נעירה

שמאל|ממוזער|250px|חמור בשעת נעירתו
נְעִירָה (לעיתים גם נהיקה או הברסה) הוא הקול הייחודי שמוציאים החמורים והאתונות מגרונם ומנחיריהם.

תיאור
החמור נוער כבר בקטנותו נעירות קצרות וחלושות ועם גדילתו גובר קולו ואורך נעירותיו. החמור מרים קלות את ראשו כלפי מעלה, פותח את פיו, חושף את שיניו ונוֹעֵר ברצף במשך כעשר שניות, לפעמים עד עשרות שניות. נעירת החמור נשמעת למרחקים של שלושה קילומטרים ואף יותר.

חוקרים הציעו כי הנעירה משמשת כאמצעי קשר בין חמורים. עוצמתה הגבוהה נועדה לשמירת הקשר למרחקים, ואוזניו הגדולות של החמור עשויות לקלוט מסרים מחמורים אחרים הנמצאים במרחקים. השערה נוספת היא שנעירת החמור נועדה לסמל את הטריטוריה ואת שליטת הזכר באתונות שבשטח זה, ולהדוף משם יריבים זכרים פוטנציאלים המתחרים על שליטה בגופן של האתונות.

פרד משמיע קול משולב בנעירה וצהלה, המבטא את הרכב הכלאיים שבו. בדרך כלל יתחיל בצהלה ויעבור לנעירה.

אמונות טפלות שיוחסו לנעירת החמור
בימי הביניים, בעת העתיקה, נהגו ליחס לנעירת החמור דברים שונים, והאמינו למשל שנעירת בלתי צפויה של חמור זה סימן לביקור פתע והיכרות לא נעימה (עמ' 573). בנוסף לכך האמינו, שנעירת החמור באופנים מסוימים היא סימן לירידת גשמים קרובה.

ראו גם
 ייצוג לשוני של קולות בעלי חיים

לקריאה נוספת
 Elisabeth Svendsen, Donkey Sanctuary (Salcombe Regis, England, The professional handbook of the donkey, Whittet Books, 1997, page 129-130.

הערות שוליים

קטגוריה:חמורים
קטגוריה:קולות בעלי חיים