הארטיסט

הארטיסט (The Artist, רק בקוויבק: L'Artiste) הוא סרט קולנוע צרפתי מסוג דרמה קומית, זוכה פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר. הסרט יצא לאקרנים ב-2011, בבימויו של מישל הזנוויציוס, ובכיכובם של ז'אן דוז'רדן וברניס בז'ו. הארטיסט הוא סרט אילם ברובו ומוצג בשחור-לבן, הסרט מהווה מעין חיקוי לסרטי תקופת שלהי שנות ה-20 — ראשית שנות ה-30.

הסרט זכה לשבחים רבים והוכתר כהצלחה אדירה בביקורת ובפרסים. דוז'רדן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר  בפסטיבל קאן 2011, והסרט גרף שלושה פרסי גלובוס הזהב, שבעה פרסי BAFTA, וחמישה פרסי אוסקר, כולל הסרט, הבמאי והשחקן הטובים ביותר.

זהו הסרט האילם הראשון שזכה באוסקר מאז 1929 והראשון בשחור-לבן שזכה מאז רשימת שינדלר. בצרפת הוא זכה בשישה פרסי סזאר, כולל הסרט והבמאי הטובים ביותר, וקבע שיא בזכיות עבור סרט צרפתי.

עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בהוליווד שבין 1927 ל-1932, תקופת המעבר שבין הסרט האילם לסרט המדבר.

ג'ורג' ולנטין (Valentin), כוכב ראינוע פוגש אישה צעירה בשם פפי מילר (Miller), בשעה שהוא מתראיין לעיתונאים לאחר הקרנת אחד מסרטיו. מילר מצטלמת איתו, ולמחרת שניהם מופיעים בכל העיתונים, כשהכותרת הראשית שואלת "מי הבחורה הזאת?" בהמשך, מילר הולכת לאודישן כרקדנית ופוגשת במקרה את ולנטין שמזמין אותה להשתתף בסרט שהוא משחק בו, למרות התנגדותו של מנהל הסטודיו, אל צימר (Zimmer). בהמשך דורך כוכבה של מילר והיא מתחילה לככב בסרטים.

שנתיים לאחר מכן צימר מכריז על סיום הפקת סרטי ראינוע. ולנטין לא מאמין שסרטי הראינוע יחלפו מן העולם ומשוכנע שסרטי קולנוע הם רק אופנה חולפת. הוא מחליט להפיק סרט משלו, במימונו המלא. הקרנת הסרט מתרחשת בדיוק ביום של קריסת וול סטריט 1929. כדי להימנע מפשיטת רגל, סרטו מוכרח להפוך ללהיט. זה לא קורה. הצופים מעדיפים את הסרט בו מככבת פפי מילר. בדיוק אז אשתו דוריס מודיעה לו שעליו לפנות תוך שבוע את חפציו מהבית, וללכת. ולנטין עובר לדירה אחרת עם הכלב שלו.

כשהוא שתוי ומדוכא, ולנטין שורף בהתקף זעם את כל העותקים של הסרטים בהם השתתף. עד מהרה ביתו עולה באש, ורק הודות לכלבו שמזעיק עזרה, מצליחים להציל אותו מהשריפה, והוא מאושפז בבית חולים. פפי מילר מגיעה לבקרו ומבקשת שהוא יעבור להתאושש מהפציעות בביתה.

פפי מילר מאיימת על אל צימר, איתו היא עובדת, שאם בסרט הבא בו היא משתתפת לא ישתתף גם ולנטין, היא עוזבת. בינתיים, ולנטין מגלה שמילר קנתה את כל החפצים שלו שנמכרו במכירה פומבית לאחר שפשט את הרגל. הוא חוזר לדירה שלו, ומנסה להתאבד. ברגע האחרון מגיעה פפי והם מתפייסים. לפתע נזכרת פפי מילר בכישרון הריקוד של ולנטין ומשכנעת את צימר שהם יעשו מחזמר ביחד.

הסצנה האחרונה בסרט מציגה את הצילומים של ריקוד הסטפס המשותף של מילר וולנטין. זוהי הסצנה היחידה שבה יש פסקול מלא בסרט. לאחר הריקוד המושלם אומר צימר, "קאט. מושלם. אפשר עוד פעם?" ולנטין עונה, "בשמחה", וחושף את מבטאו הצרפתי (מכאן ניתן להבין מדוע הוא חשב שאינו יכול להצליח כשחקן מדבר).

 שחקנים 
 ז'אן דוז'רדן בתור ג'ורג' ולנטין
 ברניס בז'ו בתור פפי מילר
 אוגי בתור הכלב, ג'ק
 ג'ון גודמן בתפקיד אל זימר
 ג'יימס קרומוול בתור קליפטון
 מיסי פייל בתור קונסטנס
 פנלופה אן מילר בתור דוריס ולנטין
 מלקולם מקדואל בתור המשרת

 הפקה 
 פיתוח 
הבמאי מישל הזנוויציוס חלם במשך שנים ליצור סרט אילם, בהשראת יוצרי עידן האילמות ואופייה הוויזואלי. לאחר הצלחת סרטי הריגול שלו (המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו, סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים), המפיקים החלו להתעניין בפרויקט. הזנוויציוס בחר במלודרמה, ז'אנר שהתיישן היטב מעידן האילמות, ועבד עם ז'אן דוז'רדן וברניס בז'ו, שכיכבו בעבר בסרטיו. הוא חקר את הוליווד של שנות ה-20 ואת טכניקות הסרטים האילמים כדי לספר את הסיפור ללא שימוש מוגזם בכותרות ביניים. התסריט, שנכתב בארבעה חודשים, הושפע מהקומדיה האילמת Show People משנת 1928.
ממוזער|380x380 פיקסלים|חלק מהצוות והצוות בפסטיבל קאן 2011: (מימין לשמאל) המפיק תומאס לנגמן, הצלם הראשי גיום שיפמן, מככבים מיסי פייל, ברניס בז'ו וז'אן דוז'רדן, הבמאי מישל אזנוויציוס, והמלחין לודוביק בורס.
ההשפעה המרכזית על עיצוב דמות הגיבור בתסריט ניתנה מדאגלס פיירבנקס. ספרו האחרון של ג'פרי ואנס, Douglas Fairbanks, יחד עם תערוכת דאגלס פיירבנקס של האקדמיה לקולנוע ואירועי הקרנה בלוס אנג'לס ובניו יורק, העניקו תשומת לב תקשורתית נרחבת לגיבור האקשן הראשון של הוליווד ולנשיא הראשון של האקדמיה.

 צילום 
הצילום העיקרי של הארטיסט החל בנובמבר 2010 ונמשך 35 ימים. הסרט צולם ביחס מסך 1.33:1, אופייני לעידן הסרט האילם, ובשחור-לבן, אך בפועל צולם בצבע על ידי צלם הקולנוע גיום שיפמן. כל הפרטים הטכניים, כמו עדשות, תאורה ותנועות מצלמה, הותאמו לאסתטיקה של התקופה. כדי לשחזר את המראה המואץ של סרטי שנות ה-20, הצילום נעשה בקצב של 22 פריימים לשנייה במקום 24. רוב הסרט אילם, למעט שתי סצנות קצרות עם סאונד ופסקול לא דיאגטי. במהלך הצילומים, הושמעה מוזיקה מסרטים הוליוודיים קלאסיים כדי לסייע לשחקנים.

הסרט הופק על ידי La Petite Reine ו-ARP Sélection בעלות של 13.47 מיליון אירו, עם תמיכה של Studio 37, France 3 Cinema, StudioCanal ו-CinéCinéma. הצילומים התקיימו בלוס אנג'לס, בעיקר בהוליווד, וכן בתיאטראות, מסעדות ובתים במרכז העיר, כולל ביתה של מרי פיקפורד. עבודת בימת הקול התבצעה ב-Red Studios, והמתחם כולו צולם בתור המתחם הבדיוני של Kinograph Studios. מבנה ברדבורי בלוס אנג'לס שימש לצילום סצנת גרם המדרגות של הסרט.

רצף הריקוד המסיים דרש 17 טייקים, ולצורך כך דוז'רדן ובז'ו התאמנו חמישה חודשים בלימוד ריקוד סטפס. דוז'רדן ציין: "בשבוע הראשון זה כיף, בשבוע החמישי זה משעמם, ובסוף זה מרגש".

מעצב התלבושות האמריקאי מארק ברידג'ס יצר את המלתחה עבור צוות השחקנים של הסרט.

 מוזיקה 
המוזיקה לסרט הולחנה ברובה על ידי לודוביק בורס, לצד יצירות של מלחינים נוספים, כגון "Estancia" מאת אלברטו גינאסטרה. הפסקול הוקלט בבריסל על ידי הפילהרמונית של בריסל בניצוחו של ארנסט ואן טיאל, בשיתוף תזמורת הג'אז של בריסל. ההקלטות נערכו במשך שישה ימים באפריל 2011, בסטודיו 4 של פלאגיי שבבריסל.

סצנת השיא של הסרט מלווה ב"סצנה ד'אמור" מאת ברנרד הרמן, שמקורה בסרטו של אלפרד היצ'קוק ורטיגו, בו יצירה זו ליוותה סצנה דומה ללא דיאלוג. בפסקול מופיע שיר אחד בלבד עם המילים, "Pennies from Heaven", בביצוע רוז מרפי (ללא קרדיט). למרות שהשיר נכתב בשנת 1936, הוא שולב בסרט המתרחש בין 1927 ל-1932. הפסקול יצא לאור ב-10 באוקטובר בצרפת וב-21 באוקטובר בבריטניה ובארצות הברית, בהוצאת סוני קלאסיקל רקורדס.

 שחרור 
 תיאטרלי 
ממוזער|184x184 פיקסלים|ז'אן דוז'רדן בפסטיבל קאן 2011
הסרט הוקרן לראשונה ב-15 במאי 2011 במסגרת התחרות בפסטיבל קאן, לאחר שהוכרז תחילה כהקרנה מחוץ לתחרות ושובץ לתחרות שבוע בלבד לפני תחילת הפסטיבל. יציאתו הרשמית בצרפת הייתה ב-12 באוקטובר 2011 דרך האחים וורנר צרפת. חברת ויינשטיין רכשה את זכויות ההפצה עבור ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ומזרח אירופה. בנוסף, הסרט נמכר לקומסטוק ו-GAGA ביפן ול-Delphi Film בגרמניה.

בארצות הברית, הסרט יצא תחילה בהקרנות מוגבלות ב-23 בנובמבר 2011. בעקבות זכיותיו בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-69, הודיעה האחים וורנר על הוצאה מחודשת בצרפת ב-25 בינואר 2012, ב-362 בתי קולנוע. בנוסף, הסרט שוחרר מחדש בבלגיה ב-22 בפברואר 2012.

 מדיה ביתית 
הארטיסט שוחרר ב-DVD ובבלו-ריי ב-26 ביוני 2012. הוא שוחרר בבריטניה על ידי Entertainment in Video ב-28 במאי 2012.

 קבלה וביקורת 
 הכנסות 
הארטיסט הכניס $44,671,682 בצפון אמריקה, יחד עם $88,761,174 בטריטוריות אחרות, בסך כולל של $133,432,856 ברחבי העולם. לאחר הצלחתו בטקס פרסי האוסקר, הסרט ראה עליה מתונה בשבוע שלאחר מכן בקופות בצפון אמריקה. הוא הופיע ב"טבלת 10 המובילים של השבוע" וקיבל עלייה של 34% תוך הרחבת יציאתו מ-966 בתי קולנוע ל-1,756.

 תגובה ביקורתית 
הסרט "האמן" זכה לשבחי ביקורת רחבים:
 Rotten Tomatoes העניק לסרט דירוג של 95% מתוך 327 ביקורות עם ממוצע של 8.8/10, ותיאר אותו כ"משמח וסמוך לקסם הקולנוע האילם".
 Metacritic נתן ציון משוקלל של 89/100, המסמל "הערכה אוניברסלית".
 CinemaScore העניק ציון ממוצע של "A".

הביקורות שיבחו את הופעותיהם של ז'אן דוז'רדן וברניס בז'ו, ודוז'רדן אף זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. מבקרים כמו מארק אדמס מ"סקרין דיילי" ופיטר בראדשו מהגרדיאן ציינו את הסרט כ"תענוג אמיתי" וכיצירה שמעוררת הנאה וצפייה חוזרת. גם ג'פרי מקנאב מ"האינדיפנדנט" ורוג'ר אברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העניקו שבחים על הסיפור וההפקה.

עם זאת, היו גם ביקורות שליליות. חיימה נ. כריסטלי ממגזין סלנט העניק לסרט ציון נמוך, בטענה כי הוא מתעלם מעומקו של עידן הסרט האילם. בנוסף, חלק מהמבקרים סברו כי בז'ו לא עמדה באותה רמת ביצוע של דוז'רדן.

למרות כמה הסתייגויות, הסרט נחשב לאחת ההצלחות הגדולות של קולנוע מודרני המעביר כבוד לעבר.

 מחלוקת קים נובאק 
בינואר 2012, השחקנית קים נובאק התבטאה בחריפות נגד השימוש של מישל הזנוויציוס במוזיקה של ברנרד הרמן מתוך סרטו של היצ'קוק, ורטיגו. נובאק טענה שהשימוש בציטוט המוזיקלי מהווה "אונס מטאפורי" של יצירתה, והביעה התנגדות מוסרית להסתמכות על מוזיקה מפורסמת ליצירת דרמה. היא כינתה זאת "התעללות" באמנות.

הבמאי הזנוויציוס הגיב לביקורת של קים נובאק, והסביר כי השימוש במוזיקה מתוך "ורטיגו" נעשה כחלק ממכתב אהבה לקולנוע הקלאסי. הוא הדגיש כי הסרט נוצר בהשראת יצירותיהם של במאים כמו היצ'קוק, לאנג, פורד ולוביטש, והכיל מוזיקה של ברנרד הרמן, שלדבריו שימשה בסרטים רבים ושונים. הזנוויציוס ציין כי המוזיקה שוכתבה כחוק, תוך שביקורת כזו אינה יוצאת דופן בתעשייה, ושלא מדובר במשהו חריג או לא מוסרי.

בפסטיבל קאן 2011, טוד מקארתי מהוליווד ריפורטר העיר על השימוש במוזיקה, וציין שהיא יעילה דרמטית אך גם מסיחה את הצופה לסרט אחר.

ביקורות ופרסים
הסרט קיבל ביקורות נלהבות וזכה למספר פרסים. דוז'רדן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר לשנת 2011 בפסטיבל קאן. הסרט היה מועמד לשישה פרסי גלובוס הזהב, וזכה בשלושה: הסרט הטוב ביותר והשחקן הראשי הטוב ביותר, שניהם בקטגוריה של קומדיה, והפסקול המקורי הטוב ביותר. כמו כן, הסרט מועמד ל-12 פרסי באפט"א. הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר: לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (ז'אן דוז'רדן), לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ברניס בז'ו), לתסריט המקורי, לעריכה הטובה ביותר, לצילום הטוב ביותר, לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, לעיצוב האמנותי הטוב ביותר ולמוזיקה המקורית הטובה ביותר. בטקס שהתקיים ב-26 בפברואר 2012 זכה הסרט בחמישה פרסי אוסקר, בראשם הפרס לסרט הטוב ביותר.

הסרט זכה בפרס סזאר ובפרס לומייר לסרט הטוב ביותר.
השפעות
זהו סרט מחווה לסרט האילם של שנות ה-20 של המאה ה-20. הוא מושפע ממבנה התסריט של כמה סרטים באותה תקופה, כמו "כוכב חדש נולד" או אורות הכרך, לדברי הבמאי, גם משיר אשיר בגשם, הסרט ינק רבים מהרעיונות בנושא המעבר הכואב והקשה לשחקנים בסרט האילם, מהראינוע לסרט המדבר.

קישורים חיצוניים

מידע:


ביקורות:







הערות שוליים



קטגוריה:זוכי אוסקר: הסרט הטוב
קטגוריה:זוכי אוסקר: הפסקול הטוב
קטגוריה:זוכי אוסקר: התלבושות הטובות
קטגוריה:זוכי פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הטוב ביותר
קטגוריה:זוכי פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב לסרט קומדיה או מוזיקלי הטוב ביותר
קטגוריה:זוכי פרס לומייר
קטגוריה:זוכי פרס סזאר
קטגוריה:סרטי 2011
קטגוריה:סרטי האחים וורנר
קטגוריה:סרטי שחור-לבן
קטגוריה:סרטים אילמים
קטגוריה:סרטים על קולנוע
קטגוריה:סרטים על שחקנים
קטגוריה:סרטים צרפתיים