רצח הלורד מוין

רצח הלורד מוין הייתה התנקשות פוליטית בשר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, הלורד מוין, שמקום מושבו היה בקהיר. בוצעה על ידי שני לוחמי הלח"י אליהו בית-צורי ואליהו חכים (בהמשך כונו "שני אליהו") ב-6 בנובמבר 1944.

ההתנקשות
ממוזער|260px|דגם המשחזר את ההתנקשות, במוזיאון הלח"י
בשנים 1941–1942 שימש הלורד מוין, שהיה ידידו הטוב של וינסטון צ'רצ'יל, כשר המושבות ונחשב לאנטי ציוני. ביולי 1941 נפגש עם דוד בן-גוריון ואמר לו כי ארץ ישראל לא תוכל לפתור את בעיית היהודים מאחר שהיא קטנה מדי לקליטת מיליוני יהודים. הוא הציע להקים מדינה יהודית במערב אירופה ואף נקב בפרוסיה המזרחית כארץ שתוכל לשמש למטרה זאת, לאחר המלחמה ולאחר שיגורשו ממנה התושבים הגרמנים. כמו כן סירב להקמת בריגדה יהודית נפרדת של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על 768 אנשיה בטורפדו סובייטי ב־24 בפברואר 1942.

הלורד מוין, מונה לסגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון ב־1942, במסגרת תפקידו פעל לקידום הרעיון של הקמת קונפדרציה עצמאית של "המדינות הערביות הצפוניות", סוריה ולבנון, כולל עבר הירדן ופלשתינה (א"י). במסגרתה יכלו יהודים להתיישב בכל השטח, אך לא להקים מדינה עצמאית. מוין ניסה לאזן בין הרצון לאפשר המשך העלייה היהודית, בעיקר על רקע הרדיפות באירופה, עם ההתנגדות הערבית להקמת מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל. בנאום בפרלמנט הבריטי, באוגוסט 1942, הסביר:

שני המתנקשים, חכים ובית-צורי, שהו בקהיר שבועות אחדים בעת שהתכוננו להתנקשות, בהם עקבו אחר שגרת יומו של מוין ותכננו את המבצע. ב־6 בנובמבר 1944 ארבו השנים למכוניתו של מוין בסמוך לביתו. כשהגיעה המכונית, פתח אליהו חכים את דלתה, ירה 3 יריות בלורד מוין והרגו, וירה גם בשומרו.

הם נמלטו ממקום ההתנקשות באופניים, בדרכם אל השוק העירוני הומה האדם. שוטר זיהה אותם והצליח לירות באליהו בית-צורי. אליהו חכים חזר לעזור לחברו וכך נתפסו שניהם על ידי המצרים.

העמדה לדין
שמאל|ממוזער|260px|אליהו חכים ואליהו בית-צורי בתמונה ממשפטם
ב־10 בינואר 1945 הועמדו חכים ובית-צורי לדין בפני בית דין צבאי מצרי ונדונו למוות. הם הוצאו להורג בקהיר בח' בניסן ה'תש"ה, 22 במרץ 1945.

כמו כן, לאחר ההתנקשות, הבריטים פתחו בגל מעצרים של חברי הלח״י וניסו לתפוס כל אדם שהיה חשוד בקשר לרצח. בין העצורים נעצרה עדה אריאל, שהייתה פעילה בארגון שעזרה לבצע את המעשה.   

הצנזורה הבריטית דאגה שכמעט כל העיתונים המצריים וכל עיתוני ארץ־ישראל לא יפרסמו את פרטי המשפט ואת נאומי הנידונים; רק עיתונים זרים פרסמו פרטים וקטעי נאומים.

במשפטו אמר חכים:

בית-צורי, הכנעני, הפתיע את הנוכחים במשפט בדברים שהיו לא רק אנטי בריטיים, אלא גם בלתי־ציוניים:
התוכן האנטי-בריטי והבלתי-ציוני של דברי בית-צורי מצאו חן בעיני הציבור המצרי, ושני הנשפטים זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא.

מנחם קפליוק, כתב דבר לענייני ערבים, שהה בקהיר בזמן המשפט, ובתזכיר שכתב להנהלה הציונית בירושלים כדי לעקוף את איסורי הפרסום של הצנזורה בריטית, כתב כי נאומו היה בלתי־ציוני לחלוטין, ואף הוסיף שבית־צורי הסתייג במפורש מהציונות והביך בכך יהודים ציונים שנכחו באולם המשפט.

מבית המאסר כתב אליהו להוריו במכתבו:

אליהו בית-צורי אמר במשפטו: 

חכים ובית-צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר. ב־22 ביוני 1975. ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית-צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל. במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים, ולפי עדותה של גאולה כהן התגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ־30 שנים., לפי ראיון ברדיו ב־7 באפריל 2014: 

פרקי חייהם הונצחו בכמה ספרים, בהם "המעש" למ. פרנק; "ספר עולי הגרדום" לי. נדבה; "חיילים אלמונים" לי. בנאי ועוד. בדצמבר 1982 הוציא השירות הבולאי של מדינת ישראל בול לזכרם, וכן נקראים על שמם רחובות, כיכרות וגנים במקומות שונים בארץ. חלק מהרחובות קרויים "שני אליהו", כפי שכונו חכים ובית-צורי בפי חבריהם למחתרת.

ביקורת על ההתנקשות
ההתנקשות עוררה ביקורת קשה בקרב הנהגת היישוב, וכמו כן בבריטניה, גם בקרב גופים שתמכו ביישוב היהודי. באותם ימים בריטניה הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, והיו שראו בפגיעה בה כפגיעה במאבק מול גרמניה. הנשיא לעתיד חיים ויצמן אמר כי מותו של הלורד מוין כאב לו יותר ממות בנו (שנהרג בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942).

בעקבות ההתנקשות, הודיע וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אחד התומכים היחידים בממשלה הבריטית במפעל הציוני (ומי שמינה את לורד מוין, שהיה ידידו הקרוב, לתפקידו) על סדק שנפער בתמיכתו בציונות ואמר:

.

ההגנה והאצ"ל גינו את ההתנקשות ובעקבות הלחץ נאלץ הלח"י לעצור את פעולות הגרילה ופעילויות הטרור נגד גופים בריטיים, עד סוף מלחמת העולם השנייה. בקרב חלק ניכר מהיישוב העברי הפעולה הוגדרה כטרור. דוד בן-גוריון ומשה שרתוק שיגרו מברק לראש הממשלה המצרית, אחמד מאהר, ובו כתבו:

זמן קצר לאחר הרצח פרסמו רוב תנועות הנוער העבריות עצומת גינוי להתנקשות ולארגוני 'הפורשים': "מלחמה לנוער העברי בטרור ובמבצעיו. יש לבער את הבוגדים, להרחיקם מספסלי הלימודים ומן הסדנאות". נתן אלתרמן פרסם במסגרת הטור השביעי שיר בשם "פוליטיקה של ", ובו מתח ביקורת חריפה על הפעולה.

הביקורת הקשה על ההתנקשות הביאה להרחקת אנשים הקשורים לאצ"ל וללח"י מבתי ספר וממקומות עבודה, והיוותה את אחת הסיבות לסזון.

ברנרד וסרשטיין כתב על האפשרות כי הרצח עיכב את הקמת מדינת ישראל: .

צמד המתנקשים זכו לאהדה רבה במצרים והרצח נחשב על ידי היסטוריונים כהשראה להתנקשות בחייו של ראש ממשלת מצרים, אחמד מאהר פאשא (שנחשב פרו־בריטי), על ידי טרוריסטים מצריים.

מידת ההצדקה להתנקשות
מאז הרצח קיימת מחלוקת לגבי הצדק והחכמה שבבחירה להתנקש בלורד מוין. מצדיקי הרצח מצביעים על פעולות שונות של הלורד מוין שהיו עוינות במיוחד כלפי המפעל הציוני. לטענתם, הלורד מוין, בתפקידו כנציב הבריטי הממונה על המזרח התיכון, פעל במלוא כוחו למנוע כניסת יהודים לארץ ישראל.

כן מעמידים לחובתו את העובדה שבשנת 1941 דחה הלורד מוין את בקשותיהם של ויצמן ובן-גוריון להקים את הדיוויזיה היהודית, שהובטחה לוויצמן על ידי צ'רצ'יל. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על אנשיה בטורפדו סובייטי ב־24 בפברואר 1942. ההיסטוריון ברנרד וסרשטיין  ציין, בשנת 1982, כי "חשדות לח"י, שהוא מילא תפקיד אישי מכריע בהחלטות שהובילו לטביעת 'סטרומה' בפברואר 1942, מתאמתות, יש לומר, בכתוב בתיקים הרשמיים שבארכיונים, שעתה הם בני־השגה. למעשה, בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זאת התערבותו האישית של מוין שהטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האניה". באותה שנה נאם בפרלמנט הבריטי ואמר כי את יהודי אירופה יש ליישב במקומות מבודדים ובמדגסקר.

הלורד מוין נחשד כי סיכל בשנת 1944 את שליחותו של יואל ברנד, שנשלח על ידי הנאצים להציע לבריטים לקנות את חיי שארית יהודי הונגריה בתמורה לציוד צבאי ומשאיות (עסקה שכונתה "סחורה תמורת דם") ושלח את ברנד למעצר. ברנד טען כי שמע בריטי אומר "מה אעשה במיליון יהודים?" ולאחר שהבריטי עזב אמר לו איש צבא כי היה זה הלורד מוין. ב־1956 טען ברנד כי ייתכן ולא היה זה הלורד מוין שאמר את הדברים אחרי הכל אלא פוליטיקאי בריטי אחר. מספר שנים מאוחר יותר, בעת שהעיד במשפט אייכמן, חזר בו ושוב טען כי היה זה הלורד מוין שאמר זאת. ההיסטוריונים כיום חלוקים בדעותיהם לגבי העובדה הזאת וחלקם סבורים ששניהם מעולם לא נפגשו.

על ההתנקשות בחייו אמר יוסף נדבה: 

לעומת זאת, וסרשטיין העריך את יחסו של הלורד מוין לציונות כך:

בעקבות עובדות שנחשפו בשנים שלאחר מכן, עלתה סברה כי בדעותיו של הלורד מוין חל מפנה בתקופה שלפני ההתנקשות, והוא החל לתמוך בתוכנית החלוקה ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בניגוד למדיניות של משרד המושבות.

לקריאה נוספת
אנשל שפילמן (עורך), ההתנקשות בלורד מוין, הוצאת בית מורשת אצ"ג, 2005.
ג'רלד פרנק, המעש, הוצאת רשפים, תל אביב, 1963.
ג'יימס באר, קו בחול: בריטניה, צרפת והמאבק שעיצב את המזרח התיכון, תרגם מאנגלית: בועז וייס. תל אביב: אופוס, 2016, עמ' 291–298.

קישורים חיצוניים

ברנרד וסרשטיין, אור חדש על רצח הלורד מוין, זמנים, 1982.
 זאב גלילי, טיבוע "סטרומה" ההתנקשות במק מייכל וחיסול הלורד מוין, באתר "היגיון בשיגעון"
 מלכה בן טוב, משפטם של אליהו חכים ואליהו בית צורי, באתר הלח"י


הערות שוליים

קטגוריה:רציחות פוליטיות
הלורד מוין
קטגוריה:1944
קטגוריה:1944 בארץ ישראל