מתי ואיך הומצא העם היהודי?

מתי ואיך הומצא העם היהודי? הוא ספר עיון שכתב שלמה זנד. הספר ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג. נכון לשנת 2021, הוא תורגם ל-23 שפות.

בספרו טוען שלמה זנד כי הזהות היהודית היא תוצר תרבותי והיסטורי בלבד, נטול בסיס אתני או ביולוגי משותף. לשיטתו, יהודי זמננו הם ערבוב של עמים וגרים שהצטרפו ליהדות במהלך ההיסטוריה. עם זאת, מחקרים גנטיים רחבי-היקף שפורסמו לאחר צאת הספר הפריכו טענה זו, והראו קרבה גנטית מובהקת בין יהודי אשכנז וספרד, וכן מרכיב גנטי משמעותי המשותף לרוב הקהילות היהודיות שמקורו בלבנט הקדום.

תוכנו של הספר
הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים. מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש. על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים עם המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה.

זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ ישראל במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני, ומוצאם של היהודים רבגוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חמיר, ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית, אך הם אינם עם זר ונודד כפי שהאנטישמים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.

תגובות וביקורות
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם.

במרץ 2009 קיבל הספר את פרס העיתונאים הצרפתים "היום" לשנת 2009.

ההיסטוריון ישראל ברטל הסתייג מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטען כי זנד חוזר על דברים מקובלים בהיסטוריוגרפיה - לפיהם ההתגיירות הייתה תופעה רבת השפעה בתולדות היהודים בעת העתיקה ובראשית ימי הביניים, וישנה אפשרות כי מוצאם של מיליוני היהודים דוברי לשון היידיש הוא מהכוזרים - וכי עובדות אלו לא הושתקו בשיח ההיסטוריוגרפי הציוני, אלא שקיים פער בינו לבין השיח הפוליטי על זיכרון העבר.

המזרחן שאול ברטל ביקר את הספר בטענה כי ספרו של זנד הוא שחזור של רעיונות שהעלו גורמים ערביים שביקשו לשלול את הזכות ההיסטורית שבשמה התיימרה הציונות להקים מדינה יהודית, וכי הספר עלול לשמש את המבקשים לעשות דה לגיטימציה לישראל.

ההיסטוריונית אניטה שפירא טענה כי שלמה זנד נוטה לאמץ תיאוריות יוצאות דופן ולמתוח אותן עד קצה ההיגיון ואף מעבר לו. עוד הוסיפה כי מטרותיו הפוליטית של זנד הופכת את הספר לניסיון לרתום את ההיסטוריה למחלוקת אקטואלית, ולהתאימה לצורכי הדיון הפוליטי באמצעות סילופים וחצאי אמיתות.

גם מרטין גודמן, פרופסור להיסטוריה של רומא העתיקה ושל עם ישראל, פרסם ב־"The Times Literary Supplement" ביקורת חריפה על ספרו של זנד. הוא תיאר את הספר כיצירה המבוססת על "סילוף" ו"היסטוריה מומצאת", פרי עטו של היסטוריון של אירופה המודרנית "שאינו יודע כמעט דבר" בתחום הנדון. גודמן טען כי לזנד מטרה פוליטית מוצהרת: לערער על תביעת יהודי התפוצות לשוב אל ארץ מוצאם, ובכך לקדם חזון של מדינת ישראל כמדינת כלל אזרחיה. הוא דחה את טענותיו המרכזיות של זנד כ"בלתי סבירות", הנתמכות ב"לעומתיות" ולא בנימוקים מבוססים, ומתבססות על ראיות "שזנד מתעלם מהן לחלוטין או דוחה אותן באורח שאינו מתקבל על הדעת". באשר לסוגיית הגלות, הפנה גודמן לכתבי יוסטינוס מרטיר, נוצרי בן המאה השנייה שהתייחס בחיבוריו לעקירת היהודים מארץ ישראל כתוצאה ממרידות יהודה ברומא, ותהה מדוע סופר מתוחכם בן התקופה היה מסתכן בהפרכה קלה אילו טענותיו היו שגויות. הוא דחה גם את קביעתו של זנד שלפיה היהודים נחשבו לדת בלבד, וציין כי גם פגאנים וגם נוצרים ראו בהם עם, וכי השימוש במונח הלטיני "natio" בהקשר היהודי הוא חד־משמעי. לגבי טענתו של זנד כי יהדות התפוצות נוצרה בעיקר כתוצאה מהתגיירות המונית, כתב גודמן כי דיונו מחליף התנצחות במקום טיעון, וכי הערכותיו הדמוגרפיות אינן אלא "סדרת ניחושים אקראיים". לסיכום כתב גודמן כי גם אם חששותיו הפוליטיים של זנד לגיטימיים, אין להעניק להם תוקף באמצעות "היסטוריה מומצאת".

לדעת מבקרים אחרים, זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית הפוסט-ציונית ביסודה.

ההיסטוריון שאול שטמפפר טוען שלסיפור ההתגיירות של הכוזרים, התופס מקום מרכזי בספרו של זנד, אין בסיס.

מחקרים גנטיים שפורסמו לאחר צאת הספר הפריכו בבירור את התזה המרכזית שהציג זנד. ניתוחים גנומיים שנערכו בקרב יהודים יוצאי אירופה, המזרח התיכון והקווקז חשפו מרכיב גנטי משמעותי שמקורו בלבנט (האזור הכולל את ארץ ישראל ושכנותיה) המשותף לרוב הקהילות היהודיות, וכן קרבה גנטית גבוהה בין אשכנזים לספרדים, ברמה המקבילה לקרבת בני דודים רחוקים. גנטיקאים שונים, בהם דורון בהר, הארי אוסטרר, גיל עצמון ועמיתיהם, מצאו כי אף שכל קהילה ספגה רכיבים גנטיים מקומיים מהאזור שבו חיה, עיקר המטען הגנטי של היהודים נותר אחיד ומקורו באוכלוסייה יהודית קדומה שחיה בלבנט לפני כ-3,000 שנה. הממצאים מצביעים כי אשכנזים, ספרדים ויהודי המזרח "שמרו" גנטית על מוצא משותף, וכי התקיים ביניהם קשר מתמשך לאורך הדורות. מסקנות אלו מציבות בסיס מדעי מוצק לקיומו של מוצא גנטי משותף לעם היהודי.

קישורים חיצוניים
 לקריאת הספר המלא ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים)



הערות שוליים

קטגוריה:ספרי היסטוריה של עם ישראל
קטגוריה:ספרי 2008
קטגוריה:ספרי הוצאת רסלינג