וילהלם מרקס

וילהלם מרקס (בגרמנית: Wilhelm Marx; 15 בינואר 1863 – 5 באוגוסט 1946) היה עורך דין גרמני, פוליטיקאי וחבר במפלגת המרכז הגרמנית. וילהלם מרקס היה קנצלר גרמניה פעמיים: בין השנים 1923-1925 ובין השנים 1926-1928. בשנת 1925 וילהלם שימש זמן קצר כנשיא פרוסיה.
מרקס הוא הקנצלר עם תקופת הכהונה (המצטברת) הארוכה ביותר ברפובליקת ויימאר.
קורותיו
תחילת דרכו
מרקס נולד ליוהן מרקס (1822–1882) מנהל בית ספר יסודי, ולגרטרוד לבית האקנברויך (1826–1909). הוא גדל בקלן וסיים את לימודיו התיכוניים ב-1881 בבית הספר התיכון מרצלן שם. 
מרקס למד משפטים באוניברסיטת בון. במהלך לימודיו בבון הצטרף לאגודת הסטודנטים הקתולית. ב-1888 השלים את הסמכתו כעורך דין והצטרף למנהלת המשפט הממלכתית הפרוסית. במשך תקופה קצרה עבד כעוזר שופט בקלן ובבית המשפט המחוזי בוולדברול (1889). לאחר מכן עבד מספר שנים במשרד המשכנתאות ורישום הקרקעות בזימרן. משנת 1894 עבד מרקס כשופט בבית המשפט המחוזי באלברפלד (כיום חלק מוופרטל). עשר שנים לאחר מכן חזר לקלן כעוזר שופט בבית המשפט המחוזי. ממוניו התייחסו בחשדנות לפעילותו הפוליטית במפלגת המרכז (בשל היותו קתולי מוצהר), אך נשיא בית המשפט העליון בקלן אישר את הקידום ב-1906. בשנים 1907 עד 1921 היה מרקס שופט בבית המשפט האזורי העליון החדש שהוקם בדיסלדורף.
לאחר הקמת רפובליקת ויימאר,  מונה מרקס לנשיא בית המשפט המחוזי ב וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת נשיא הסנאט של בית המשפט  האזורי העליון בברלין.
היה נשוי מאז 1891 ליוהנה ורקויין (Verkoyen), איתה הביא לעולם ארבעה ילדים. התגורר רוב ימיו בבון.

קריירה פוליטית
מרקס היה פעיל כבר בשלב מוקדם במפלגת המרכז. משנת 1899 הוא עמד בראש אגודת המרכז באלברפלד, בין השנים 1906–1919 שימש כסגן יו"ר מפלגת המרכז באזור הריין, ובשנת 1908 מונה ליו"ר מפלגת המרכז בדיסלדורף.
מרקס היה חבר בבית הנבחרים הפרוסי (Preußisches Abgeordnetenhaus) בין השנים 1899–1918. משנת 1910 היה חבר הרייכסטאג כנציג מחוז הבחירה מולהיים/ריין-וויפרפורט. משנת 1916 שימש כחבר הנהלת הסיעה, והיה פעיל במיוחד בתחום מדיניות החינוך והתרבות. בכל רחבי הקשת הפוליטית נחשב לפוליטיקאי שקול ומגשר, שלא צבר אויבים רבים ותמיד פעל לאיזון האינטרסים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך מרקס ביוזמת השלום (Friedensresolution) מיולי 1917 והתנגד לדרישות סיפוח מרחיקות לכת. לאחר התמוטטות המונרכיה ב-1919 נבחר ל ולאסיפה המכוננת של פרוסיה. במהלך כיבוש חבל הריין על ידי בעלות הברית, בניגוד לפוליטיקאים רבים אחרים מהאזור, הוא התנגד להפרדת האזור מפרוסיה. מרקס נימק את תמיכתו בחוזה ורסאי בעיקר בחשש כי ללא החוזה, עלולה פרוסיה לאבד סופית את חבל הריין.
ברפובליקת ויימאר, מרקס שאף תחילה לאחד את כוחות המרכז הפוליטי, כדי שב-1921 יוכל המרכז לתמוך בממשלתו הראשונה של יוזף וירט, חבר מפלגתו – שהייתה קואליציה של מפלגת המרכז, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP). 

הצעד הראשון של הקואליציה היה הכרה בדרישה לתשלום פיצויים למדינות ההסכמה בסך 132 מיליארד גולדמרק. דרישה זו דחו באגף הימני במפלגתו בטענה שמדובר ב"מדיניות ריצוי" (Erfüllungspolitik). מרקס הצליח להגיע להסכמה על תשלום הפיצויים מצד אחד בזכות הסגנון הפוליטי שלו, ומצד שני בזכות הישענותו על היסודות של הדת הקתולית. בין השנים 1922 ל-1928 שימש כמחליפו של קרל טרימבורן.
כקנצלר הרייך
לאחר נפילת ממשלת גוסטב שטרזמן ב-1923, מרקס קיבל את הצעתו של פרידריך אברט לכהן כקנצלר הרייך. בכך הוא עמד בראש הממשלה הגרמנית העשירית מאז 1919. מרקס כיהן בתפקיד הקנצלר פעמיים. כהונתו הראשונה נמשכה קרוב ל-13 חודשים (30 בנובמבר 1923 עד 15 בינואר 1925), והשנייה 25 חודשים (17 במאי 1926 עד 29 ביוני 1928). בתקופה זו עמד בראש ארבע ממשלות. שלושת הממשלות הראשונות  (קבינט מרקס I, קבינט מרקס II, קבינט מרקס III) היו ממשלות מיעוט בורגניות שהורכבו ממפלגת המרכז, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, המפלגה העממית הבווארית (Bayerische Volkspartei) ומפלגת העם הגרמנית (DVP), והאחרונה (קבינט מרקס IV) הושלמה על ידי מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP). מדיניות החוץ של ממשלה זו, שהונהגה על ידי גוסטב שטרזמן, זכתה לתמיכת הסוציאל-דמוקרטים.

בפברואר 1925 נבחר מרקס כראש ממשלת פרוסיה, אך לא נכנס לתפקידו, מכיוון שמפלגות הקואליציה של ויימאר הציעו אותו כמועמד לנשיאות הרייך בבחירות 1925. בסיבוב הבחירות השני, ב-26 באפריל 1925, הוא קיבל 45.3% מקולות הבוחרים והפסיד בהפרש קטן למועמד גוש הימין, פאול פון הינדנבורג. המפלגה העממית הבווארית וקבוצות קתוליות אחרות תמכו בהינדנבורג. ב-1926 כיהן כשר המשפטים של הרייך תחת יורשו כקנצלר הרייך, הנס לותר.

בכהונתו השנייה של מרקס, הצטרפה גרמניה ב-1926 לחבר הלאומים. מרקס הדיח בתחילת אוקטובר 1926 את הגנרל הנס פון זקט, שהפך את הרייכסוור למדינה בתוך מדינה. עם זאת, מרקס נפל בסופו של דבר בגלל הרייכסוור. הסוציאל-דמוקרט פיליפ שיידמן חשף ברייכסטאג את שיתוף הפעולה בין הרייכסוור ל.

הקואליציה התפרקה כבר באמצע פברואר 1928, על רקע אי הסכמה לחקיקת חוק חינוך פדרלי, ואולם מפלגת המרכז הבטיחה להעבי חקיקה קריטית עד תחילת אפריל. ב-20 במאי נבחר רייכסטאג חדש וממשלת המעבר פעלה עד סוף יוני, כאשר הושבעה ממשלה חדשה בראשות הרמן מילר (ממשלתו השנייה). בעקבות החלשות מפלגתו בבחירות לרייכסטאג הוא התפטר מראשות המפלגה בדצמבר אותה שנה.
אחרית ימיו
ב-1932 התפטר מהרייכסטאג ויצא לגמלאות. 
ב-1933, תחת שלטון גרמניה הנאצית, הועמד מרקס לדין במשפט של האגודה העממית לגרמניה הקתולית (Volksverein für das katholische Deutschland), ארגון שבראשו עמד, שפשט רגל באותה שנה ונכסיו נמכרו. אולם, האישומים נגדו בוטלו ב-1935. לאחר מכן עבד עם ארגונים אזרחיים שונים.
הוא נשאר בגרמניה לאורך תקופת השלטון הנאצי והמשיך להתגורר בבון, שם נפטר ב-1946. נקבר בעיר הולדתו, קלן.

קישורים חיצוניים




קטגוריה:פוליטיקאים גרמנים
קטגוריה:קנצלרי גרמניה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בון
קטגוריה:נוצרים רומים-קתולים גרמנים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1863
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1946