מסירת האב לשלוחי הבעל

בהלכה, מסירת האב לשלוחי הבעל הוא אחד משלבי הנישואין בהלכה. על פיו, כאשר האב מוסר את בתו הקטנה או הנערה, העומדת ברשותו למוסרה לנישואין, לשלוחי הבעל, היא נחשבת כנשואה במובנים הלכתיים מסוימים.

המקור במשנה

במשנה מוזכרים, לכאורה, שני גדרים שבהם עוברת הכלה לרשות המשפטית וההלכתית של בעלה, ונחשבת כאשתו. הראשונה מוזכרת בתחילת המשנה: "עד שתיכנס לחופה". החופה, לפי המשמעות המקובלת, הוא כינוי למעמד שבו ובסיומו עוברת הכלה לדור בבית בעלה ונחשבת לאשתו לכל דבר ועניין. אך מיד אחר כך מוזכרת "מסירת האב לשלוחי הבעל", ולא ברור האם מדובר בפירוש של תחילת המשנה, או שמא מדובר בשני גדרים הלכתיים שונים, וכתוצאה מכך קיימת מחלוקת אמוראית אודות הפירוש במשנה. 

מחלוקת האמוראים
כמוזכר, נחלקו האמוראים בכוחה של המסירה לשלוחי הבעל, שאודותיו נכתב "הרי היא ברשות הבעל", ואלו דינים הלכתיים או משפטיים מושפעים ממסירה זו. לפי רב, החילוק בין החופה למסירת האב לשלוחי הבעל ברור: מסירת האב את בתו לחופה משפיעה על כל ההלכות הקשורות למשפט העברי: ירושה, כתובה, ודומיהן אך אכילת תרומה, אם הבעל כהן, תותר לכלה רק לאחר החופה. שכן האיסור על ארוסה לאכול מתרומת בעלה אינו קשור בהכרח לנישואין, שהרי למרות שמהתורה הארוסה (לאחר הקידושין) נחשבת לאשתו של הכהן ורשאית לאכול בתרומה שמותרת באכילה רק לכהנים גזרו חז"ל שלא תאכל הארוסה בתרומה, מכיוון שקיים חשש שמא ימצא בה הארוס מום שלא היה ידוע לו ושעל פי ההלכה יתבטלו הקידושין למפרע, ואז ימצא שאכלה תרומה למרות שלא הייתה כהנת, דבר הכרוך באיסור מיתה בידי שמיים, ומכיוון שכך, תקנת חז"ל הייתה שלא תאכל בתרומה עד שתכנס לביתו של הבעל ואם יש בה מומים - יודיע הבעל על ביטול הנישואין לאלתר. 

לעומת זאת רב אסי סבור שהטעם שחז"ל אסרו על ארוסה לאכול מתרומת בעלה הוא מכיוון שעד הנישואין היא אינה מתגוררת בבית בעלה, ומכיוון שהיא אוכלת בצוותא עם אחיה ואחיותיה קיים חשש שמא תמזוג כוס של תרומה, ותשקה לאחיה ואחיותיה. כאשר מסר האב את בתו לחופה וחל חיוב מזונות על הבעל, הוא מייחד לה מקום מיוחד לאכול המתוקצב על ידו, ושבו אין רשאים בני המשפחה של הארוסה לאכול - שהרי ממון הבעל הוא, ומכיוון שכך לא קיים חשש שמא תשקה לאחיה ואחיותיה. לפי רב אסי, תוקף המסירה לרשות הבעל הוא כמו כניסה לחופה, ואלו נחשבים, למעשה, לנישואין גמורים. רב הסביר, כי הסתירה, לכאורה בין דבריו של רב אסי למה שכתוב במשנה "עד שתכנס לחופה" אינו קשה, כי לפי רב אסי זה הוא ההסבר למשנה שבה כתוב , שמכך משמע שאסורה האישה לאכול תרומה עד כניסתה לחופה, שהרי "מסירתה זו היא כניסתה לחופה" ממש. לדיעה זו מצטרפים גם רבי יוחנן ורבי חנינא.

לפי שמואל (כפי שמפרש רש"י), מסירת האב היא רק לדינים משפטיים מוגבלים, וזו משפיעה רק על דיני הירושה, שמשעת המסירה לחופה מוחל האב על ירושת בתו ומעביר זכות זו לארוס. אף מציאתה של האישה אינה לבעלה, שכן זו היא תקנת חז"ל משום שלום בית וזו אינה אקטואלית כאשר בני הזוג אינם דרים יחד, בנוסף אין הבעל מפיר את נדריה כדין בעל לאשתו, אלא רק בשותפות האב, כדין ארוסה. לפי ריש לקיש, מסירת האב מוגבלת עוד יותר, ואינה נחשבת לנשואה לשום דין משפטי, אלא רק לעניין זה שאם תתגרש ותנשא עם בעל אחר, יהיה סכום כתובתה מנה (מאה זוז), מכיוון שהיא נחשבת כבר כנשואה לעניין זה. לעומת זאת חכמי התוספות מפרשים שלפי שמואל הבעל נחשב לבעלה לכל דבר, אם הוא כהן הוא מותר להיטמא כדי לטפל בקבורתה כמו כל שאר הקרובים, והוא יכול להפר את נדריה

לפי מסקנת הגמרא, ברור שהמסירה לחופה לא מועלת לעניין תרומה, ושלא כדעת רב אסי, רבי יוחנן ורבי חנינא, וזאת מברייתא מפורשת: .

דינה לעניין זנות
לעניין עונש זנות אחרי מסירת האב לשלוחי הבעל, מקובל מתנאי המשנה כי העונש הוא חנק כדין אישה נשואה, ולא סקילה כדין אישה מאורסת לא נשואה. רב אמי בר חמא אמר כי מקור ההלכה הוא בפסוק שבו כתוב עונש הסקילה לנערה המאורסה: , שמשם משמע שעונש הסקילה הוא רק כאשר הדבר התרחש ב"בית אביה", ולא כאשר שמסר האב לשלוחי הבעל.

ראו גם
 חדר ייחוד

הערות שוליים

קטגוריה:משפט עברי: דיני משפחה ואישות