ויטקה קובנר

ויטֵקָה קובנר (במקור: קמפנר) (בפולנית: Vitka Kempner; 14 במרץ 1920 – 14 בפברואר 2012) הייתה פרטיזנית יהודייה שפעלה בליטא, ורעייתו של אבא קובנר.

 קורות חיים 
שמאל|ממוזער|250px|חברי המחתרת מגטו וילנה, ובהם אבא קובנר, עומד במרכז, ואשתו ויטקה קובנר, ראשונה מימין
נולדה כויטֵקָה קֶמפּנֶר בשנת 1920 בעיר קאליש שבמערב פולין, לחיה ולצבי קמפנר. מלבד ויטקה היו לזוג שני בנים נוספים. היא גדלה בבית רוויזיוניסטי והייתה הנערה הראשונה שהתקבלה לחברות בקן בית"ר בקאליש. עם סיום לימודיה התיכוניים עברה ללמוד במכון ללימודי יהדות באוניברסיטת ורשה, הצטרפה לארגון הסטודנטים של "השומר הצעיר" והייתה חברה בארגון הסטודנטים "אבוקה".

כשנכנסו הגרמנים לקאליש בספטמבר 1939, ברחה מזרחה והצטרפה לריכוז "השומר הצעיר" בווילנה.
ביוני 1941 נכבשה וילנה בידי הגרמנים, שהורו על הקמת גטו וילנה. קמפנר נכלאה בגטו והוטל עליה להיות מקשרת בינו לבין העיר.
כך הכירה את אבא קובנר, שהפך לימים לבן זוגה. אחיה שימש כשוטר יהודי בגטו.

היא הייתה חברת הפ.פ.או ("ארגון הפרטיזנים המאוחד" – המחתרת בגטו וילנה).
ביוני 1942 החליטה מפקדת הפ.פ.או. לבצע פעולת חבלה ראשונה ברכבת גרמנית. על מנת שהיהודים לא יואשמו בביצוע החבלה, בחירת המיקום הייתה חשובה מאוד.
על קמפנר הוטל לבחור את מקום הפיגוע. על כך העידה קובנר:

כאשר המחתרת יצאה ליער, קובנר התמנתה למפקדת פלוגת הסיור. לאחר אחת מפעולות החבלה בעיר וילנה, החליטה להוביל ליער קבוצה של יהודים. בכך בחרה באופן מודע להפר את הפקודה של מטה הפרטיזנים, שאסר על הבאת יהודים ליער. מתוך עדותה על העברת יהודים ליער:

קובנר נחשבה לפרטיזנית נועזת במיוחד, בעלת תושייה ואומץ לב והם עמדו לה בשעותיה הקשות כאשר ניצבה מול סכנות חיים. ביולי 1944 הצטרפה לצבא האדום ששחרר את וילנה.
כל משפחתה נספתה בשואה.
בתום המלחמה הייתה חברה בקבוצת "הנקם" וישבה בפריז, כקשרית בין הארגון לבין הבריגדה היהודית.

קובנר עלתה לארץ ישראל ב-1946 באוניית המעפילים "ביריה", האוניה האחרונה שמעפיליה לא נשלחו לקפריסין.
היא הקימה את ביתה בעין החורש יחד עם אבא קובנר ולזוג נולדו שני ילדים - שלומית ומיכאל.

ב-1993 הדליקה משואה בעצרת המרכזית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.

קובנר הייתה פסיכולוגית בקיבוצה ופיתחה שיטות טיפול ייחודיות.

בשנת 2001 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "Resistance: Untold Stories of Jewish Partisans" בבימויו של סת' קרמר.

בשנת 2004 תרמה ל"יד ושם" את אקדחו של אבא קובנר.

בשנת 2011 ביימה הבמאית יעל קציר את הסרט הדוקומנטרי "עכשיו אני מספרת", העוסק בסיפורה ובזכרונותיה של ויטקה קובנר.

לקריאה נוספת
 מירי פרייליך, הפרטיזנית - סיפור חייה של ויטקה קובנר, הוצאת רסלינג, 2014. 
 יגאל וילפנד (עורך), ויטקה לוחמת לחיים: ויטקה קמפנר-קובנר 1920-2012, מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', 2013. 

קישורים חיצוניים

 אורית אוחיון-מדר, ויטקה קובנר - פרטיזנית לוחמת, יד ושם ירושלים 22 (2001), 4, באתר יד ושם
 ויטקה קובנר (קמפנר) – סיפורה של לוחמת, באתר ההתנגדות היהודית בשואה

 ויטקה קובנר, יוסף חרמץ וברוך שוב, בערוץ "יד ושם" באתר YouTube
 קולות מהיער: עדויות של פרטיזנים מווילנה, בערוץ "יד ושם" באתר YouTube
 Vitka Kempner, Jewish Partisan Educational Foundation



הערות שוליים

קטגוריה:פרטיזנים יהודים מברית המועצות
קטגוריה:פרטיזניות סובייטיות
קטגוריה:פרטיזנים יהודים מליטא
קטגוריה:יהודים בשואה: ליטא
קטגוריה:חברי קבוצות הנוקמים
קטגוריה:בוגרי בית"ר
קטגוריה:בוגרי השומר הצעיר
קטגוריה:פרטיזניות יהודיות
קטגוריה:ניצולות השואה: ליטא
קטגוריה:עולות לאחר מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מדליקי משואה ביום השואה
קטגוריה:משפחת קובנר
קטגוריה:עין החורש: אישים
קטגוריה:אישים הקבורים בעין החורש
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1920
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1920
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2012
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2012