תנועה הומופונית

תְּנוּעָה הוֹמוֹפוֹנִית בעברית, היא תנועה שוות צליל לתנועה אחרת, בהגייה הנפוצה של השפה העברית בימינו.

הסברים ודוגמאות
התנועות ההומופוניות העבריות בזמננו מתחלקות לשלוש שלישיות וזוג אחד: קמץ גדול, פתח, וחטף־פתח; חולם (מלא וחסר), קמץ קטן, וחטף־קמץ; צירי (מלא וחסר), סגול, וחטף־סגול; שורוק וקובוץ. זאת אומרת שארבעת זוגות התנועות הנ"ל, נהגות בזמננו בשפה העברית הישראלית־עממית, באותה צורה וללא הבחנה וכל ההבדל ביניהם מתבטא בצורת הכתב אך לא בצורת ההיגוי.

השלכות ההומופוניה על העברית
ההשלכה הישירה של ההומופוניה בתנועות, מתבטאת במילים רבות השונות זו מזו אשר אין ביניהן הבדל פונטי כלל, ולולי ההטעמה אשר היא זו שמשנה את המשמעות, היו מילים אלה נשמעות בצורה זהה ועלולות היו להטעות את השומע; להלן מספר דוגמאות הממחישות את הנושא:
 הַנַּעַר נָעַר כַּחמור. (במשפט זה אנו רואים שההטעמה בלבד משנה את המשמעות מנער במובן של נעורים, לנער במובן של נעירה.)
 מייקל נָעַל נַעַל. (ההטעמה משנה את המשמעות מפעולת ההנעלה, לשם העצם נעל).
 אלברט נָעַץ נַעַץ. (ההטעמה משנה מפעולת הנעיצה, לשם העצם נעץ).
 הַזַּחַל זָחַל בצנצנת. (ההטעמה משנה משם העצם זחל, לפעולת הזחילה).
 איוון הַבַּעַר, בָּעַר מִכַּעַס. (ההטעמה משנה משם העצם בער, לפעולת הבעירה).
 ג'ורג' פָּחַד פַּחַד גָּדוֹל. (ההטעמה משנה מפעולת הפחד, לשם העצם פחד)

 תנועה  הסימנים ההומופוניים  הגייה  דוגמאות פתח (אַ) קמץ גדול (אָ); חטף־פתח (אֲ) /a/  רַב (ש"ע); רָב (פועל). שורוק (אוּ)  קובוץ (אֻ) /u/  רֻץ; רוּץ חולם (אוֹ)  חולם חסר (אֹ) ומלא (אוֹ), קמץ קטן (אָ) וחטף־קמץ (אֳ)  /o/ יוֹפִי; יֹפִי צירי (אֵ)  צירי חסר (אֵ) ומלא (אֵי) סגול (אֶ) /e/  לֵב; כֶּלֶבחיריק  חיריק חסר (אִ) ומלא (אִי) /i/  זָוִיתִי; אֲמִתִּי

יוצא אפוא למעשה, שמתוך פתח

היסטוריה
כל אחת מהתנועות ההומופוניות כיום, או לפחות רובם, לדעת חוקרים רבים, ייצגה בעבר תנועה הייחודית לה, ועם הזמן חל תהליך של ההומופוניה בתנועות. ההיסטוריה של ההומופוניה בתנועות השפה העברית היא מורכבת משום שהתנועות מתייחסות לסוגי הניקוד השונים שהונהגו במקומות שונים, כמו הניקוד הטברני, והניקוד הבבלי.

ההומופוניה בעברית החדשה
לפני תקופת תחיית השפה העברית, הייתה העברית מדוברת בעיקר בפי הספרדים ועדות המזרח ובכך השפעתם הייתה רבה על תחיית העברית. יהודי אשכנז שבאו לארץ מצאו כאן יהודים אשכנזים שדיברו יידיש, ומאידך גיסא ספרדים שדיברו עברית צחה; מכאן ואילך השפעת הספרדים על ההגייה הישראלית הייתה חזקה. הספרדים שאצל רובם ההומופניה נכחה במאות האחרונות, העבירו זאת לדוברי השפה החדשה שראו בה הגייה קלילה אך גם מקורית יותר.

"ועד הלשון העברית בארץ ישראל", מה שלימים כונה בשם "האקדמיה ללשון העברית", התכנס בשנת תרע"ג, ונאמרו בו, בין היתר, הדברים הבאים:

ביתר תוקף, דיבר דוד ילין, שהיה מראשי ועד הלשון העברית, ועמו הסכימו רוב חבריו באספה, להלן כמה ציטוטים מדבריו באספה המפורסמת:

ההומופוניה העברית בקבוצות דתיות
כיום קבוצות דתיות, בעיקר חרדיות, משמרות את ההגייה האשכנזית המבדילה בין קמץ גדול לפתח ובין צירה לסגול ובין חולם לקמץ קטן או קמץ חטוף. תופעה דומה אצל יהודי תימן, אלא שאצלם בניגוד ליהודי אשכנז אפילו המסורתיים ממשיכים לשמור על ההגייה התימנית המבדילה בין קמץ ופתח, אך עם זאת כמות ההומופונים יורדת רק באחד, מפני שהם מבטאים סגול כפתח.

בנוסף לאלה קיימות קבוצות קטנות דתיות בארץ המתחקות אחר ההגייה המקורית של התנועות ומסות ליישם אותם בפועל בתפילה וקריאה בתורה; חלק מהם למשל מקפיד להגות את תנועת הקמץ הגדול, באופן שבין פתח לקמץ גדול [ɒ ~ ɐ ~ ʌ ~ ɔ] (לפי תרשים התנועות של IPA), דבר הדורש מיומנויות מיוחדות של הגייה ושמיעה.

ראו גם
 עיצור הומופוני
 הומופוניה

לקריאה נוספת
 חנה מגיד, לשוננו, קרני, ת"א 1989 (תשמ"ט), עמ' 66.
 זכרונות ועד הלשון העברית בא"י, חוברת ג', ירושלים תרע"ג.

הערות שוליים

קטגוריה:עברית