הצתת מסגד אל-אקצא

250px|ממוזער|ביקור בכירי המדינה במסגד אל-אקצא, מיד לאחר ההצתה: מימין לשמאל (שורה ראשונה): רחבעם זאבי, רה"מ גולדה מאיר וסגן ראש הממשלה, יגאל אלון. מאחורי גולדה ואלון: שר המשטרה, אליהו ששון. ממש מאחורה: המזכיר המדיני של רה"מ מאיר, שמחה דיניץ
250px|ממוזער|ביקור הבכירים. משמאל לימין: תת-אלוף רפאל ורדי, שר הביטחון משה דיין וסגן ראש הממשלה, יגאל אלון
250px|ממוזער|ועדת החקירה לנסיבות ההצתה במסגד אל-אקצא. פרופ' מיכאל ארדון, ראש עיירית נצרת מוסה כתילי, השופט יואל זוסמן, השופט מוחמד נימר אל-הווארי ופרופ' ארנולד ויניקור
250px|ממוזער|ועדת החקירה מגישה את ממצאיה לראשת הממשלה גולדה מאיר
250px|ממוזער|חבר השופטים במשפט רוהאן - מימין לשמאל: יהודה כהן, צבי עלי בקר ומשה גולן
250px|ממוזער|סנגורו של רוהאן, יצחק טוניק יושב הכי רחוק ולצידו עוזרו דוד ליבאי
 הצתת מסגד אל-אקצא היא אירוע שהתרחש ב-21 באוגוסט 1969, ובו מייקל רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, הצית את מסגד אל-אקצא וגרם לו נזקים.

ההצתה
ב-21 באוגוסט 1969, בערך בשעה 7 בבוקר, לפני פתיחת המתחם למבקרים ומתפללים, נכנס מייקל דניס רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, למסגד אל-אקצא, בהסכמת שומר הוואקף איברהים חילוואני, עמו תיאם מראש את הביקור המוקדם. הוא נכנס להיכל התפילה והניח על מדרגות המינבר (בימת הדרשן) צעיף טבול בחומר דליק, ומתחת למדרגות מכלי בנזין ונפט כשקצהו השני של הצעיף מונח עליהם. הוא הצית את הצעיף ויצא במהירות מהמתחם. האש התפשטה במהירות עקב חומר דליק למניעת ריקבון שנמרח על תקרת העץ של המסגד מספר חודשים קודם לכן במסגרת עבודות תחזוקה.

עשן השריפה התמר מעל למסגד ונראה למרחוק. בתוך זמן קצר הגיעו למקום 16 רכבי כיבוי אש ממערב ירושלים. מכבי אש נוספים הגיעו מרמאללה, מחברון ומשכם. המון ערבי תקף את הכבאים הישראלים והכה אותם. אנשי הוואקף וחברי המועצה הערבית העליונה שהיו במקום, סירבו למנוע את תקיפת הכבאים. האש כובתה סופית לקראת הצהריים.

בשריפה נפגע חלק ניכר מהריהוט במסגד, והמינבר במסגד אל-אקצא, שאותו תרם צלאח א-דין, נשרף כליל.

המעצר והמשפט
הסברה הראשונה של חוקרי משטרת ירושלים הייתה שהשריפה נגרמה מקצר חשמלי. אולם למחרת ההצתה, ובעקבות עדותו של שומר המתחם, נעצר רוהאן בקיבוץ משמר השרון. בחדר מלון "ריבולי" בירושלים, בו שהה טרם ההצתה, נמצאו מעט סמרטוטים טבולים בנפט. הוא נחקר, הודה ונכלא תחת שמירה מיוחדת בבית המעצר של משטרת ירושלים. השמירה המוגברת נועדה להכשיל פגיעות בו מצד מוסלמים זועמים או התאבדות, מחשש שמותו בנסיבות כאלה עלול להוביל לתאוריית קשר שתכתים את שמה של ישראל.

רוהאן הועמד למשפט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני הרכב בראשות נשיא בית המשפט צבי עלי בקר. הוא נאשם בעבירת הבער על פי פקודת החוק הפלילי, 1936 ועבירת פגיעה במקום קדוש לפי חוק השמירה על המקומות הקדושים. את מדינת ישראל ייצגו במשפט היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר, פרקליט המדינה גבריאל בך וסגנו יונה בלטמן. כסנגורו של רוהאן שימש עורך הדין יצחק טוניק. תחילה כפר רוהאן בעובדות כתב האישום, אולם לאחר שנשמעו שני העדים הראשונים, הודיע כי הוא חוזר בו מכפירתו ברוב העובדות וכי יטען להגנתו לחוסר אחריות פלילית מחמת חוסר שפיות. למרות זאת החליט בית המשפט שלא לקבל את הודאתו כראיה במשפט, מן הנימוק כי ההודאה מקוטעת, והתביעה הביאה את מלוא מסכת ראיותיה, 46 עדים, כדי להוכיח את מעשיו של רוהאן. על יסוד ראיות התביעה קבע בית המשפט כי רוהאן ביצע שני מעשי הצתה במסגד אל-אקצא - ניסיון הצתה כושל ב-11 באוגוסט 1969, וניסיון הצתה שהצליח ב-21 באוגוסט.

בעת הדיונים בבית המשפט הופיעו מטעם הסניגוריה שלושה פסיכיאטרים כעדים מומחים, בהם פסיכיאטרית שטיפלה ברוהאן בעת אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי באוסטרליה. מטעם ההגנה בדק את הנאשם גם פרופסור טרבור גיבנס (TCN Gibbens) מאנגליה, מומחה בפסיכיאטריה משפטית ואשר קבע כי רוהאן לוקה ב"סכיזופרניה עם תעתועי שווא פאראנוידים ותעתועי גדלות". מטעם המדינה הופיעו שני פסיכיאטרים מומחים נוספים. כל המומחים הסכימו לאבחנתו של פרופ' גיבנס ולפיה רוהאן חולה בסכיזופרניה פרנואידית. ב-30 בדצמבר 1969 הוקראה הכרעת דינו בבית המשפט. בסיכום הכרעת הדין קבע בית המשפט:

לאחר שבית המשפט קבע כי רוהאן היה עדיין חולה נפש בעת מתן הכרעת הדין, הוא ציווה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי. מאוחר יותר גורש מישראל לארצו שם המשיך באשפוז פסיכיאטרי עד מותו. רוהאן שלקה בסינדרום ירושלים, שהוא סוג של התקף מאני, טען שעשה את המעשה בעקבות צו אלוהי ובהתאם לכתוב בספר זכריה. הוא חשב שהמעשה יסייע ליהודים לבנות מחדש את בית המקדש ובכך יאפשר לישו הנוצרי לשוב כמשיח ולשלוט בעולם במשך אלף שנה.

בעקבות השריפה

כבר ביום ההצתה מינתה ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, ועדה לחקירת נסיבות ההצתה. בראשות הוועדה עמד שופט בית המשפט העליון, יואל זוסמן, והשתתפו בה פרופ' מיכאל ארדון, השופט מוחמד נימר אל-הווארי, ראש עיריית נצרת מוסא כתילי ופרופ' ארנולד ויניקור, הוועדה הגישה את מסקנותיה בספטמבר 1969.

בסמוך להצתה שררה אי-בהירות באשר לנסיבותיה. חוקרי השריפה הישראלים סברו תחילה שהיא נגרמה מקצר חשמלי ולא מהצתה. צעירים ערביים הכריזו שראו את המציתים "בעלי חזות יהודית" שנמלטו מהמקום. ראשי הוואקף טענו בהתחלה שהמצית נכנס דרך שער המוגרבים שעליו שמרו חיילי צה"ל. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, הפריך את הטענה במסיבת עיתונאים שבה ציין שההצתה אירעה זמן רב לפני השעה שבה נפתח שער המוגרבים.

ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי. גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, פייסל, מלך ערב הסעודית ומנהיגים בפקיסטן, ירדן, אלג'יריה, תוניסיה ואיראן קראו לג'יהאד נגד ישראל בעקבות השריפה. לכידתו המהירה של המצית תרמה להרגעת הרוחות.

בספטמבר 1969 התקבלה החלטה 271 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בה נאמר: "המועצה מתאבלת על הנזק הרב שנגרם מההצתה. המועצה קובעת כי המעשה המתועב רק מדגיש את הצורך של ישראל לכבד את החלטות האו"ם הקודמות, ומגנה את ישראל על כך שלא עשתה זאת." ההחלטה התקבלה ללא התנגדויות. ארצות הברית ועוד שלוש מדינות נמנעו.

אחרי ההצתה הייתה מחלוקת במועצה המוסלמית העליונה, בין המדינאים בהם אנוואר נוסייבה שר ההגנה הירדני לשעבר ואלחטיב שהיה מושל ירושלים בזמן הכיבוש הירדני - שדרשו להשאיר את המסגד חרב כדי להפיק תועלת פוליטית נגד ישראל. לעומת אנשי הדת שבמועצה שרצו להחזיר את המצב לקדמותו. המסגד שוקם באיטיות רבה, לאורך כ-40 שנה, מתוך מאמץ לשחזר במדויק את הריהוט שאבד בשריפה, ובו המינבר ההיסטורי שנתרם על ידי צלאח א-דין. המשימה המורכבת של שחזור מלאכת מחשבת יחידה במינה של שיבוצים ופיתוחי עץ אגוז ובניית הבמה והצבתה מחדש במקומה היו כרוכים במאבקים ובתסבוכות רבות. הירדנים הם שיזמו הקמת צוות לשחזור הבמה שכלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים. ד"ר מחמוד אל-בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל-בלקה שבסאלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים.

בגילוי דעת מספר 28 של תנועת ה"חמאס", שפורסם ב-18 באוגוסט 1988, צוין: "יום ראשון 28.8.88 – יום מסגד אלאקצא, יום בו הציתו היהודים את מסגד אלאקצא המבורך ואת במת צלאח א-דין ('מנבר') בשנת 1969. ביום זה תתקיים שביתה כללית".
הטלוויזיה הפלסטינית המשיכה לטעון, בשנים 2000 ו-2010, שההצתה נעשתה ביוזמת ממשלת ישראל. בדומה טען גם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, שנה לאחר השריפה ותשע שנים לפני המהפכה האסלאמית שהנהיג באיראן, בדרשה שנשא בנג'ף שבעיראק ונכנסה לאחר-מכן לספרו המרכזי "הממשלה האסלאמית".

לקריאה נוספת
 דין וחשבון של הוועדה בעניין נסיבות השריפה במסגד אל-אקצה. יו"ר – יואל זוסמן. משרד ראש הממשלה, 1969
 פרקליטות המדינה - תיקים בעלי עניין ציבורי: דניס מקריל רוהאן (פריט בגנזך המדינה) 

קישורים חיצוניים

 סרט וידאו של המשפט, מתוך אתר המורים "מורשת ברשת" 


 כתבת זיכרון מאתר פלסטיני , כולל תצלומים של המסגד במהלך השריפה ואחריה וכן האשמות כנגד השלטון הציוני

 סרטון של רויטרס על הבאתו של רוהאן בטעות להארכת מעצר באולם ועדת החקירה בעניין השרפה. פורסם ב-British Pathé

הערות שוליים

קטגוריה:תעמולה
קטגוריה:1969 בישראל
קטגוריה:שרפות בישראל
קטגוריה:מסגד אל-אקצא
קטגוריה:פגיעות במבני דת ואנדרטאות
קטגוריה:הר הבית: היסטוריה