הערמה

הערמה היא תחבולה שמטרתה "לעקוף" איסור הלכתי. כלומר, עשיית דבר שאסור, באופן כזה שלפי כללי ההלכה הפורמליים אין בדבר איסור. בחלק מהמקרים חכמים אסרו להערים.

גם בתנ"ך מצאנו הערמה הלכתית, כמו במקרה פילגש בגבעה כאשר בני ישראל אסרו על חיתון עם שבט בנימין ועל כן התירו "שיחטפו" להם מן המחוללת בכרמים. כך גם בגבעונים כאשר כבר נשבעו ועברו על האיסור לכריתת ברית על כן שמום חוטבי עצים ושואבי מים (ראו lex specialis).

שבת וחג
חבית יין שנשברה בשבת
במקרה שבו נשברה לאדם חבית יין בשבת, מתירה הגמרא להביא כלי כדי לקלוט את הזרם הנשפך אבל לא להביא כלי נוסף. במקרה שהגיעו לביתו אורחים - מותר לו להביא כלי נוסף כדי שהיין הנאסף יספיק גם לאורחים. עולה השאלה האם מותר לאדם להזמין, לאחר שנשברה החבית, אורחים שלא התכוון להזמין מלכתחילה, ובכך לאפשר לעצמו לקלוט את היין עם כלי נוסף. תנא קמא אוסר ורבי יוסי ברבי יהודה מתיר.

בעלי חיים שנפלו לבור
מחלוקת דומה היא בין רבי אליעזר ורבי יהושע בהלכות שני בעלי חיים שנפלו לבור בחג, האחת עם השנייה. הבעיה היא, שלא ניתן להעלות את שניהם מהבור לכאורה, כי בניגוד לכל בעל חיים שמותר להעלותו מהבור לצורך שחיטה שמותרת בחג לצורך אוכל נפש, הרי במקרה זה ברור שלא ישחטו את שני בעלי החיים בחג על פי האיסור אותו ואת בנו האוסר לשחוט אב ובנו ביום אחד. רבי יהושע מתיר להערים ולהעלות את הראשון כדי לשוחטו, ולבסוף, "להתחרט", ולהעלות את השני לפי שחיטה. רבי אליעזר אוסר זאת, והוא מורה שמותר להעלות רק אחד מהם, ומפני איסור צער בעלי חיים יש לפרנס את השני שנשאר בבור בעודו בבור.

התלמוד רצה להשוות בין שתי המחלוקות ולומר שייתכן ששני הזוגות חלוקים באותה מחלוקת עצמה, אך דחה זאת באומרו כי ייתכן שאין קשר בין שתי המחלוקות. ייתכן שגם רבי אליעזר האוסר להעלות שני בעלי חיים שהם אב ובן מכיוון שיש ברירה אחרת, אבל היה מתיר זאת בהלכות שרפה בשבת כאשר אין ברירה אחרת, ולעומת זאת ישנה גם סברא הפוכה האומרת כי גם תנא קמא האוסר להציל עבור האורחים בהערמה יתיר הערמה במקרה השני מפני צער בעלי חיים.

כבוד המת
על פי ההלכה, לא התירו איסור בניית אוהל לצורך המת אלא רק לצורך החי. מכיוון שכך, העצה היחידה הקיימת כדי לכבד את המת ולכסותו כשמוטל בחמה כדי שלא יסריח היא לעשות הערמה. באים שני בני אדם ויושבים בצידו. חם להם מלמטה - מביא כל אחד את כסאו ויושב עליו. חם להם מלמעלה - מביא כל אחד מחצלת ופורס על גביו לצל. לאחר זמן קצר, הם יכולים ללכת משם, ואז המחצלות נופלות על המת אוטומטית. כך נמצא, שלא התירו את איסור זה מפני כבוד המת אף על פי שמדובר באיסור מדברי חכמים, והתירוהו לצורך מניעת צער החי בלבד, ורק אם אכן נראה וניכר שזה לצורך החי, שלכן יש להביא גם את הכיסא לשבת עליו, להוכיח שפעולה זו נעשית לצורך החי ולא לצורך המת.

מצוות התלויות בארץ
250px|שמאל|ממוזער|רבי יהודה בר אלעאי מתח ביקורת חריפה על שיטת ההערמה כאשר זו נעשית כדי להפטר ממצווה, שכן פעולה כזו מראה על אי חיבוב קיום מצוות הקב"ה
מעשר
רב אושעיא פסק כי אדם הרוצה ליפטר ממצוות חיוב הפרשת תרומות ומעשרות, שחלה כאשר הפירות נכנסים לבית, יכניס אותה לבית לפני מירוח התבואה בכרי, שאז גם אם הוכנסה לבית לא חייבת במעשר, ובאופן שאוכל ממנה אכילת עראי הוא פטור ממעשר.

כאשר למדו בבית מדרשו של רבא את הברייתא האומרת כי  הוא הביא דוגמה, כהלכה פסוקה וברורה, שאין צורך להרהר בה ולעיין בה, הלכה זו.

הערמה אחרת בעניין מעשר, הייתה נפוצה בזמן חז"ל, ועליה נמתחה ביקורת מפי רבה בר בר חנה תלמידו של רבי יוחנן שמסר משם רבי יהודה בר אלעאי:

שמיטה

על פי מצוות התורה בשנת השמיטה שהיא כל שנה שביעית לפי חשבון הלוח העברי יש לשבות בכל עבודות הקרקע, לא לחרוש לא לזרוע ולא לקצור. אודות כך התקיימו במהלך הדורות מחלוקות הלכתיות רבות האם מותר להערים ולמכור את הקרקע לגוי. אודות כך התקיים פולמוס השמיטה בין רבנים המצדדים במכירה לבין רבנים המתנגדים לה.

 הטעמים לשלילת היתר המכירה 
 איסור "לא תחנם" (האיסור לתת לגויים חנייה בקרקע ארץ ישראל).
 ביטול, הלכה למעשה, של מצוות השמיטה.
 חשש שיעשה שימוש בעתיד בהיתר המכירה ללא צורך, גם כאשר מצב החקלאים ישתפר.
 אין תוקף למכירה מאחר שאין רישום בטאבו על הקרקעות ואין לה תוקף משפטי (להבדיל ממכירת חמץ שתקפה במטלטלין) ופעמים שמדובר בקרקעות מנהל שלא ניתנות למכירה כלל.
 האפשרות שביצוע היתר המכירה יעשה בצורה "חובבנית". קרו מקרים שקיבוצים חתמו על היתר המכירה רק בתוך שנת השמיטה לאחר שכבר סיפקו ירקות מהשדות.

 דחיית הטיעונים ההלכתיים לשלילת היתר המכירה 
 בזמן הזה איסור "לא תחנם" נוהג רק מדרבנן, כיוון שאין מתקיים התנאי של "כל יושביה עליה". לפי זה, בימינו כל עניין האיסור הוא רק גזירת חכמים למנוע התיישבות גויים בארץ ישראל, ואיך ייתכן לומר שמכירת הקרקע לגוי, שנובעת מתוך רצון לחזק את ההתיישבות היהודית תגרום לחיזוק אחיזת הגויים בארץ?
 אמנם יש כאן "בריחה" מחיוב מצוות השמיטה, אך על ידי כך ימנע חילול פירות הקדושים בקדושת שביעית.
 מצינו ש"הערמה" מותרת אפילו במצוות מדאורייתא (כגון מעשר שני), וכל שכן שאפשר לעשות הערמה בשמיטה בימינו, שנוהגת רק מדרבנן, שהרי כל תפקידה של תקנת רבנן זאת, היא כדי לשמש "זכר" לשביעית, וממילא גם אותה מכירה יכולה לשמש לציבור הרחב כתזכורת למצוות השמיטה המקורית.

מכירת חמץ
שמאל|ממוזער|250px|הליך "מכירת חמץ" בבית האדמו"ר מבעלז ערב פסח תשע"א

השתלשלות שיטת ההערמה
פולמוס אחר היה אודות דין מכירת חמץ, שבו נחלקו הפוסקים האם מותר להערים ולמכור את החמץ לגוי במשך שבעת ימי הפסח שבו נאסר על יהודי להחזיק בבעלותו המשפטית חמץ.

את תחילת השיטה למכור חמץ ולקנותו לאחר הפסח באורח קבע, ניתן לזהות אצל ר' ישראל איסרלין, בן המאה החמש עשרה, בעל שו"ת תרומת הדשן, שכתב:

ה"תרומת הדשן" לא ציין שאין לעשות את המכירה באופן קבוע, וכן התיר מכירה גמורה "בדבר מועט", היינו במחיר סמלי.

מאוחר יותר תמה ר' יוסף קארו על רבנו ירוחם, שאסר מכירה בהערמה:

ברור מדברי רבי יוסף קארו שמותר למכור בהערמה, ורק שלא תהיה המכירה על תנאי. אך עם כל זאת הדגיש, גם בחיבורו שולחן ערוך, שיש להוציא את החמץ מן הבית בפועל, כדי שהמכירה תהיה גמורה.

עם הזמן, כאשר לא היה אפשרי להוציא את החמץ מן הבית, התירו (ה'בית חדש' וה'מגן אברהם') למכור או להשכיר את החדר בו נמצא החמץ ביחד עם החמץ. ובקשר לתשלום, היות שלעיתים היה מדובר בכמויות אדירות (מפעלי תעשייה), התירו (ה'נודע ביהודה' ועוד) שישלם סכום קטן בהתחלה, ואת השאר יטיל המוכר על הגוי כהלוואה (שישלם לו לאחר הפסח).

רבי שניאור זלמן מלאדי בעל שולחן ערוך הרב, קבע שצריך לעשות במכירה זו 'ערב קבלן' (ערב שהמוכר יכול לפנות אליו ישירות כדי לקבל את כספו, גם אם עוד לא פנה כלל אל הקונה), שאז אין למוכר שום קשר עם הגוי, ורק אז אפשר לזקוף את שאר הסכום כהלוואה.

היתרים נוספים נוספו עם הזמן בספרות האחרונים: התירו להבטיח לגוי שיקנה ממנו אחר הפסח (ולא רק "שמא אקח ממך"). כן התירו למכור באופן כללי את כל החמץ שבבית היהודי, גם בלי לדעת בדיוק מה מוכרים. עוד בוטל הצורך שתהיה אפשרות לגוי להיכנס באופן חופשי למקום שבו נמצא החמץ. רבי ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו משנה ברורה, הוסיף:

היתר עסקה

קיים פולמוס בנוגע להערמה בהיתר עסקה, אמצעי הלכתי המאפשר מתן הלוואה בריבית בדרך הערמה במסגרת ההלכה. רוב הפוסקים סומכים על היתר עסקה, אולם המבקרים טוענים שהאופן בו הוא מפורש בבתי המשפט ובבתי הדין מרוקן אותו מתוכן ומותיר את ההלוואות הנערכות לפיו כהלוואות בריבית.

ראו גם
פורמליזם משפטי

 לקריאה נוספת 

הערות שוליים

קטגוריה:פתרונות הלכתיים