פצצת תאורה

פצצת תאורה היא ראש קרב של פצצה, רקטה או פגז המשמש להפצת אור רב באזור מעליו הוא מתפוצץ. בפצצות אלה מרעום המפעיל את גוף התאורה. המרעום מורכב בדרך כלל ממגנזיום, המפיץ אור רב בזמן בעירתו. פצצת תאורה משוגרת לגובה מתוכנן וכוללת מצנח המאט את קצב נפילתה ומשהה את מקור התאורה בגובה הרצוי.

עוצמת ההארה של פצצת תאורה היא כשל 1.5 מיליון נרות דולקים. הפצצה יכולה להיירות מתוך מטול, מרגמה או תותח, תוך תלות בסוג הפגז.

הפצצה משמשת לשימושים קרביים ומבצעיים, בתרגילים צבאיים ולכל צורך של תאורת שטח גדול בלילה כגון במשימות חילוץ והצלה באתרי אסון פתע רב נפגעים בים וביבשה.

 מקור 
האזכור הקדום ביותר לשימוש באבק שריפה לצורכי איתות הוא ב"פצצת האיתות" מתקופת שושלת סונג בסין (960–1279), בעת מצור יואן על יאנגג׳ואו בשנת 1276. פצצות אלו, בעלות מעטפת רכה ומתוזמנת לפיצוץ באוויר, שימשו להעברת מסרים ליחידות מרוחקות. אזכור נוסף מופיע בטקסט משנת 1293, המבקש לאסוף את הפצצות שנותרו במחוז ג׳ג׳יאנג. עד המאה ה־17 מופיעה עדות ל" תותח איתות" בקוריאה, וב־1791 מצויר תותח כזה ב"אנציקלופדיה הצבאית המאוירת".

 שימוש אזרחי 
ממוזער|נורים זיקוקי עשן מספינות מוארות במהלך צי בינלאומי
בקרב אזרחים משמשים נורים בעיקר לאיתות. ניתן להציתם מהקרקע, לשגרם כאות אווירי מתוך אקדח נורים, או להפעילם מצינור שיגור ייעודי. נורים כלולים לרוב בערכות הישרדות ימיות.

 אותות מצוקה ימיים 
אזכורים מודרניים לנורי מצוקה בים ("רקטות מצנח") מופיעים כבר ב־1856, כאשר "U.S. Nautical Magazine" תיאר הפעלת "תחנות רקטות" למצבי חירום ימי. עד 1873 השתמשו ברקטות לבנות בלבד, אך קצין הצי המלכותי ג׳ון יורק הציע להנהיג צבע ייחודי לרקטות מצוקה כדי למנוע בלבול עם רקטות ששימשו ספינות T pilot.
ממוזער|אקדח זיקוקים קונבנציונלי. דגם זה משתמש בזקוקים בקוטר 26.5 מילימטר (1.04 אינץ') (מיוצר על ידי Patel Ballistics).
בשנת 1875 קבע משרד המסחר הבריטי תקנות לנורים בלילה: רקטות המכילות לפחות 16 אונקיות חומר היו מיועדות אך ורק לאות מצוקה, וספינות נוסעים נדרשו לשאת 12 רקטות כאלה. חוק הספנות מ־1894 קבע שיש לשגר את הרקטות ברווחים של כדקה. צבעי הרקטות שימשו כקוד תקשורת, כפי שהיה גם על סיפון ה־"טיטניק".

נורי מצוקה אדומים מתוארים בארצות הברית לפחות משנת 1959, וצבע אדום הוגדר רשמית כצבע מצוקה אוניברסלי בארצות הברית ב־1979. כיום, נורים ורקטות אדומים מוכרים תקנית כ"אות אוניברסלי למצוקה". אמנת SOLAS קובעת תקנים ברורים: נור ידני חייב לבעור לפחות דקה אחת בעוצמה של 15,000 קנדלה בממוצע; נור אווירי – לפחות 40 שניות ב־30,000 קנדלה.

לצד נורים ורקטות, טכנולוגיות מתקדמות החליפו חלקית את השימוש בהם. כיום אותות מצוקה נשלחים אוטומטית באמצעות משדרי חיפוש והצלה (SART). שיטות בינלאומיות נוספות כוללות את אות הרדיו SOS (שבו השתמשה טיטניק ב־1912) ואת קריאת החירום "מיידיי", הנהוגה מאז שנות ה־20.

 כבישים ורכבות 
ממוזער|שלושה נורות כביש בוערות
סוג נוסף של נור הוא פיוזי (Fusee) – נור הבוער באור אדום ובוהק. קיימים שני סוגים עיקריים המשמשים לתחבורה בכבישים ולרכבות.

בכבישים: "נורי כביש" משמשים לסימון מכשולים ולהתרעת זהירות בלילה, ונמצאים בערכות חירום לרכב. רשויות אכיפת החוק משתמשות בהם לעיתים במקום חרוטי סימון, כשהם מוצבים על דו־רגל או מונחים על הקרקע. בארצות הברית מקובל שימוש בנורים המבוססים על מגנזיום, הבוערים בין 15 ל־30 דקות.
ימין|ממוזער|225x225 פיקסלים|מפגינים של אנטיפה משתמשים בזקים
ברכבות: "נורי רכבת" משמשים ככלי איתות ידני או כלפידים. הם בוערים לפחות 10 דקות, מוחזקים בידי אנשי הצוות, ומיועדים להגן עליהם בלילה. בדיון משפטי נטען כי נורי הרכבת בולטים הרבה יותר מפנסים. כלל בטיחות נפוץ קובע שרכבת המתקרבת לנור דולק חייבת לעצור עד שיכבה. נורי רכבת מזוהים לפי קצה מתכתי מחודד המשמש לנעיצה בישורת עץ של מסילה.

 יערנות וכיבוי אש 
ביערנות ובכיבוי אש משתמשים לעיתים בנורי פיוזי להדלקת שריפות מבוקרות או להתמודדות עם דליקות. הם נדלקים ב־191°C ויכולים לבעור עד טמפרטורה של כ־1,600°C.

 מחאות 
כוחות אכיפת חוק, בהם המשמר הלאומי האמריקאי, עושים שימוש בנורים כאמצעי שליטה בהתפרעויות – מנהג המתועד לפחות משנות ה־40. במקביל, מפגינים משתמשים לעיתים בנורים ידניים כאמצעי-נגד במחאות.

 שימוש צבאי 
ממוזער|זיקוקים בשימוש במהלך אימונים צבאיים

 נורי איתות ימיים 
בשנת 1859 רשמה "מרתה קוסטון" פטנט על נור הקוסטון, שהתבסס על עבודתו המוקדמת של בעלה המנוח, בנג׳מין פרנקלין קוסטון.

 הארה 
ב־1922 שימש "נור נחיתה" – נר אווירי המחובר למצנח – לסיוע בנחיתת מטוסים בחשכה. הוא בער פחות מארבע דקות וסיפק עוצמת אור של כ־40,000 לומן. במלחמת העולם השנייה בחנה צי ארצות הברית נורים תת־ימיים לאיתור צוללות.

 אמצעי נגד 
מטוסים צבאיים עושים שימוש בנורים ייעודיים כאמצעי הגנה מפני טילי חום. הנורים משוגרים יחידנית או במטחים, בידי הטייס או באופן אוטומטי, ומשלבים תמרוני התחמקות. כדי להטעות מערכות אינפרא־אדום הם בוערים בטמפרטורות גבוהות מאוד ומפיקים הארה חזקה בתחום הנראה.

 נורי מלכודת (Tripflares) 
נורים המחוברים לחוטי־מכשול משמשים להגנה מפני חדירה לאזור מסוים: עם ניתוק החוט נדלק הנור, ומספק התראה והארה בו־זמנית.

 רגולציה 
על פי שיטת הסיווג של האו"ם לחומרים מסוכנים, נורים פירוטכניים מוגדרים כחומרי נפץ מסוג 1.4.

בכמה מדינות בארצות הברית – בהן קליפורניה ומסצ'וסטס – הוחל בפיקוח על רמות פרקלורט האשלגן, העלול להיות מסוכן כאשר הוא מצוי בריכוז גבוה במי שתייה. מים מזוהמים בפרקלורט עלולים לגרום לגירוי בקיבה, בחילה, הקאות, חום, פריחה בעור ואף לאנמיה אפלסטית (פגיעה קשה בייצור כל סוגי תאי הדם).

בישראל, המעמד החוקי של זיקוקי נורים או פצצות תאורה מפוקח בחומרה במסגרת חוק חומרי נפץ, התשי"ד-1954 וכן תקנות פירוטכניקה. שימוש צבאי בנורים מותר ומבוצע על ידי כוחות הביטחון על פי נהלים פנימיים מחייבים. לעומת זאת, שימוש אזרחי בפריטים אלה, המוגדרים כחומרי נפץ או פירוטכניקה מסוכנת, אסור באופן גורף לאדם פרטי. הפעלת רוב סוגי הזיקוקין (מעבר לקטגוריות הקלות) דורשת היתר מסויג מטעם משרד העבודה ומשטרת ישראל, ומותרת רק על ידי מפעיל זיקוקין מוסמך. החזקה, רכישה, או שימוש לא חוקי בחומרים אלו נחשבים לעבירה פלילית חמורה, שהעונש עליה עלול להגיע לשנות מאסר בפועל.

 כימיה 
נורים מפיקים אור באמצעות שרֵפה של תרכובת פירוטכנית. ההרכב משתנה, אך לרוב מבוסס על ניטרט סטרונציום, ניטרט אשלגן או פרקלורט אשלגן, המעורבבים בדלק כגון פחם, גופרית, נסורת, אלומיניום, מגנזיום או שרף פולימרי. ניתן להפיק צבעים שונים באמצעות הוספת חומרים צבעוניים לתערובת. נורי סידן משמשים מתחת למים להארת עצמים שקועים.

 בעיות בריאותיות הקשורות לפרקלורט 
ברוב הנורים הצבעוניים בשימוש כיום – וכן בנורים צבאיים נגד טילים – נעשה שימוש במחמצנים המבוססים על פרקלורט. פרקלורט, מלח המומס במהירות במים, נודד בקלות למי תהום ולמאגרי מים עיליים. אפילו בריכוזים נמוכים הוא עלול לעכב את קליטת היוד בבלוטת התריס. בארצות הברית אין תקן פדרלי מחייב לריכוז פרקלורט במי שתייה, אך מספר מדינות קבעו רמות בריאותיות מומלצות או פועלות לקביעת תקן משלהן. ה־EPA האמריקאי בחן את השפעות הפרקלורט על הסביבה ועל מי השתייה, וקליפורניה פרסמה הנחיות לשימוש בו.

בתי משפט בארצות הברית דנו בשימוש בפרקלורט בייצור נורים ומכשירים פירוטכניים אחרים. בשנת 2003 קבע בית משפט פדרלי בקליפורניה כי חוק ה־CERCLA חל על פרקלורט משום שהוא חומר דליק ולכן נחשב "פסולת מסוכנת בעלת מאפיין". כיום, נורים המיוצרים בארצות הברית אינם עושים שימוש בפרקלורט אשלגן כמחמצן ואינם מכילים אלומיניום או מגנזיום.

 ראו גם
 נור
 אמצעי ראיית לילה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:תחמושת
תאורה
קטגוריה:טקטיקה צבאית
קטגוריה:תאורה