שהוציאה את אלבום האוסף הראשון של הדלתות, 13, כדי שיהיה לה מוצר לשוק חג המולד. האלבום יצא ללא ידיעת הלהקה, והציג תמונה גדולה של מוריסון הצעיר, מה שהרגיז אותו מספיק כדי לאיים לחתום בחברת תקליטים אחרת. מכיוון שהחוזה שלהם דרש אלבום אחד נוסף, הלהקה לא הצליחה לממש את האיום, ולכן הם המשיכו בחזרות על החומרים החדשים.

המפיק פול רוטשילד, שעבד עם הלהקה על חמשת אלבומיה הראשונים, נכח בסשנים הראשונים אך פרש בעקבות חיכוכים עם הלהקה. זה כלל את חוסר שביעות הרצון שלו מהשיר "Love Her Madly", ש"הוציא אותו מהאולפן". הוא הרגיש שהקלטת היצירה היא צעד אחורה מבחינה אמנותית, וקרא לה "מוזיקת קוקטייל". רוטשילד הכחיש שמועה פופולרית שטענה כי כיוון את ההערה לשיר "Riders on the Storm", והסביר כי הוא חושב שהשיר ו-"L.A. Woman" היו "מצוינים בחזרות". הוא טוען שההערה שלו על מוזיקת קוקטייל נאמרה כדי "לגרום [ללהקה] לכעוס מספיק כדי לעשות משהו טוב". רוטשילד היה מתוסכל מכך שהלהקה הייתה איטית בפיתוח חומרים חדשים, במיוחד לאור העובדה שהלהקה כללה שלושה כותבי שירים. הוא לא הצליח לשכנע את מוריסון להשתתף באופן עקבי בחזרות. כפי שחשף ברוס בוטניק בספר Love Becomes a Funeral Pyre, נושא נוסף שהוביל לעזיבתו של רוטשילד היה ההרס הנפשי שחש עם מותה של ג'ניס ג'ופלין, לאחר שעבד איתה על Pearl. רוטשילד עזב לפני שהושלמו כל טייקים של מאסטר, והמליץ לדלתות להפיק במשותף את L.A. Woman עם בוטניק, מהנדס הקול שעבד עם רוטשילד על ההקלטות הקודמות של הלהקה.

 הקלטה 
ממוזער|פרסומת לבילבורד, 1 במאי 1971
הלהקה ובוטניק ארגנו אולפן הקלטות מאולתר בחלל החזרות הפרטי שלהם, Doors' Workshop, בניין בן שתי קומות בשדרות סנטה מוניקה 8512. לאחר מכן הם יכלו להקליט בסביבה נוחה ונינוחה יותר תוך הימנעות מהוצאות של אולפן מקצועי. קונסולת מיקסינג שהייתה בעבר בבעלות אלקטרה רקורדס הותקנה בקומה העליונה, בעוד שמוניטורי אולפן, מיקרופונים וקלידים הוצבו בקומה התחתונה. כדי לפצות על היעדר תא קולי מבודד, מוריסון הקליט בפתח חדר האמבטיה, שר לתוך אותו מיקרופון ששימש בסיבוב ההופעות האחרון של הדלתות. לדברי בוטניק, מוריסון היה קל לעבודה ובילה שעות ארוכות באולפן עם צריכת אלכוהול מועטה.Botnick, Bruce (2007). L.A. Woman (40th Anniversary edition CD booklet). The Doors. Rhino Records. R2-101155.

לצורך ההקלטות הובאו הבסיסט של אלביס פרסלי, ג'רי שף, והגיטריסט מארק בנו, כדי לספק גיבוי נוסף. דנסמור תיאר את שף כ"איש בכיס" בשל תפקידו התומך והיציב, ושיבח את האופן שבו שף "אפשר לי לתקשר בקצב עם מוריסון, והוא האט את ריי, כאשר ידו הימנית על הקלידים נעשתה מהירה מדי". לכל הדעות, מוריסון - מעריץ גדול של פרסלי - התלהב מהשתתפותו של שף. בנוסף, בנו התבקש להשתתף כתוצאה מהמוניטין שלו לאחרונה מעבודתו עם ליאון ראסל. השירים הושלמו בכמה טייקים על מקליט באיכות מקצועית בת 8 רצועות, והאלבום הושלם תוך שישה ימים. מוריסון היה חובב בלוז נלהב והכריז על סשן ההקלטות האחרון כ"יום הבלוז", והקליט את השירים "Crawling King Snake", "Cars Hiss by My Window" ו-"L.A. Woman". לאלבום היה צליל חי גולמי עם אוברדאב שהוגבל בעיקר לקלידים נוספים. בוטניק הסביר: "הרעיון הכללי של סשן ההקלטות היה לחזור לשורשים המוקדמים שלנו ולנסות להעביר הכל בשידור חי באולפן עם כמה שפחות אוברדאבים". המיקס הושלם באולפני פופי במערב הוליווד, אז מוריסון עבר לפריז, צרפת.

 מוזיקה 
הלהקה החלה להקליט ללא חומר רב והייתה צריכה להלחין שירים במקום, בין אם על ידי ג'אמינג או דיבור על רעיונות. בריאיון משנת 1994 אמר הגיטריסט רובי קריגר: "רוטשילד נעלם, וזו אחת הסיבות שהיה לנו כל כך כיף. הסוהר נעלם". למרות ההתחלה הבעייתית שלו, L.A. Woman מכיל כמה מהשירים עטורי השבחים ביותר של הדלתות, כמו גם כמה מהשירים הכי מכוונים לבלוז שלהם. מבחינה לירית, האלבום עוסק בנושאים עכשוויים כמו אהבה, החיים בלוס אנג'לס והיבטים מורכבים של החוויה האנושית. מנזרק הסביר כי הלהקה לא "ניגשה לאלבום עם חזון אחד, אבל אחרי שהתחלנו לעבוד על השירים, הבנו שהם מדברים על לוס אנג'לס. הם עוסקים בגברים, נשים, בנים, ילדות, אהבה, אובדן, מאהבים אבודים ואוהבים בלוס אנג'לס". האלבום, בכללותו, הפגין את יכולות כתיבת השירים של מוריסון, בשילוב עם הניסוח הפיוטי שלו וההתלהבות שלו מלוס אנג'לס, אך עדיין רצון לעזוב את העיר עם בת זוגו, פמלה קורסון. מבחינה אמנותית, L.A. Woman ראתה את הלהקה מערבבת בלוז ורוק, עם כמה אלמנטים של רוק פסיכדלי וג'אז מתחילת הקריירה שלהם.

 שירים 
 צד ראשון 
L.A. Woman נפתח עם השיר "The Changeling" שכתב מוריסון, שהדלתות רצו שיהיה הסינגל הראשון מהאלבום. מאחד מיומניו של מוריסון שנכתב ב-1968, הולצמן ביטל את החלטת הלהקה לטובת "Love Her Madly" והבי-סייד הלא אלבומי "(You Need Meat) Don't Go No Further". מוריסון תרם גם את "Been Down So Long", שיר בהשראת ספרו של זמר הפולק ריצ'רד פאריניה, Been Down So Long It Looks Like Up to Me, והלחן של פורי לואיס "I Will Turn Your Money Green". הוא שיר בלוז קונבנציונלי המזכיר את מאסרו הפוטנציאלי של מוריסון מהופעות קודמות של הדלתות, המילים הראו דיכאון, שחרור ומיניות. בנוסף, מוריסון כתב את נאמבר הבלוז "Cars Hiss by My Window". בניגוד לרוב השירים האחרים, הוא הולחן באולפן. מנזרק נזכר כי "ג'ים אמר שזה קשור למגורים בוונציה, בחדר חם, עם חברה לוהטת, וחלון פתוח, ותקופה רעה. זה יכול היה להיות על פמלה קורסון". מתוך שאר החומרים שכתב בעצמו על L.A. Woman, קריגר כתב את "Love Her Madly", שהדהד את שירי הרומנטיקה וחוסר הביטחון שלו. הוא כתב את השיר, בביתו, כדי להפיג את השעמום במהלך משפטו של מוריסון.

L.A. Woman סוגר את הצד הראשון שלו עם שיר הנושא, השיר הארוך ביותר באלבום. זה נחשב לפרידה האחרונה של מוריסון מלוס אנג'לס, זה העיד על רגשותיו המעורבים של תשוקה וזלזול ב"עיר הלילה". המילים כוללות אנגרמה עבור ג'ים מוריסון: "Mr. Mojo Risin'". אפקט הגיטרה החשמלית של קריגר בהקדמה מתחזה לצליל של מנוע רכב מואץ.

 צד שני 
בנוסף ל-"The Changeling", הדלתות בחרו לשלב שלוש יצירות נוספות שנכתבו לפני 1971: "L' America", "Crawling King Snake" ו-"The WASP (Texas Radio and the Big Beat)". השיר "L'America" היה מיועד לפסקול סרט תרבות הנגד של הבמאי מיכלאנג'לו אנטוניוני משנת 1970, נקודת זבריצקי, אך בסופו של דבר נדחה. מנזרק נזכר: "אנטוניוני היה מעוניין להשתמש בו בנקודת זבריצקי. אז ניגנו לו את זה, וזה היה כל כך חזק, שזה הצמיד אותו לקיר. כשזה נגמר הוא הודה לנו וברח. אז הוא פנה לפינק פלויד, כמו שקולנוענים אירופאים נוטים לעשות כשהם רוצים רוקנרול". השיר נקרא בעבר "Latin America", ובמקור נכתב והוקלט במהלך הסשנים של Morrison Hotel, והיה היצירה היחידה במהלך הסשנים של L.A. Woman עם כמה אוברדאב של תופים. העיבוד של הדלתות לשיר "Crawling King Snake" המסורתי החל עוד בסיבובי ההופעות המוקדמים שלהם, ולעיתים שולב עם שירו של מוריסון "Celebration of the Lizard". השיר "The WASP (Texas Radio and the Big Beat)" הוא עיבוד מחודש של מדגם השירה של מוריסון שהופיע לראשונה בספרי המזכרות של הלהקה בשנת 1968.

L.A. Woman כולל גם את "Hyacinth House", עם מילים שנכתבו על ידי מוריסון ומוזיקה על ידי מנזרק. בשיר נראה מנזרק מושפע מהפולונז בלה במול מז'ור של המלחין הפולני פרדריק שופן, אופוס 53, במהלך סולו העוגב שלו.McLee, David (2003). Legacy: The Absolute Best (booklet). Rhino Records. R2-73889. השיר האחרון היה "Riders on the Storm", מאמץ משותף של הדלתות. השיר, המבוסס על העיבוד "Ghost Riders in the Sky" והשורה "Delicate Riders of the storm", הלקוחה משירו של הארט קריין "Praise for an Urn", שילב את דימויי הטרמפיסט של מוריסון ממפעלי השירה שלו. הרקע הקלוש והרפאים שנשמע לאורך כל השיר היה ההקלטה האחרונה של מוריסון כחבר בלהקת הדלתות.

רשימת השירים

ביצוע
הפרטים לקוחים מתקליטור הרימסטר של Rhino Records משנת 2007 עם המאמר הנלווה של המפיק ברוס בוטניק, ועשויים להיות שונים ממקורות אחרים.

הדלתות
 ג'ים מוריסון - שירה
 ריי מנזרק - פסנתר, עוגב; כולל אורגן האמונד בשירים "The Changeling", "Hyacinth House" ו-"The WASP (Texas Radio and the Big Beat)"; ווקס קונטיננטל ב-"Love Her Madly",The Doors (2011). Mr. Mojo Risin': The Story of L.A. Woman. Eagle Rock Entertainment. Event occurs at 25:02 ("Love Her Madly"); Extras ("Cars Hiss by My Window"). ופסנתר רודס ב-"L.A. Woman" ו-"Riders on the Storm"; גיטרת קצב בשיר "Been Down So Long"
 רובי קריגר - גיטרה מובילה
 ג'ון דנסמור - תופים (עם מברשות בשירים "Cars Hiss by My Window"), טמבורין בשירים "Love Her Madly" ו-"Been Down So Long"

מוזיקאים נוספים
 ג'רי שף - גיטרה בס
 מארק בנו - גיטרת קצב בשירים "Been Down So Long", "Cars Hiss by My Window", "L.A. Woman" ו-"Crawling King Snake"

טכני
 ברוס בוטניק - הפקה
 קרל קוסיק - קונספט ועיצוב אלבום
 וונדל האמיק - צילום עטיפת אלבום

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי הדלתות
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת אלקטרה רקורדס