ברכת הנסים

ברכת הנסים הן מספר ברכות מקבוצת ברכות הראייה, הנאמרות בעת ראיית מקום שנעשה בו נס למברך או לציבור.

מקור הברכה
המקור לחיוב בברכת הנסים הוא במשנה במסכת ברכות:

הגמרא מביאה ראיה לברכה זו ממעשה יתרו המתואר בפרשת יתרו שכאשר שמע מפי משה על הנסים הגדולים שנעשו לעם ישראל במצרים ובים סוף, בירך ואמר: "בָּרוּךְ ה' אֲשֶׁר הִצִּיל אֶתְכֶם מִיַּד מִצְרַיִם וּמִיַּד פַּרְעֹה, אֲשֶׁר הִצִּיל אֶת הָעָם מִתַּחַת יַד מִצְרָיִם". מכאן מביאה הגמרא ראיה לכך שעל כל אדם לברך על נסים שהוא רואה, בדומה ליתרו.

דעת רוב הראשונים היא שברכה זו נאמרת בשם ובמלכות (כלומר עם הזכרת שם ה' והביטוי 'מלך העולם'), והנוסח המובא במשנה הוא נוסח מקוצר. אולם מיעוט מבין הראשונים סובר כי ברכה זו נאמרת בלא שם ומלכות (מחלוקת זו כוללת לכל סוגי ברכות הראיה ולא רק לגבי ברכה זו). בעל השולחן ערוך הכריע כשיטת רוב הראשונים, ופסק שיש לברך ברכה זו בשם ובמלכות. בדומה לשאר ברכות הראיה, ברכה זו אינה נאמרת יותר מפעם אחת ב־30 יום.

מלשון המשנה אפשר להבין שמברכים רק על נסים שנעשו לרבים. אמנם, הגמרא מקשה ומביאה כמה סיפורים, מהם משתמע שמברכים גם על נסים שנעשו ליחידים. בעקבות זאת, הגמרא קובעת חלוקה עקרונית: "אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד איהו חייב לברוכי", דהיינו, הגמרא קובעת שעל נס שנעשה לרבים כולם חייבים לברך, ואילו על נס שנעשה לאדם בודד, רק הוא עצמו מחויב בברכה על ראיית אותו המקום.

מהות ברכת הנסים
ככל ברכות הראייה, מהותה של ברכת הנסים נעוצה בהתפעלות של האדם נוכח המקום שהוא רואה. כך נכתב בדרישה, בפירושו על הטור: " דשאני ברכה זו שנתקנה על ראיית הנס אינה אלא התפעלות הנפש" (דרשה ט"ו אורח חיים סי' ריח ס"ק א). אמנם, ברוב המקרים הנדונים בברכות הראייה, מדובר בהתפעלות לנוכח מראה טבע יוצא מגדר הרגיל וכדומה. לעומת זאת, במקרה דנן אין מדובר בראייה של פלאי טבע, אלא של התפעלות ממעשיו הפלאיים של אלוהים, שהתבטאו בנס שנעשה באותו מקום, ובהכרת טובה על דברים אלו.

נס של רבים
הגדרת רבים

הרבים, שבעבור נס שנעשה להם מברכים ברכת הנסים, מוגדרים ככולו או רובו של עם ישראל.

כאמור, הגמרא קבעה ש-"אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי", דהיינו כולם מחויבים לברך בראיית מקום שנעשה בו נס לרבים. בביאור מושג הרבים, קובע רבינו יונה: "וכל נס שאינו נעשה לכל ישראל או לרובן נקרא של יחיד". המאירי מדייק מהדיון לגבי נס שנעשה לשבט מישראל, שאם הדיון נסוב סביב נס שנעשה לשבט שלם, בוודאי שלא יברכו אחרים על נס שנעשה רק לעיר.

בבירור הלכה מוסיפים שניתן להגדיר את יושבי ארץ ישראל כעין כל ישראל, ולכן לכאורה אפשר להסתפק בנס שנעשה לכל היהודים היושבים בארץ ישראל כדי לחייב בנס של רבים (גם אם לא רובו של עם ישראל מתגורר בארץ ישראל).

נס שנעשה לשבט

לא מברכים ברכת הנסים על נס שנעשה לשבט שלם מעם ישראל. ניתן היה לחשוב, שאף על פי ששבט מישראל אינו רובו של עם ישראל, הוא ראוי לברכת הנסים בפני עצמו אם נעשה לכולו נס, בגלל שהוא מהווה חטיבה שלמה מתוך עם ישראל.

מי שמעלה אפשרות ברכת הנסים לשבט שלם הוא הירושלמי. הירושלמי תולה את ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לשבט, בשאלה אם כל שבט ושבט נחשב לקהל, ואז יצטרכו לברך, או שרק כל השבטים יחד נחשבים לקהל, ולכן רק בראיית מקום שנעשו בו נסים לכלל שבטי ישראל יוכל אדם לברך, ולעומת זאת בראיית מקום שנעשה בו נס לשבט אחד בלבד לא יברכו.

המחלוקת המובאת בירושלמי מופיעה במקור במשנה במסכת הוריות. המשנה דנה במקרה שבו הסנהדרין הורה דבר הלכה, ונהגו על פי בית הדין כולו או רובו של הקהל, והתברר למפרע שהדבר שהורו בית הדין היווה למעשה עבודה זרה. במצב זה התורה צוותה: "וְכִי תִשְׁגּוּ וְלֹא תַעֲשׂוּ אֵת כָּל הַמִּצְוֹת הָאֵלֶּה... וְהָיָה אִם מֵעֵינֵי הָעֵדָה נֶעֶשְׂתָה לִשְׁגָגָה וְעָשׂוּ כָל הָעֵדָה פַּר בֶּן בָּקָר אֶחָד לְעֹלָה... וּשְׂעִיר עִזִּים אֶחָד לְחַטָּת". במקרה הזה חלקו התנאים שבמשנה. רבי מאיר פוסק שבית הדין הגדול מקריב פר אחד, כיוון שהוא סובר שכשהתורה כותבת ביטויים כגון "עדה" ו-"קהל" היא מתכוונת לכלל ישראל. לעומת זאת, רבי יהודה פוסק שצריך להקריב שנים עשר פרים, כנגד כל שבט ושבט מבני ישראל שהוטעה, כיוון שהוא סובר שהביטויים "עדה" ו-"קהל" משמעם ציבור, ולכן כל שבט ושבט השייך לציבור החוטאים צריך להקריב פר. אם כן, לשיטת ר' מאיר "קהל" פירושו כלל שבטי ישראל, ולכן לא יברכו על נס שנעשה לשבט אחד, ולעומת זאת לשיטת ר' יהודה גם שבט אחד עונה לקריטריון של "קהל", ולכן יברכו על נס שנעשה לשבט אחד.

הירושלמי משליך מהדיון במסכת הוריות לגבי הסוגיא של ברכת הנסים. לשיטת רבי מאיר, יברכו רק על נס שנעשה לכלל ישראל, ואילו לשיטת רבי יהודה, ניתן יהיה לברך אף על נס שנעשה רק לשבט אחד מישראל. השולחן ערוך פסק כשיטת רבי מאיר, שלא מברכין על נעשה שנעשה לשבט אחד: "על נס שנעשה לקצת ישראל, כל זמן שלא נעשה לכל ישראל או רובן, ואפילו נעשה לקצת שבטים, אין מברכין עליו". טעמו של השולחן ערוך לפסיקתו הוא משום הכלל של "ספק ברכות להקל", ולפיכך עדיף שלא לברך על מקום שנעשה בו נס לשבט אחד.

רבים מהפרשנים תמהו על פסיקתו של השולחן ערוך, שצידד בשיטתו של רבי מאיר, ופסק כנגד רבי יהודה, כיוון שלפי כללי הפסיקה שבגמרא הלכה כרבי יהודה. מכל מקום, נפסק להלכה כשיטת רבי מאיר, שנס שנעשה לשבט אינו מוגדר כנס לרבים.

ברכת גר על נס שנעשה לרבים

גר יכול לברך ברכת הנסים בנוסח הרגיל, ויכול גם לברך בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לישראל במקום הזה".

נוסח הברכה "שעשה נסים לאבותינו" הוא בעייתי עבור גר, שלמעשה אבותיו לא היו שותפים בנס שעליו צריך לברך. הרמב"ם כותב בתשובה לרבי עובדיה גר צדק: "אבל שהוצאתנו ממצרים או שעשית נסים לאבותינו אם רצית לשנות ולומר שהוצאת את ישראל ממצרים ושעשית נסים עם ישראל אמור. ואם לא שנית אין בכך הפסד כלום מאחר שנכנסת תחת כנפי השכינה ונלוית אליו אין כאן הפרש בינינו ובינך. וכל הנסים שנעשו כאלו לנו ולך נעשו". לפי פסיקתו של הרמב"ם, גר יכול לברך גם בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לישראל במקום הזה", אמנם הוא יכול לצאת גם בנוסח המקורי המופיע במשנה.

ברכה על נס שנעשה לאנשים מסוימים מישראל

מברכים ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לגדולי ישראל, בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לפלוני במקום הזה" (פלוני הוא שם האדם שנעשה לו הנס). כמו כן, מברכים על ראיית מקום שנעשה בו נס שהיה בו קידוש השם, בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לצדיקים במקום הזה"

מי שמעלה את האפשרות שכל אחד יהיה מחויב בברכה לא רק על נסים שנעשו לכלל ישראל, אלא גם על נסים שנעשו לגדולי ישראל לאורך ההיסטוריה היהודית, הוא התלמוד הירושלמי:

.

רבים מהראשונים מצדדים בדעה המובאת בירושלמי בהסתמך על הגמרא בבבלי: "ראה גוב של אריות או כבשן האש אומר: ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה".

בעקבות הבבלי פוסק השולחן ערוך להלכה: "על נס של אדם מסוים, כיואב בן צרויה וחבריו, וכן על נס של אדם שנתקדש בו שם שמים, כגון דניאל וחבריו, מברך. לפיכך הרואה גוב אריות של דניאל וכבשן האש של חנניה מישאל ועזריה, מברך 'שעשה נס לצדיקים במקום הזה'".

השולחן ערוך שינה מנוסח הברכה שהביאה הגמרא, שהרי הגמרא קבעה שצריך לברך "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה", ולעומת זאת השולחן ערוך פסק כמו גרסת הרי"ף, שכתב: "ראה גוב אריות וכבשן האש אומר ברוך שעשה נס לצדיקים במקום הזה" . המשנה ברורה פוסק שרק בברכה על מקום של נס שיש בו קידוש השם מברכים בנוסח "שעשה נס לצדיקים במקום הזה", ואילו בנס שנעשה לאדם מסוים, מברכים בנוסח "ברוך שעשה נס לפלוני במקום הזה", וכוללים את שם האדם המסוים. לדוגמה, אם מברכים על הנס שנעשה ליואב בן צרויה, מברכים "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס ליואב בן צרויה במקום הזה".

נחלקו האחרונים בהגדרת "אדם מסוים" שאם נעשה לו נס מחייב השולחן ערוך בברכת הנסים. האליה רבה כתב שזה צריך להיות אדם שיהיה "מסוים ביותר", דהיינו אדם בעל שם. אמנם, המגן אברהם החמיר יותר וקבע שאדם מיסים הוא "דוקא כיואב שיצא טבעו בכל העולם", כלומר מדובר ביחידי סגולה בלבד, שראויים למעמד של "אדם מיסים" כפי שמופיע בירושלמי. בעקבות זאת, המגן אברהם מכריז כי "ובעוונותינו הרבים אין אנו עתה כיוצא בו", דהיינו כיום אין אנשים שמגיעים לרמתו של יואב בן צרויה, ולפיכך אין כיום אנשים מסוימים שאם יארע להם נס, יצטרכו כולם לברך עליו.

הבית יוסף מביא בשם האבודרהם, שעל כל נס שיש בו קידוש השם, אפילו אם נעשה ליחיד, חייבים לברך עליו ברכת הנסים, ואם כך הרי שדברי השולחן ערוך על דניאל וחבריו הם רק דוגמה לנס שיש בו קידוש השם. הבאור הלכה מעיר שהאנשים שנעשו להם נס של קידוש השם, אינם במדרגה של "אדם מסוים", כמו יואב בן צרויה, ולכן לו הנסים שהיו נעשים להם לא היו נסים עם קידוש השם, לא היו כולם מחויבים בברכה על ראיית מקומות אלו.

הב"ח מדייק מלשון השולחן ערוך שהברכה על הנס במקרים המצוינים בירושלמי, היא רק במצב בו ראה אדם את הכבשן שבו הושלכו חנניה, מישאל ועזריה, או במצב בו ראה אדם את גוב האריות אליו הושלך דניאל, ואין מדובר בראיית כבשן אחר או גוב אריות אחר. הפרישה פסק כמו הב"ח בעניין כבשן האש, אמנם במקרה של ראיית גוב אריות הפרישה הוא חולק וטוען שמברכים על ראייה של כל גוב אריות, ולאו דווקא על ראייה של גוב האריות שבו נעשה הנס לדניאל. הטעם שהפרישה מביא לדבריו הוא שגוב אריות הוא מחזה נדיר, ולפיכך בראיית גוב אריות מיד נזכר האדם בנס שנעשה לדניאל בגוב האריות, ולכן צריך לברך. לעומת זאת, כבשן אש הוא מחזה נפוץ, ובראייתו אדם אינו נזכר באופן אוטומטי בכבשן האש ממנו ניצלו חנניה, מישאל ועזריה. לכן, רק בראיית אותו כבשן שבו נעשה להם הנס יצטרך אדם לברך.

מכל מקום, פסק השולחן ערוך שמברכים רק על ראיית כבשן האש של חנניה, מישאל ועזריה, ועל גוב האריות של דניאל, ולא על כל כבשן אש וגוב אריות, כלומר כמו הב"ח ולא כמו הפרישה.

נס של יחיד

הגמרא, כאמור, הרחיבה את ההוראה של המשנה כלפי נסים שאירעו לבודדים: "אניסא דיחיד איהו חייב לברוכי". אדם שרואה מקום שנעשה לו נס, מברך: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה".

בבבלי מפורש שעל נס שנעשה לאדם, הוא חייב לברך. לעומת זאת, בירושלמי נקבע להפך: "מתני' בנסי ישראל אבל בנסי יחידי שנעשו לו אינו צריך לברך". לכאורה, ישנה מחלוקת בין הבבלי לירושלמי, אמנם נושאי הכלים של הירושלמי קבעו שהכוונה שם היא שאחרים אינם חייבים לברך על נס שנעשה ליחיד, אבל ודאי שהוא עצמו חייב לברך על נס שנעשה לו, ולפי פירוש זה אין מחלוקת בין הבבלי לירושלמי.

הפוסקים קבעו כמו הבבלי (וכמו הירושלמי לפי פרשניו), שיחיד חייב לברך על נס שנעשה לו. כך כתב השולחן ערוך: "הרואה מקום שנעשה נס ליחיד אינו מברך, אבל הוא עצמו מברך 'שעשה לי נס במקום הזה'...". נוסח ברכת היחיד על ראיית מקום שנעשה לו נס הוא, כפי שכתב השולחן ערוך: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה".

יחיד שאירע לו נס במקום מסוים, לא מברך באופן מיידי ברכת הנסים, אלא הוא מחויב בברכת הגומל על הנס שאירע לו. אולם, בפעם הבאה שבא האדם מגיע לאותו המקום שנעשה לו הנס, הוא מחויב בברכת הנסים (אפילו אם לא עברו שלשים יום מאז הנס עצמו), ומכאן ואילך בכל פעם שרואה אותה בפער של שלשים יום, מחויב בברכת הנסים, בהתאם להלכות על הפער בראייה הנוגעות לכל ברכות הראייה.

גודל הנס

הפוסקים דנו בעניין גודל הנס שמחייב יחיד בברכה. השולחן ערוך פסק: "יש אומרים שאינו מברך על נס אלא בנס שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול, וכיוצא בזה, אינו חייב לברך, ויש חולק, וטוב לברך בלא הזכרת שם ומלכות".

המגן אברהם מסביר שדוגמאות לנסים שיצאו ממנהג העולם מופיעות בגמרא, כמו מקרים שבהם התנפל על אדם אריה והוא ניצל. בעל המשנה ברורה כותב כמו המגן אברהם, ומביא לדוגמה את המקרה בגמרא שבו אדם הסתובב במדבר ולפתע נוצר לו מעיין כדי שישתה ממנו, כמקרה של נס היוצא מגדר הרגיל. המשנה ברורה מבאר שלא רק הסכנה צריכה להיות יוצאת ממנהג העולם, אלא גם אופן ההצלה צריך להיות יוצא ממנהג העולם.

בביאור הדעה השנייה שהובאה בשולחן ערוך, "ויש חולק", בעל המשנה ברורה מסביר שאין הכוונה לכל אדם שאירע לו אירוע בדרך הטבע שהוא מסוכן קצת, שכן אז כל יולדת הייתה צריכה לברך ברכות הנסים. אלא, כך הוא מסביר את ההבדל בין השיטות בשולחן ערוך: "ואנן לכלי עלמא נס בעינן, רק דלשיטה א' בעינן דווקא שהנס של הצלה יהיה דווקא למעלה מדרך הטבע, כנסי אבותינו, ולשיטה ב', כל דבר שמזמין השם ברגע זו בדרך התולדה גם-כן מקרי נס". דהיינו, לפי השיטה השנייה אין צורך שיהיה מדובר בנס עם תופעת טבע יוצאת מגדר הרגיל, אלא מספיק שהתזמון יהיה יוצא מגדר הרגיל בשביל שהדבר ייחשב לנס. לדוגמה, במקרה שבו אדם קרוב לסכנת מוות בידי מרצחים, ובמקרה מזדמנים לשם אנשים והמרצחים בורחים, אין כאן נס שיוצא מגדר הטבע (שהרי הזדמנותם של אנשים אינה תופעה יוצאת דופן), אבל עדיין צריך לברך על כך כיוון שעיתוי בואם של המזדמנים הוא נסי מבחינתו של הניצול.

הרדב"ז דן בשתי האפשרויות המובאות בשולחן ערוך, ופוסק שאדם שנפל מסולם צריך לברך ברכת הנסים אם הייתה שם סכנה, דהיינו כמו השיטה השנייה בשולחן ערוך. המהריט"ץ גם כן פוסק כפי הדעה השנייה, ופוסק שאדם צריך לברך ברכת הנסים במקרה שבו גנב חנק אותו, כך שאיבד הכרה, והאיש ניצל רק מפני שהגנב לא ידע שהוא לא מת.

יחיד שנעשו לו נסים רבים

מי שנעשו לו מספר נסים, כשהוא רואה אחד מן המקומות הללו, מזכיר בברכו גם את שאר המקומות שנעשו לו נסים. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...", כאשר המקום הראשון שהאדם מזכיר בברכתו הוא המקום אותו הוא רואה באותה שעה.

בסוגיא על ברכת הנסים, הגמרא מביאה סיפור על בנו של רבינא, שאירעו לו שני נסים שונים. הנס הראשון היה כאשר שהה בבקעה של מקום שמכונה "ערבות", ולא היה לו מים לשתות, והוא עמד למות בצמא, ולפתע נעשה לו נס ונברא מעיין והוא שתה ממנו. הנס השני אירע בשוק של העיר "מחוזא", כאשר לפתע גח לעברו גמל שהשתגע ואיים לדרוס אותו למוות, כאשר לפתע נפער פתח בתוך חומת הבית לידה עמד בנו של רבינא, והוא נכנס פנימה וניצל מן הגמל הזועם. כאשר שאל מה הוא צריך לברך, נאמר לו שכאשר יגיע ל-"ערבות", צריך לברך "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל", ואילו כשיגיע לשוק של העיר "מחוזא", צריך לברך "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות".

מתוך הסיפור הזה, הפרשנים מסיקים שלאדם שנעשו מספר נסים, כאשר יגיע למקום בו נעשה לו אחד מהנסים הללו, יברך לא רק על הנס שנעשה לו באותו מקום, אלא על כל הנסים שנעשו לו. כך פסק השולחן ערוך להלכה: "מי שנעשו לו נסים הרבה, בהגיעו לאחד מכל המקומות שנעשה לו נס צריך להזכיר כל שאר המקומות, ויכלול כולם בברכה אחת.".

אמנם, יש מהראשונים שחלקו על השולחן ערוך, וקבעו כי הזכרת המקומות הנוספים שנעשה בהם נס היא בגדר רשות ולא בגדר חובה. מכל מקום, ההלכה היא כפי השולחן ערוך, שצריך להזכיר את כל המקומות שנעשו לו בהם נסים. בנוסח הברכה צריך להקדים את הנס שנעשה במקום בו האדם עומד, ולאחר מכן יכלול את שאר הנסים שנעשו במקומות אחרים, לפי הנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...".

הרב בצלאל שטרן, בספרו אהלך באמיתך, מדייק מהראב"ן שנוסף על הנוסח המופיע בשולחן ערוך: "שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...", ניתן גם לברך בנוסח דומה: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נסים במקום הזה ובמקום פלוני...". בנוסח כזה, מסביר הרב שטרן, עיקר הברכה הוא על כל הנסים שנעשו לאדם ורשימת הנסים היא פירוט, בעוד שלפי הנוסח המופיע בשולחן ערוך עיקר הברכה הוא על הנס שנעשה במקום שבו עומד האדם, ואילו כל שאר הנסים מוזכרים כדרך אגב.

המשנה ברורה פוסק שאם אדם ראה מקום אחד שנעשה לו נס, ובירך על מקום זה ועל שאר כל המקומות שנעשו לו נסים, ולאחר מכן (בפרק זמן שהוא פחות משלושים יום) ראה מקום אחר שנעשה לו בו נס, מברך עוד פעם בשם ומלכות אף על פי שכבר בירך על אותו מקום כשראה את מקום הנס הראשון. במקרה כזה, מסתפק בעל המשנה ברורה אם בברכה על מקום הנס השני, יכלול המברך את מקום הנס הראשון בסוף הברכה, אף על פי שכבר בירך עליו בשם ומלכות בראותו את מקום הנס הראשון, ופוסק שאפשר לכלול בברכה השנייה את מקום הנס הראשון, כיוון שעיקר הברכה הוא על הנס שנעשה במקום השני ולא על הנס הראשון.

הרב בצלאל שטרן, בספרו אהלך באמיתך, דן גם במקרה של אדם שנעשו לו מספר נסים באותו מקום. במקרה כזה מברך בנוסח "שעשה לי נסים במקום הזה". כמו כן, לא צריך להקפיד ולהזכיר בברכה את הנסים על פי הסדר הכרונולוגי שבו התרחשו, אמנם אם יש נסים שהם יותר משמעותיים מאשר נסים אחרים שאירעו באותו מקום, ראוי שיזכיר את הנסים הגדולים קודם לכן.

ברכות על נסים שאירעו לקרובי משפחה
ברכות על נסי אביו וסבו

אדם צריך לברך לא רק על ראיית מקום שנעשה לו עצמו נס, אלא גם על ראיית מקום שנעשה בו לאבותיו נס, דהיינו לא רק אביו וסבו, אלא גם דורות מוקדמים יותר, בין אם היה בחיים בשעת הנס ובין אם לא.

הדיון בשאלה זו, נובע משוני בגרסאות. הנוסח בגמרא קובע:

מנוסח זה משתמע שרק האדם עצמו מברך על הנס שקרה לו. אמנם, ברי"ף מופיע נוסח אחר:

מגרסתו של הרי"ף למדים שלא רק האדם עצמו חייב לברך על נס שקרה לו, אלא גם בנו ונכדו (בן בנו) צריכים לברך על נס שקרה לו.

בגרסתו של הרי"ף ישנן שתי דרכים שונות להבין את הסוגיא. חלק מהפרשנים מבינים שמברכים על הנס דווקא בנו ונכדו של האדם שנעשה לו הנס, אולם בדורות שלאחר מכן, כלומר מהנין ואילך, כבר לא מברכים. הפרשנים מביאים מספר הסברים לדעה זו:

1. בנו ונכדו של האדם שנעשה לו הנס נחשבים כבני דורו. כיוון שכך, נפשו של הבן והנכד קשורה בנפשו של האדם שנעשה לו הנס, ולפיכך רק הם מחויבים בברכה. אמנם, מכאן והלאה, הנין אינו נחשב לבן דורו של האדם שנעשה לו הנס, ולפיכך אינו מברך.

2. "עד כאן רחמי האב על הבן". ציטוט זה לקוח מפירוש רש"י על התורה, לגבי בריתם של אברהם אבינו ואבימלך שמופיעה בפרשת וירא. בברית אבימלך דורש מאברהם להתחייב לו שלא יפגע בבניו ובנכדיו, ורש"י מסיק מכך שעד לדור זה ישנו קשר נפשי עמוק בין קרובי המשפחה. מכאן מדייקים הפרשנים, שמדור הנין והלאה, אין קשר נפשי גדול כלפי הסבא, ולפיכך לא יצטרכו מדור זה והלאה לברך על נס שנעשה לסבא.

3. מצוות כיבוד אב ואם מחייבת את האדם לברך על נס אביו. מצווה זו נוהגת גם בנכד, ולכן גם הנכד חייב לברך.

לעומת זאת, יש המבינים שהנוסח "בריה ובר בריה" מבטא בקיצור את העיקרון שמברכים על הנס כל הצאצאים של האדם שנעשה לו הנס, ומכאן שגם הנין ובן הנין מברכים על הנס וכן הלאה. הפרשנים מסבירים שהטעם לכך הוא משום שכל יוצאי יריכו של האדם שנעשה לו הנס שותפים בנס, שהרי בלעדי הנס לא היו נולדים כלל.

הירושלמי מותיר את הברכה על נס אביו בסימן שאלה: "מהו שיברך אדם על נסי אביו ועל נסי רבו...". אמנם, יש שפירשו את המשך הירושלמי "...מהו שיברך" כתשובה לשאלה שנשאלה לגבי נס אביו ורבו, שזוהי פשיטת הספק והמסקנה בירושלמי היא כמו בבבלי.

ספר המכתם מביא שיטה ייחודית: "ואותן ברכות שהן הודאה על הנס צריכין הזכרה ומלכות, אבל אותן שהן על נס אביו או רבו לא בעי מלכות...". ספר המכתם מבחין בין נסים שנעשו לאדם עצמו, עליהם צריך לברך בשם ומלכות, לבין נסים שנעשו לאבותיו ורבותיו של האדם, עליהם צריך לברך בלא שם ומלכות.

מכל מקום, ההלכה לא נפסקה להלכה כפי המכתם, אלא לפי רוב הפוסקים, שמברכים כל יוצאי יריכו של האדם. כך פסק השולחן ערוך: "וכל יוצאי יריכו גם-כן מברכין 'שעשה נס לאבי במקום הזה'".

לפי הטעם שהובא לעיל לכך שכל יוצאי יריכו של האדם מברכים, כיוון שהם שותפין באותו הנס ולמעשה הם בחיים בזכותו, היה מקום לחלק בין צאצאים שנולדו לפני הנס ובין צאצאים שנולדו לאחריו. לכאורה פשוט שצאצאים שנולדו אחרי הנס יברכו על שותפות באותו הנס, אמנם אם בנו של אדם נולד לפני נסו, הוא בפועל אינו שייך באותו הנס, כיוון שממילא היה חי גם לו אביו לא היה ניצל. אמנם, הפוסקים לא נטו לעשות חלוקה כזאת. הנימוק לכך נעוץ בסינתזה בין שני הטעמים לברכת הבן על אביו כפי שהובאו לעיל. מצד כיבוד אב ואם ישנו חיוב על הבנים והנכדים לברך על נס אביהם, אפילו אם נולדו כבר בשעת מעשה, ואין הם שייכים בהצלה. נוסף לכך, מצד השותפות בנס, חייבים כל צאצאיו של האדם שנעשה לו הנס שנולדו לאחר מעשה הנס, לברך כיוון שהם שותפים בנס וחיים בזכותו. מכפל סיבות זה, יוצא שאם יש לאדם צאצא שהוא מדור מרוחק יותר מהנכד שחי בזמן הנס (דהיינו נין והלאה), הוא לא יברך, כיוון שגם אינו חייב מצד כיבוד הורים, וגם אינו חייב מצד שותפות בנס.

אם לאביו של אדם נעשה נס במקום מסוים, הוא מחויב בברכת הנסים מיד כשיגיע לשם בפעם הבאה, אפילו אם לא עברו שלושים יום מאז הפעם האחרונה שראה את המקום. הסיבה היא משום שבפעם הקודמת שבה היה הבן במקום, לא היה לו שום סיבה להתפעל מראיית אותו מקום, ואילו כשרואה את המקום לאחר הנס, מתפעל הוא מהמקום בפעם הראשונה. מכאן ואילך בכל פער שלשים יום, הבן מברך על ראיית מקום הנס שנעשה לאביו.

אם לאביו נעשו מספר נסים, כשהבן יגיע למקום שבו נעשה נס לאביו, הוא אינו צריך להזכיר את כל הנסים שנעשו לאביו, אלא רק יברך על הנס שנעשה באותו מקום.

נוסח הברכה

בעניין נוסח הברכה, קבע השולחן ערוך שמברכים: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאבי במקום הזה". לכאורה, משתמע מלשון השולחן ערוך שזהו הנוסח ששייך לא רק בבנו של הניצול, אלא גם בכל יוצאי ירכיו, שיברכו בנוסח זה.

אמנם, ישנן גרסאות שיוצאי ירכיו של אדם שנעשה לו נס מברכים "שעשה נס לאבותינו במקום הזה", ויש גם הגורסים "שעשה נס לאבותי במקום הזה". הדברי חמודות מחלק בין יחיד שמברך "שעשה נס לאבי" לבין צאצאים רבים שמברכים "שעשה נס לאבותינו", אמנם הוא מתקשה בלשון "אבותינו" ומעדיף לשון "אבינו". המשנה ברורה כתב שרק הבן מברך "ברוך שעשה נס לאבי", ואילו הדורות שלאחר מכן מברכים "שעשה נס לאבותי" או "שעשה נס לאבי אבא", ומובאת בשער הציון שם דעת הכלבו, שאמר שאפשר לברך "שעשה נס לזקני".

ברכות על נסי אמו וסבתו

הדין בנסים שאירעו לאמו ולסבתו של אדם זהה לדין של נסים של אביו וסבו. במקרה של נס של אמו של אדם, נוסח הברכה הוא "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאמי במקום הזה", ואילו במקרה של נס של סבתו, נוסח הברכה הוא "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאם אמי במקום הזה" או "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לזקנתי במקום הזה".

ברכת האב על נס בנו

ספר המכתם מעלה את האפשרות שלאב תהיה רשות לברך בראיית מקום שנעשה בו נס לבנו. אמנם, בעל המשנה ברורה, בהסתמכו על האבודרהם, דוחה אפשרות זו.

ברכת הבעל על נס אשתו

בעל המשנה ברורה פוסק שאין הבעל מברך על נס אשתו, וכן להפך – אין האישה מברכת על נס בעלה.

ברכות על נס שנעשה לרבו

אדם שנעשה נס לרבו המובהק, מברך כאשר הוא רואה את המקום שבו נעשה הנס. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לרבי במקום הזה".

הירושלמי מסתפק בשאלה אם מברכים על ראיית מקום שנעשה בו נס לרבו של האדם: "מהו שיברך אדם על נסי אביו ועל נסי רבו...". יש מהראשונים שפשטו את הספק המופיע בירושלמי מסיפור שמובא בבלי: "רב יהודה חלש ואתפח. על לגביה רב חנא בגדתאה ורבנן. אמרי ליה: בריך רחמנא דיהבך ניהלן ולא יהבך לעפרא". בגמרא מסופר על רב יהודה שחלה ונתרפא, ועלו אליו תלמידיו ובירכו על כך שנתרפא. מכאן מסיקים הראשונים שיש חיוב לברך על מקום שנעשה בו נס לרבו. בעקבות זאת פסק השולחן ערוך להלכה: "על נס של רבו צריך לברך כשם שהוא מברך על נס של אביו".

בספר המכתם מובאת שיטה ייחודית, לפיה על נסים שנעשו לרבו, יברך אדם בלא שם ומלכות, בניגוד לברכות על נסים שנעשו לו, שם יברך עם שם ומלכות.

ההגיון שמובא מאחורי ברכה על נס שנעשה לרבו, מובא במאירי: "אין חובה אלא לאביו ורבו שנפשו קשורה בהם". דהיינו, נפשו של אדם קשורה בנפשו של רבו, ולפיכך הוא מתפעל ומתפעם לנוכח ראיית מקום שנעשה בו נס לרבו, וממילא צריך לברך.

על פי התפיסה של המאירי, הרב עליו מברכים הוא רב שנוצרת התפעלות מראיית מקום שנעשה לו נס, כלומר מדובר בקשר איתן בין הרב לתלמיד. באותו קו מחשבה, פוסק המשנה ברורה שהרב עליו מברכים חייב להיות הרב המובהק של התלמיד, בנימוק שהסמיכות בירושלמי בין אביו של אדם לבין רבו מעידה על קרבה גדולה לרב כקרבה לאב, דהיינו מדובר ברב מובהק שקרוב לאדם. לעומת זאת, יש פוסקים אחרים הסוברים שכל אדם שלימד אותך תורה מוגדר כרבך לעניין ברכת הנסים.

פוסקים אחרים לומדים את הסמיכות בירושלמי דווקא כלפי אדם מסוים, כלומר אם הרב הוא אדם גדול וחשוב כדי שיהיה לו מעמד של אדם מסוים, אזי הוא ראוי לברכה, ובימינו שאין אנשים כאלה, עדיף שלא לברך כלל משום ספק ברכות להקל.

שלא כמו ראיית מקום נס שנעשה לאב, המחייבת לדורות, ברכה על נס שנעשה לרבו של אדם שייכת רק בו עצמו, ולא בצאצאיו.

הנהגות בעקבות נס שנעשה ליחיד

המגן אברהם כותב שאדם שנעשה לו נס, יתקן בעקבותיו תיקונים לצורכי ציבור בעיר. בספר אהלך באמיתך מדויק שהכוונה בתיקון צורכי ציבור בעיר, היא לעיר שבה נעשה לאדם הנס, ולא לעיר שבה הוא גר. המשנה ברורה גם פסק כן, והוסיף שאדם שנעשה לו נס יש לו להרבות בצדקה, בייחוד לתלמידי חכמים, דבר המסמל את קרבן התודה שהיה חייב לו בית המקדש היה קיים. כמו כן, המשנה ברורה כותב שבתאריך שבו אירע לאדם הנס, ראוי להודות לקב"ה על הנס שעשה לו ולספר בשבחו.

דינים נוספים בברכת הנסים
ניכר מקום הנס

כאמור, עיקר ברכת הנסים מקורה בהתפעלות של האדם בראותו את מקום הנס. בעקבות כך מעלים הפרשנים את השאלה, האם ההתפעלות נובעת מראיית מקום הנס בלבד, ללא כל עדויות שמעידות על שקרה במקום, או ששרידים חיוניים לצורך ביטוי ההתפעלות, וממילא העדויות הללו נצרכות בשביל לברך ברכת הנסים.

התוספות כותב בהתייחסות לעניין זה:

התוספות, אם כן, מחלק בעניין זה בין נסים שנעשו לרבים לבין נסים שנעשו ליחיד. בנסי רבים, יש צורך שתהיה עדות בשטח לקיומו של הנס, ורק כך יוכלו לברך. לדוגמה, על נס הרבים של תבוסת מחנה סנחריב שצר על ירושלים, אין מברכין על תקן נס רבים כיוון שאין דבר הניכר מתוך המקום שמעיד על תבוסה זו. זאת בניגוד לדוגמאות שהובאו בברייתא, שלהן יש עדות מוחשית לקיומו של הנס. כך פסק המשנה ברורה להלכה.

לעומת זאת, בנסי יחיד, היחיד יכול לברך על נסו גם אין לכך עדויות בשטח, כיוון שההתפעלות שלו נובעת מעצם העובדה שהוא זוכר את המאורע, ולא מתוך השרידים לכך שנותרו במקום.

ראיית הניצולים

מברכים ברכת הנסים לא רק על המקומות שבהם נעשה הנס, אלא גם על ראיית האנשים שנעשה להם הנס, לפי אותם כללים של שאר ברכות הראייה.

הסיבה שמברכים גם על ראיית האדם שנעשה לו הנס נעוצה בגמרא ממנה לומדים את החיוב בכל ברכת הנסים, מסיפורו של יתרו:

יתרו הגיע למחנה ישראל במדבר לאחר קריעת ים סוף וטביעת חיל פרעה בים. בעקבות הסיפורים שיתרו שמע ממשה, ובעקבות ראיית העם הניצול שעבר בתוך הים, בירך יתרו את ה', ברכה שמהווה למעשה ברכת הנסים. אמנם, לסיפורו של יתרו בעיה מהותית אחת, והיא שמפשט הפסוקים יתרו לא ראה את ים סוף, אלא את בני ישראל. כלומר, הוא לא ראה את מקום הנס, אלא את האנשים שניצלו בנס, ואף על פי כן אנחנו רואים שהוא בירך ברכת הנסים, ויתר על כן - מברכה זו אנחנו לומדים על החיוב בברכת הנסים.

בעקבות זאת, הסיקו הפרשנים, שניתן לברך ברכת הנסים לא רק על ראיית המקום שבו נעשה הנס, אלא גם על ראיית הניצולים (או הניצול) בנס. בעקבות זאת, פסק כך האבודרהם ובעקבותיו גם הרמ"א: "יש אומרים דהוא הדין אם רואה האדם שנעשה לו הנס, מברך עליו כמו שמברך על המקום שעשה בו הנס". ההגיון שבברכה זו היא שאדם מתפעל, לא רק על ראיית מקום הנס, אלא גם על ראיית האנשים שניצלו בנס.

נחלקו הפוסקים באשר לחשיבות הברכה על הניצולים. יש שכתבו שברכה זו עדיפה וחביבה יותר מברכה על ראיית מקום הנס, ולכן מברכים אותה על כל אדם שנעשה לו נס, ולאו דווקא על אדם עם קרבה מסוימת למברך. אמנם, רוב הפוסקים אומרים שברכת הנסים על ראיית האדם הניצול מתבטאת באותם מקרים שבהם מראש יש חיוב על ברכת הנסים. כלומר, אדם צריך לברך על אדם שנעשה לו נס, רק אם מדובר ברבו, אביו, או אדם אחר שלו היה רואה את המקום שבו נעשה לו הנס היה צריך לברך.

כבכל ברכות הראייה, הדינים של פער של שלושים יום מראייה לראייה שייכים גם בעניין ראיית הניצולים. כלומר, צריך לברך רק בראיית הניצול פעם בשלשים יום, ואם רואים אותו בתוך השלשים יום, לא מברכים אך טווח שלושים היום מתחיל מנקודת הראייה האחרונה. בעל המשנה ברורה מעיר שראיית המקום והאדם מצויים על אותו ציר מבחינת פער הראייה. דהיינו, אם אדם ראה ניצול ובירך עליו, ובתוך שלושים יום ראה את המקום שבו אותו אדם ניצול, הוא לא מברך, אבל הפער עד לברכה הבאה הוא שלושים יום.

נוסח הברכה, במצב של ראיית הניצול ולא המקום, אינו כולל את המילים "במקום הזה", כיוון שאין זה שייך, אלא נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאבי" או "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לרבי" וכן הלאה.

מעמד ברכת הנסים כיום

כיום ירד קרנן של רוב ברכות הראייה, ובתוכן ברכת הנסים, משום החשש של ברכה לבטלה ונשיאת שם ה' לשווא. בגלל הכלל של ספק ברכות להקל, רוב הפוסקים נוטים שעדיף לא לברך בשם ומלכות על ראיית מקומות שנעשו בהם נסים, ומסתפקים באמירת ברכה בלא שם ומלכות, כלומר בנוסח "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה" וכן הלאה.

ברכת הנסים לניצולי שואה

הרב בצלאל שטרן דן בהרחבה בנושא של ברכת הנסים עבור ניצולי שואה שחוזרים למחנות בפולין, למקומות אותם שרדו במהלך המלחמה. בפניו עמדו מספר בעיות הלכתיות:

ראשית, ההגדרה שההלכה מציבה לנס, כאמור לעיל, היא "שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול, וכיוצא בזה, אינו חייב לברך". לכאורה, במקרה של השואה לא היה נס שיצא מטבעו של עולם, אלא היה מדובר בהישרדות גרידא. אמנם, הרב שטרן מדקדק מהמילה "גנבים" שרק כאשר מראש לא הייתה כוונה לפגוע באדם, אז מדובר בדבר שהוא אינו יוצא מטבע העולם. לעומת זאת, בלסטים שמטרתם להזיק לאדם עצמו, ודאי שהצלה מהם נחשבת לנס. הרב שטרן משייך את הנאצים ועוזריהם לקטגוריה השנייה ולפיכך הוא פוסק שמדובר בנס שעליו ראוי לברך. כמו כן, הרב שטרן טוען שעצם השהות הממושכת במחנות הריכוז וההשמדה מוגדרת כנס שיוצא מגדר העולם.

בעיה נוספת שמעורר הרב שטרן היא שברכת הנסים נסובה סביב ראיית מקום ספציפי, ואילו במקרה של סבל ממושך אי אפשר להצביע על מקום מסוים שבו אירע הנס (מלבד אנשים מסוימים שאירע להם נס במקום מסוים במהלך השהות במחנות, כגון שהוכו וניצלו, או שהיו אמורים להיות מוצאים להורג, וכדומה). לפיכך בראיית המחנה ככלל אי אפשר לברך בשם ומלכות וניתן להסתפק בברכה בלא שם ומלכות. אמנם, ישנו גם נס ההצלה, הוא הרגע שבו המחנה שוחרר בידי בעלות הברית, ובאותו מקום שבו האדם עמד בשעת ההצלה, אפשר לברך בשם ומלכות.

אדם ששהה בשני מחנות למשך זמן ממושך, דינו כאדם שנעשו לו נסים רבים, ולכן אם הוא מברך על מקום אחד, יזכיר בברכה את המקום השני, וכן להפך (אפילו בפער שבתוך שלשים יום).

ראו גם
 פורים שני
 ברכות הראייה

לקריאה נוספת
 הרב בצלאל שטרן, אהלך באמיתך: אוצר הלכות ובירורי עניינים ליוצא לדרך, בדרכו, בהגיעו למחוז חפצו והמסתעף, הנוגעים לארבעת חלקי שו"ע, תשנ"ב, פרק י"ג (עמודים קלז-קנג)
 הרב בצלאל שטרן, שו"ת בצל החכמה, חלק ה סימנים סב-סג

הערות שוליים

קטגוריה:ברכות הראייה
קטגוריה:נסים ביהדות