קומונת הסתתים

"קומונת הסתתים" או "האגודה המשותפת הראשונה לסתות אבנים" הייתה קבוצה של סתתים שפעלו בירושלים בין השנים 1908-1906.

רקע: סתתים בבצלאל
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|הסתתים ברחוב החבשים (1908), תצלום מאת אברהם סוסקין
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|שיעור רישום לסתתים בבצלאל (1906)
ראשית הקמתה של הקבוצה הייתה ברצון של הממסד היהודי של העלייה השנייה, "לכבוש" את מקצוע הסתתות, שנשלט עד אז בידי אומנים ופועלים ערבים. אמנם היו גם סתתים יהודים - תימנים, ספרדים ופרסים, אולם הם עסקו בעיקר בעבודות פשוטות. לשם כך חברו הוועד האודסאי של "חובבי ציון" ובוריס שץ, שפתח באותה עת את בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, להכשרה של חלוצים במקצוע זה. שץ היה, כפי שמעידה מעורבותו בעיצוב המבנה של "גימנסיה הרצליה",ראו: קליין, יוסי, האמריקניזציה של תל אביב, הוצאת כרמל, ירושלים, 2011, עמ' 51-44 מעוניין בפיתוח יכולות בנייה ועיטור אמנותיות שיאפשרו את עיצוב המרחב העברי-ציוני. השיעורים נערכו בבצלאל, ששכן באותה עת ברחוב החבשים (כיום רחוב אתיופיה). בערבים למדו החלוצים שיעורים ברישום ועיצוב.

על התלמידים נמנו כ-40 חברי מפלגות הפועלים 'פועלי ציון' ו'הפועל הצעיר'. חלקם זכו למלגת לימודים חודשית בסך 30 פרנק בחודש מאת "חובבי ציון". ההכשרה בבצלאל ארכה עד כשלושה חודשים, ובסיומה התבקשו הסתתים שהצליחו להרוויח יותר מפרנק ליום, להחזיר עשרים אחוז ממשכורתם לבצלאל, כספים שאמורים היו לשמש להכשרת סתתים נוספים.

"אנחנו היהודים", תיאר את החלוצים דוד עובד חאזי סתת תימני ותיק שימש כאחד המורים לחציבה, "לא רצינו להיות תלויים עוד בערבים ובמומחיהם. רצינו לעשות את כל העבודות מאלף ועד תו במו ידינו. באמת רחמנות היה לראות את הסטודנטים הרוסים כשידיהם מעלות שלפוחיות מן הבלמינה [נקר; איזמל]. אבל כוח סבלם היה רב. הם נשכו שפתם בשינהם. עטפו היבלות בסמרטוטים והבלמינה שוב מנגנת בידיהם ככינורו של דוד מלבדו, הדריכו את הסתתים אומנים נוספים כאברהם מדינה.

תלמידי ההכשרה קשרו קשרים עם תלמידי "בצלאל", שהיו בני גילם. לעיתים שימשו סתתים, כגון אלכסנדר זייד ויחזקאל חנקין או יוסף ברץ כדוגמנים בתשלום עבור תלמידי האמנות. תלמיד אחר - ברץ אף השתתף במקהלת בית-הספר שעליה ניצח שמואל לוי (אופל) במידה רבה הם הפכו החלוצים את "בצלאל" למרכז חברתי שבו ניתן מקום נרחב לפעילות פוליטית בקרב פועלי ירושלים.

הקמת הקומונה
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|מודעה של הקומונה, הפועל הצעיר, 23 באוקטובר 1907
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|סתתי אבנים בבצלאל (1908-1906)
העבודה הקשה, והעובדה כי בוגרי ההכשרה לא הצליחו למצוא עבודה סדירה בעיר, גרמו לנטישה של המקצוע. בשנת 1907 נותרו כ-15 סתתים בלבד מבוגרי ההכשרה בירושלים. בשל המצב הקשה החלו הסתתים להתארגן בקבוצות. אחת מהן כללה שבעה חברים שפעלו במבנה של קומונה בשם "האגודה המשותפת הראשונה לסתות אבנים". קומונה זו נחשבת לקומונה הראשונה בארץ-ישראל. על חברי הקומונה נמנו חברי "הפועל הצעיר" לצד חברי "פועלי ציון" ו"תימני בחור מורה העבודה הנקיה ומנהל העסק".

על חברי הקומונה נמנו אלכסנדר זייד, גד אביגדורוב, מנחם שמואלביץ (ממש"י), יוסף ברץ, יצחק נדב, משה אינגברמן, משה גבעוני ו-משה אינגבר.

בתחילה ישבה הקומונה בצריף עץ בחצר כנסיית קידאנה מהרת ברחוב החבשים. מאוחר יותר התיישבה ב“חצר פלויד”, מתחם ובו יחידות דיור קטנות שהקים רולה פלויד בפינת הרחובות אגריפס והמלך ג'ורג'.

"באמצע החצר", תארה רחל ינאית בן-צבי את המתחם, "עמד בית-אבנים עתיק, בן קומה אחת, [...] ומסביבו כמגובבים זה על-גבי זה, חדרונים וצרפונים שאין אחד מהם דומה לחברו, לא בגודלו ולא בצורתו - אחד של אבן, אחד בנוי בלבנים ואחד של עץ, וכולם יחד כציבור של חורבות".

מגורי הקומונה כללו מחצלות ללא כל ריהוט. "היה להם רק סיר אחד וכף אחת".

בזכרונותיו תיאר אלכסנדר זייד את חיי הקומונה: "יום יום לפי התור, היה אחד מחברי הקומונה מקדים לחזור הביתה, מטאטא את החדרים ומבשל קדירה גדולה שעועית וסיר אורז ומרתיח קומקום ציקורית-עולש; בחצר הרוסים היינו קונים לחם שחור, ומכלים את כל המטעמים האלה בתיאבון של זאבים. עבדנו לא פחות מעשר שעות ליום. בימים הראשונים השתכרנו ארבעה גרושים והגענו לשלוש-עשר. בצהרים היינו סועדים את לבנו באבטיח או בענבים ומשתטחים לנוח על גבי החצץ. ומה מתוקה הייתה המנוחה! במלאכת-הסיתות עלינו במהרה על מורינו, מפני שלמדנו ציור ב'בצלאל'".

חברי הקומונה היו בעלי רקע חברתי ותרבותי דומה. רובם היו מעורבים בפעילות מפלגות הפועלים ואף ביקשו לגייס חברים חדשים למפלגות ולרעיון הסוציאליסטי. עיתון "הפועל הצעיר", לדוגמה, הרבה לדווח בגיליונותיו בשנים אלו על הקבוצה ועל מקצוע הסתתות. לצד הקומונה התגבשה בשנים 1908-1907 גם קומונת "ירושלים החדשה", שחבריה היו קרובים אל חברי קומונת הסטטים.

על רקע אחיד זה בלט יצחק נדב, נער תימני שזה עתה עזב את תלמוד התורה והחל בתהליך של יציאה מן הדת והמסורת. הוא גזז את פאותיו, המיר את התלבושת התימנית בביגוד אירופי והיה מרותק לכל מהתרבות החדשה אליה נחשף.ראו: נדב, יצחק, זכרונות איש "השומר", משרד הביטחון - ההוצאה לאור, [תל אביב], 1986, עמ' 6; שבא, שלמה, שבט הנועזים, ספרית פועלים, מרחביה, 1969, עמ' 103 שמשפחתו התגוררה במשכנות שבקרבת "בצלאל". מול בית המשפחה התגוררה קילה גלעדי, שהייתה קשורה ל"קומונת ירושלים החדשה" ואנשי קומונת הסתתים.ראו: נדב, יצחק, זכרונות איש "השומר", משרד הביטחון - ההוצאה לאור, [תל אביב], 1986, עמ' 3-2

גם יוסף ברץ תיאר את חוויותו בקומונה: "הייתי חוזר הביתה אחרי העבודה בידיים פצועות ונפוּחות ולא יכולתי לנגוע בשום דבר. ובלי להחליף את בגדי, הייתי יוצא לחצר דירתי, שהיו בה עצי־זית גדולים, נשען על אחד מהם ובוכה כילד… היה בבכי הזה פחד מפני קשי ההסתגלוּת לעבודה: שמא לא אוכל להיות פועל. והיו בו גם מגעגועים לאמא…

כעבור שעה קלה היה מעוררני חברי, שגר אתי בחדר אחד והיה קצת חזק ממני. גרנו שלושה בחדר קטנטנן אחד, עבדנו בבנין אחד ושׂכרנוּ היה שווה – שׂכר מצומצם מאד, שהספיק רק לצרכינו המינימליים. חיינו בצמצום רב. פת־לחם לארוחת־הבוקר, פת־לחם לצהרים, וארוחה במטבח בערב. ויכוח בלתי־פוסק נמשך בין חברי, האחד מגליציה והשני משדליץ (פולין). הראשון, שהיה בנו של בעל חנות־לסוּכּריות, מפונק ובעל שינים רעועות מאכילת ממתקים, הוכיח בכל מיני הוכחות, כי המזון החסכוני ביותר הוא חלבה או סוכריות בלחם, מפני שהן מפיגות את התיאבון… והשני, שהיה סורג־גרבים בעיר מולדתו שדליץ, קפדן ודייקן מטבעו, הוכיח להפך, שדג־מלוח טוב יותר, כי הוא מזין ומשׂביע כבשׂר. הוויכוח נמשך יום־יום ולא הגיע לידי הכרעה אלא לאחר שלא הצלחנו להשיג את שני המטליקים (חצי גרוש בערך), וצריך היה להסתפק בפת יבשה…"

במהלך 1908 החלה הקומונה להתפרק. הסיבה העיקרית הייתה העובדה כי רוב חבריה ראו בחקלאות כיעודם הציוני. אחד הראשונים לפרוש היה מנחם שמואלביץ שחלה ורופאיו אסרו עליו להמשיך במלאכת החציבה. הוא עבר לגליל והיה ממקימי חוות כנרת. באותה עת גם הפך הניסיון למצוא עבודה קשה יותר. ברץ עבר לתל אביב, שם עבד בבניית אחוזת בית והגימנסיה הרצליה. לאחר מכן נטש את מקצוע הבנייה והיה שותף להקמת הקומונה החדרתית. רוב חברי הקומונה עברו יחדיו לגליל והיו ממקימי "בר גיורא". היחיד שלא עזב את ירושלים בתחילה היה אביגדורוב, שחלה בקדחת ונזקק לתקופת החלמה.

בשנת 1908, כנראה לנוכח נטישת הסתתים את ירושלים, פרסם שץ קריאה מחודשת לבהכשרת הסתתים, וכן הציע גם הכשרה בצבעות. דו"ח שהוציא בצלאל בסוף אותה שנה מתאר הכשרה של 29 סתתים שנמשכה שלושה חודשים. לאחר מכן ועד לקשרים עם גדוד העבודה, לא ידוע על הכשרת סתתים נוספים.

חשיבותה של הקומונה היה ביצירת תקדים לעבודת הבנייה העברית, שתקבל משנה חשיבות בפעילותו של גדוד העבודה. בעיני ראשי תנועת העבודה הקומונה היוותה בסיס ראשוני לחיים ברוח סוציאליסטית בארץ ישראל. אלו יוזכרו כתקדים לקבוצות אחרות כגון הקואופרציה במרחביה, הקומונה החדרתית, חוות כנרת ועוד. מבחינה מעשית הייתה הקומונה המקום בו נפגשו רבים ממקימי "בר גיורא" ואחר כך "השומר".

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:ירושלים: היסטוריה
קטגוריה:ישראל: אמנות
קטגוריה:בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
קומונת הסתתים 
קטגוריה:קומונות