טומאת כלי חרס

שמאל|ממוזער|250px|כלי חרס

בטומאת כלים, דיניהם של כלי חרס שונים ומובדלים מדיני שאר הכלים. דינים ייחודיים אלו חלים גם על כלי נתר – כלים העשויים מאדמה מסוימת, שהיא חומר רך הניתן להתכה במים ושימש בעבר לניקוי (מעין סבון).

תוכו של כלי חרס
קבלת טומאה מאוויר הכלי: כלי חרס מקבל טומאה אם הגורם המטמא נכנס אל תוך חלל הכלי, גם אם לא נגע בו כלל (דבר הנקרא "נטמא מאווירו").
ב. העברת טומאה דרך האוויר: באופן דומה, כלי חרס טמא מטמא כל מזון שנמצא בתוכו, גם אם המזון אינו נוגע בדפנות הכלי.

הגבלה: כלל זה תקף רק לגבי אוכל או משקאות. אדם או כלים הנמצאים בתוך כלי חרס טמא – אינם נטמאים מאוויר הכלי. הסיבה לכך היא שאין רואים את חלל הכלי כאילו הוא מלא בטומאה ממשית, אלא זוהי גזירת הכתוב הנוגעת למזון בלבד.

כלים בתוך כלים:
כאשר בתוך כלי החרס הטמא מונח כלי אחר, האוכל שבתוך הכלי הפנימי נטמא גם הוא, כיוון שהוא נמצא בחלל הכלי החיצון הטמא. אולם, אם דפנותיו של הכלי הפנימי גבוהות יותר מדפנות כלי החרס הטמא, הן חוצצות ומגנות על מה שבתוכו, והאוכל נשאר טהור (מפני שהוא נחשב כנמצא ב"תוך תוכו").

עם זאת, ייתכן מצב מורכב ("אפיזודה מעניינת"): אם בתוך כלי החרס עמד כלי נוסף שהכיל משקה, ודפנות הכלי הפנימי לא היו גבוהות דיין לחצוץ – המשקה ייטמא מאוויר כלי החרס (אף על פי שהכלי הפנימי עצמו לא נטמא, שכן כלי לא מקבל טומאה מאוויר כלי חרס). לאחר שהמשקה נטמא, הוא חוזר ומטמא את הכלי הפנימי שבתוכו הוא נמצא. כך נוצר מצב שבו כלי החרס גרם בעקיפין לטומאת הכלי שבתוכו.

כלי המחולק לתאים:
בכלים המחוברים יחד, כגון מגש המיועד לסלטים או לתבלינים ומורכב מחלקים נפרדים, אם נטמא אחד התאים – שאר התאים נשארים טהורים. אולם, אם יש לכלי שפה משותפת הגבוהה מן התאים, כך שנוצר "תוך" משותף לכולם, טומאה הנמצאת באוויר המשותף תשפיע על כל החלקים.

גב הכלי
קיים הבדל משמעותי בין האופן שבו כלי חרס מקבל טומאה לבין האופן שבו הוא מעביר טומאה, בכל הנוגע לצד החיצוני שלו ("גבו"):
 קבלת טומאה: אם דבר טמא נגע בגבו של כלי חרס טהור – הכלי נשאר טהור (בניגוד לכלי מתכת או עץ שייטמאו במקרה זה).
 העברת טומאה: לעומת זאת, אם כלי החרס כבר טמא, ומזון טהור נגע בגבו – המזון נטמא.

לכלל זה ("אין נטמא מגבו") ישנה השלכה חשובה בדיני "טומאת אוהל" (כאשר יש מת בבית): בדרך כלל, המת מטמא את כל תכולת הבית. אולם, מזון הנמצא בתוך כלי חרס אטום ("מוקף צמיד פתיל") נשאר טהור. מאחר שהטומאה אינה יכולה לחדור דרך דפנות החרס (הגב), והפתח אטום, הכלי חוצץ ומגן על מה שבתוכו.

דרגות הטומאה
כלי חרס מוגבל ביכולתו לקבל דרגות טומאה חמורות. הוא לעולם לא יהפוך ל"אב הטומאה", ועל כן גם אם הכלי נגע במת או שימש למשכבו או מושבו של הזב הוא אינו נעשה אב הטומאה אלא נעשה ראון לטומאה בלבד.

טהרת כלי חרס
בשונה משאר הכלים (כגון כלי מתכת או עץ) הניתנים להיטהר בטבילה במקווה, כלי חרס שנטמא – אין לו תקנה בטבילה. הדרך היחידה לטהר אותו היא על ידי שבירתו, שכן ברגע שהוא נשבר הוא מאבד את מעמדו כ"כלי".

דיני שבירה ופגיעה בכלי

שבירה לחתיכות (שברי כלים)
ישנו סייג לטהרה על ידי שבירה: אם הכלי נשבר לחתיכות גדולות שעדיין ראויות לשימוש ככלים קטנים יותר, השברים הללו נותרים בטומאתם הישנה. דין זה נלמד בספרא מהמילים "וכל כלי חרס" – לרבות שברי כלי חרס.

במשנה הובאה מחלוקת בין רבי ישמעאל לרבי עקיבא לגבי הגודל המינימלי של השברים כדי שיחשבו עדיין ככלים טמאים. השיעור תלוי בגודלו המקורי של הכלי:
 כלי בינוני: כלי שהכיל במקור בין לוג אחד (כמות המתאימה לכלי שמן לרחצה) לבין סאה (סיר קטן) – אם נשבר ונשאר ממנו שבר היכול להכיל רביעית (רבע לוג), השבר נחשב לכלי ונותר טמא.
 כלי גדול: כלי שהכיל במקור בין סאה לסאתיים – אם נשבר ונשאר בו שבר היכול להכיל לוג שלם, הוא נחשב עדיין לכלי.

פשוטי כלי חרס (כלים שטוחים)
כלי חרס שאין להם תוך (כלים שטוחים) אינם מקבלים טומאה כלל. כלל זה נלמד מהפסוק "אל תוכו", שממנו דרשו בתורת כהנים: "את שיש לו תוך – טמא, ואת שאין לו תוך – טהור". לכן, חפצים כגון מטה, כסא, ספסל, שולחן, ספינה או מיטה העשויים מחרס – טהורים.

במשנה הובאו דוגמאות נוספות לכלים שטוחים הטהורים מטומאת כלי חרס:
 מחתה של אש או טבלה של שולחן ללא דפנות.
 כלים שיש להם בית קיבול שאינו מיועד להחזקת חפצים, כגון צינורות (שהקיבול נועד לזרימת מים) או חבית המשמשת ללימוד שחייה (שחלל האוויר נועד רק לציפה, כמו גלגל ים).
 כלים שבית הקיבול שלהם משני (כגון מכסה של סל או סיר שהופכים אותו). לגבי מכסה של סיר גדול, המשנה מציינת שאם אין לו "שפיץ" (חידוד) המונע את העמדתו כשהוא הפוך, הוא נחשב לכלי בעל קיבול, כיוון שלעיתים האישה משתמשת בו באופן זמני להנחת ירקות בזמן הבישול. כיום, לרוב המכסים יש ידית בולטת (מפלסטיק וכדומה) המונעת שימוש כזה, ולכן הם טהורים.

חירור הכלי (נקב)
דרך נוספת שבה הכלי מתבטל ונטהר היא כאשר נוצר בו חור, אך גודל החור המבטל את הכלי משתנה לפי ייעודו:
 כלי למאכלים: נטהר אם החור גדול דיו כדי שזית ייפול דרכו.
 כלי למשקים: נטהר אפילו בחור זעיר שדרכו מטפטף המשקה.
 כלי משולב (כגון סיר בישול): יש להחמיר שייטהר רק אם אינו יכול להחזיק אפילו זית.
 שיעורים מיוחדים: חבית נטהרת לפי רבי שמעון בחור בגודל גרוגרת (תאנה מיובשת), לפי רבי יהודה (וכן ההלכה) בגודל אגוזים, ולפי רבי מאיר בגודל זיתים. פך שמן נטהר בחור שדרכו יוצא השמן. לגבי מנורת שמן, רבי אלעזר מחמיר וקובע ששיעורה הוא בחור המאפשר נפילת מטבע קטן (פרוטה), כיוון שבעבר נהגו לשמור בהן מטבעות.

כלי שאינו יציב
כלי חרס שאינו יכול לעמוד יציב, כגון כלי שיש לו תחתית מחודדת או ידית המפרה את שיווי המשקל, נחשב כטהור ואינו מוגדר כ"כלי". לפי דעת חכמים, גם אם תיקנו את הכלי (הסירו את החידוד או הידית) וכעת הוא עומד, הוא אינו חוזר לקבל טומאה, שכן ברגע שהתבטל מתורת כלי – התבטל. רבי יהודה חולק על כך.

טומאת תנור
דיני הטומאה של תנור (שהיה עשוי בעבר מחרס) דומים לדיני כלי חרס, ומקורם בפסוק: "תנור וכיריים יותץ טמאים הם".

סוגי התנורים וגודלם
המשנה מגדירה את הגדלים המינימליים לקבלת טומאה בסוגים השונים של מתקני הבישול:
 תנור רגיל: גובהו ארבעה טפחים. לפי רבי מאיר, זהו הגודל המינימלי גם לתנור חדש וגם לשיירי תנור שנשבר. חכמים סוברים שארבעה טפחים הוא השיעור לשיירי תנור גדול שנשבר, אך תנור שנוצר מלכתחילה קטן – מקבל טומאה בכל גודל (ואם נשבר, שייריו מקבלים טומאה אם נותר רובו).
 כירה: מתקן שבו הבישול נעשה מעל האש (ולא בתוכה), ויש בו מקום לשתי קדירות. שיעורה (הן בחדשה והן בשיירי גדולה) הוא שלושה טפחים.
 כופח: כלי כלאיים המיועד גם לאפייה (בתוכו) וגם לבישול (על גביו). השיעור לקבלת טומאה נקבע לפי השימוש בפועל.

גמר המלאכה (מתי נחשב כלי?)
כדי שהתנור יקבל טומאה, עליו להיות מוכן לשימוש סופי על ידי הסקה באש:
 תנור: גמר מלאכתו הוא כאשר הוסק בחום המספיק לאפיית סופגנים (מאפה בצק). ישנה מחלוקת אם השיעור נקבע לפי תנור חדש (הדורש הסקה ממושכת יותר – דעת חכמים) או לפי תנור ישן (דעת רבי יהודה).
 כירה: גמר מלאכתה הוא בהסקה המספיקה לבישול ביצה קלה (=ביצת תרנגולת) המוכנה להכנת חביתה.

גם תנור שהוסק שלא במתכוון נחשב כמי שנגמרה מלאכתו. כך למשל, תנור שהוסק על ידי אש חיצונית (בלי שהבעלים התכוון להסיק את תוכו), או שהוסק על ידי האומן ללא ידיעת בעל הבית – מקבל טומאה. דוגמה לכך היא המעשה בתנורי כפר סגנה, שהוסקו כתוצאה משריפה שפרצה במקום, ורבן גמליאל פסק שהיסק זה נחשב לגמר מלאכה.

חלקים נלווים לתנור
ישנה אבחנה בין חלקים המחוברים לתנור, בהתאם לשימוש בהם:
 עטרת הכירה: חלק שנועד רק לשמירת חום התנור ואינו משמש לבישול עצמו – אינו מקבל טומאה (טהור).
 טירת התנור: משטח המחובר לתנור ומשמש להנחת הלחם לאחר האפייה – מקבל טומאה, בתנאי שגודלו לפחות ארבעה טפחים (מקום להנחת לחם רגיל).

 הערות שוליים 

קטגוריה:טומאת כלים
קטגוריה:פרשת שמיני