לפיד קרמיקה

שמאל|ממוזער|250px|אגרטלים מתוצרת "לפיד" (1954)
"לפיד קרמיקה" הייתה חברה לייצור כלים סניטריים וכלי קרמיקה שפעלה בישראל משנת 1943 בקירוב ועד 1990. החברה הפעילה את אחד המפעלים הגדולים בתעשיית הקרמיקה בישראל, וידועה כיום בזכות כלי הקרמיקה האמנותית שיוצרה במפעל זה.

היסטוריה
חברת "לפיד קרמיקה" הוקמה על ידי פסח פרידמן, ששימש קודם לכן כמנהל העבודה בבית החרושת ללבנים של יחיאל מיכל שטיינברג במוצא. בשנת 1949 נרכש למפעל, שהוקם ביפו, ציוד חדיש מארצות הברית. בשנת 1950 בקירוב נרכש המפעל על ידי ד"ר קורט מוסברג (1983-1903), תעשיין ממוצא גרמני, שהיה גם הבעלים של חברת ציוד המתכת והמעליות "נחושתן". עיקר התוצרת של המפעל בראשיתו הייתה קרמיקה סניטארית כגון אסלות, כיורים וכדומה. כבר בשנת 1952 הציג המפעל את תוצרתו בתערוכה של חברות הקרמיקה הישראליות. בשנת 1953 נחנך במפעל אגף חדש ובו תנור באורך של כ-150 מ', שהגיע לטמפרטורה של 1,300 מעלות צלזיוס.

בשנים 1958-1957 נרכשה הבעלות על "לפיד קרמיקה" על ידי חברת "כור", בעלת השליטה ב"סולל בונה" ו"חרסה". הדבר יצר מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ. בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד קרמיקה" עם אלו של "חרסה". במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים. בתחילת שנות ה-70 נעשה ניסיון להעביר את המפעל מיפו לראשון לציון.

בשנות ה-80 עיצבה האמנית-המעצבת ציונה שמשי סדרת כלי אוכל והגשה עבור מפעל לפיד. סדרה זו התאפיינה בצבעוניות מונוכרומטית הנעה בין צבעי יסוד עזים לבין גוני פסטל תקופתיים ובעיטורים גאומטריים מינימליסטיים האופייניים לעיצוב הפוסט-מודרני. ניתן אף לזהות בהם מחווה לגאומטריה שאפיינה את עיצוב כלי הבית בבית-הספר באוהאוס בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסקיצות המפורטות לסדרה זו וכן מבחר גדול של הכלים עצמם שמורים באוסף שמשי-הירש שבארכיון אדריכלות ישראל.

בסוף שנות ה-80 היה "לפיד קרמיקה" שרוי במצב כלכלי קשה, שהוביל למחשבות על סגירתו. באוקטובר 1988 הודיעה "כור", שהייתה שרויה במשבר כלכלי קשה, על סגירת המפעל במסגרת תוכנית הבראה. המכשור וקווי הייצור שבו הועתקו אל מפעלי הקרמיקה האחרים של "כור". למרות זאת, המשיכה "כור" לעשות שימוש במותג "לפיד-נעמן" עוד זמן מה.

קדרות לפיד קרמיקה

בשנת 1952 הצטרפה למפעל כמעצבת אלסבת כהן, אמנית קרמיקה שהוכשרה אצל הדוויג גרוסמן ופיתחה את המחלקה ה"אמנותית" במפעל, שבראשה עמדה ד"ר ברטה רוזנטל, שניהלה מפעל קרמי בצ'כוסלובקיה קודם לעלייתה לישראל. מחלקה זו מנתה בשנת 1959 20 עובדים. כלי הבית הראשונים שייצרה היו יצוקים מהחומר ליציקת אסלות, אולם בהדרגה השתכללו שיטות העיצוב והעבודה של החברה.

הכלים שעיצבו במפעל היו עשויים אבנית ועוצבו סגנון מודרניסטי, על פי רוב. רבים מהם התאפיינו בצורות גאומטריות מעוגלות ובעיטור מופשט. עיצובים אלו, כגון סדרת "ערבה", הושפעו מדגמים שיוצרו באירופה באותה עת. לצד כלי הקרמיקה הרגילים, עיצב בית החרושת גם מערכות בעיצוב מורכב יותר שיוצרו בהיקף קטן יותר. בנוסף, ייצר בית החרושת אריחי קיר עבור אמנים ומעצבים כגון ציונה שמשי, מוד פרידלנד ואחרים, שיצרו תבליטי קיר ועיטורי קיר קרמיים במקומות שונים.

בשנת 1955 זכה המפעל ב"פרס חיפה לתעשיית קרמיקה" במסגרת תערוכה במוזיאון חיפה לאמנות. בפברואר 1969 הוצגו עבודות מתוצרת המפעל בתערוכה בביתן הקרמיקה של מוזיאון הארץ.

לקריאה נוספת
 קובי קלייטמן, לפיד קרמיקה: כלים בכור ההיתוך, 2020

קישורים חיצוניים












 דנה קסלר, Pottery Appreciation, אתר Tablet Magazine, תאריך 1.2.2021

 עירית בירן, נושאי הלפיד: עלייתה ודעיכתה של תעשיית הקרמיקה הישראלית, השולחן, 9 במרץ 2021

הערות שוליים

קטגוריה:קרמיקה ישראלית
קטגוריה:חברות ישראליות
קטגוריה:כור תעשיות
קטגוריה:תעשיית הקרמיקה בישראל