שינאנו

שִִינָאנוֹ (ביפנית: 信濃川), במחוז נאגנו - צ'יקוּמָה (千曲川) - נהר ביפן הזורם באי הונשו, הוא הארוך מבין נהרות יפן והגדול מבחינת ספיקת מים. אורכו 367 ק"מ, ושטח האגן 11,900 קמ"ר. באגן שלו חיים כשלושה מיליון בני אדם. הוא זורם דרך המחוזות ניאיגטה ונאגנו (דרך הערים נאגנו ונגאוקה) ונשפך לים יפן בנמל ניאיגטה מבחינת שטח האגן, שינאנו מדורג במקום השלישי אחרי טוֹנֶה ואישיקארי. על פי החוק היפני, שינאנו מסווג כנהר מדרגה ראשונה.

בעת העתיקה מורד הזרם של שינאנו כיום היווה לגונה, שהפכה בהדרגה למישור סחף הביצתי אֵצ'יגוֹ, שסבל משיטפונות גדולים כל 3-4 שנים. השיטפון הידוע הגדול ביותר התרחש בשנת 1742 וגרם למותם של כ-2,800 בני אדם, לאחר מכן נדרשו כמה עשורים שהאזור יתאושש. מאז המאה ה-16, בוצעו פרויקטים הנדסיים רבים ששינו את תוואי הנהר. בשנת 1730 נהר אָגָאנוֹ, שעד אז נשפך לשינאנו, חובר ישירות לים. בשנים 1870-1922 נחפרה מדרום לניאיגטה תעלת אוֹקוֹזוּ, שהצעות לבנייתה הועלו כבר בתחילת המאה ה-18. מאז המישור לא חווה שיטפונות קיצוניים, והוא הפך לאחד מאזורי גידול האורז החשובים ביפן. במאה ה-20 נבנו על הנהר ויובליו סכרים רבים ותחנות כוח הידרואלקטריות, שמפיקות 4.35 מגהואט-שעה של חשמל מדי שנה.

 אטימולוגיה 
בחלקו התחתון נקרא הנהר שינאנו, כיוון שהוא זרם ממחוז שינאנו, הקרוי היום מחוז נאגנו. בנאגנו, הנהר נקרא צ'יקומה - "נהר אלף העיקולים".

 תווואי הנהר 
ימין|ממוזער|אגן נהר שינאנו. ערים גדולות מסומנות באדום, הרים בשחור, תעלות בסגול.
מוצא הנהר נמצא בגובה של כ-2210 מ', על מורדות ההר קוֹבּוּשיגאטאקֵה, על גבול מחוזות נאגנו, סאיטאמה וימאנשי. בחלקו העליון נקרא הנהר צ'יקומה והוא זורם צפונה דרך ההרים ועובר דרך השקעים סאקוּ ואוּאֵדָה. בהמשך הנהר זורם דרך עמק סָקאקי (ביפנית: 坂城広谷) והעיר צ'יקומה, שאחריו מגיע הנהר לאגן נאגנו, דרכו הוא מתפתל לצפון-מזרח. הנהר זורם דרך העיר נאגנו, שם נשפך לתוכו היובל סאיגאווה (סאי). לאחר מכן הנהר זורם דרך גאיות עמוקים ודרך הערים נאקאנוֹ ואיאיאמָה. בחלקו האמצעי זורם הנהר לאורך שבר פוֹסָה מָגְנָה, אשר מפריד בין מזרח למערב יפן.

במיאנוֹהארָה הנהר חוצה את גבול מחוז ניאיגטה והחל משם קוראים לו שינאנו. הוא זורם דרך העיר טוֹקאמאצ'י, שבשטחה נשפך לתוכו נהר אוּאוֹנוֹ. השינאנו זורם צפונה דרך העיר אוֹג'יָה לעיר נאגאוקה, שם מתחילה מניפת סחף שלו. בעיר צוּבאמֵה מתפצלת מהנהר  ולאחריה נשפך לנהר היובל קריאָטָה. מעט לאחר מכן מתפצלת ממנו הזרוע , שאורכה 31.9 ק"מ. לאחר מכן השינאנו מתאחד עם עוד כמה יובלים וזורם לאורך מישור הסחף של אצ'יגו (הקרוי גם שינאנו), שנוצר על ידי הצטברות משקעים מהנהרות שינאנו ואגנו. שינאנו ואגנו מחוברים בתעלת קואגנו  באורך 10.8 ק"מ. לא הרחק מהשפך מתחברת שוב לנהר הזרוע נאקנוֹקוּצ'י, ו מסתעפת ממנו, ולאחר מכן נשפך שינאנו לים יפן בנמל ניאיגטה. בניאיגטה עובר מעל הנהר גשר בָּנדאי שאורכו 306.9 מטר, הנחשב לסמלה של העיר ומוכר כאתר חשוב של מורשת תרבותית.

אורכו של צ'יקומה (כלומר, אורך קטע הנהר במחוז נאגנו) הוא 214 ק"מ, אורכו של שינאנו במחוז ניאיגטה הוא 153 ק"מ.

 יובלים 
לנהר 116 יובלים. היובלים הגדולים ביותר של הנהר הם סָאי (סאיגאווה, אורך - 161 ק"מ, שטח אגן - 2773 קמ"ר, זרימת מים - 124 מ"ר לשנייה) ואוּאוֹנוֹ (היובל הגדול ביותר באמצע הנהר, זרימת מים 157 מ"ר לשנייה, אורך - 68 ק"מ, שטח אגן - 1408 קמ"ר). יובל גדול נוסף הוא איקאראשי (אורך - 38.7 ק"מ, שטח אגן - 310.1 קמ"ר).

לפי מספר מקורות הנהר שינאנו מתחיל מחיבור הנהרות סאי וצ'יקומה.

 הידרוגרפיה 
ימין|ממוזער|210x210 פיקסלים|מעלה הזרם של צ'יקומה
במעלה הנהר (עד אגן סאקוּ) השיפוע הוא כ-1/30, בין אגן סאקוּ לגשר צ'יקומה - 1/200-1/400, מגשר צ'יקומה לאגן אִיאִיָאמָה - 1/1000-1/1500. משפך סאיגאווה ועד הָאטָה, בעוד הנהר זורם בשטח הררי, השיפוע הוא כ-1/20, באגן מאצוּמוֹטוֹ - 1/100-1/300, שם הנהר יוצר מניפת סחף. מהגבול של מחוז ניאיגטה ועד לשפך אואונו השיפוע הוא 1/200-1/400, מאוג'יה לנגאוקה - 1/700-1/1300, מנגאוקה לתעלת אוקוזו - 1/3000, משם עד השפך לים - 1/15000-1/3700.

כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור הנהר היא כ-900 מ"מ בשנה באזור נאגנו, כ-2300 מ"מ בשנה באזור נגאוקה וכ-1800 מ"מ בשנה באזור ניאיגטה. כמחצית מכמות המים המגיעים לשינאנו מקורם בהפשרת שלגים.

אגן הנהר ממוקם במחוזות ניאיגטה, נאגנו וגיפו. כ-70% מהאגן מכוסה על ידי צמחייה טבעית, כ-19% מהווה קרקע חקלאית, כ-2% - גופי מים וכ-9% הם שטח בנוי.

בתחילת המאה ה-21 זרימת המים הממוצעת היא 503 מ"ק לשנייה (בתחנת אוג'ייה). זרימת המים המקסימלית נרשמה ב-23 באוגוסט 1981 בתחנת אוג'יה והסתכמה ב-9640 מ"ק לשנייה, הדבר נגרם על ידי הטייפון טד. בשפך שינאנו, קצב הזרימה המקסימלי של 2250 מ"ק לשנייה נרשם בעונת הגשמים של 1978. הספיקה השנתית הממוצעת של שינאנו של 15.4 מיליארד מ"ק היא הגדולה ביותר ביפן.

 היסטוריה 
שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים|בניית תעלת אוקוזו
שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים|נהר שינאנו, נגאוקה ותעלת אוקוזו
שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים|נהר שינאנו (מימין), נהר נאקאנוֹקוּצ'י ותעלת סֵקיָה
לפני כ-7,000 שנה שינאנו, כמו גם נהר האגנו הזורם ממזרח לו, נשפך ללגונה שהייתה קיימת היכן שנמצאת היום העיר ניאיגטה. בתחילת המאה ה-11, סחף הנהרות שהצטבר בלגונה הביא להיווצרות קו חוף חדש, קרוב לזה הנוכחי, ולאורך החוף נוצרו דיונות חול גבוהות. בתחילת תקופת אדו הנהרות זרמו בתוואי קרוב למודרני, אלא שהאגנו, שקודם לכן נשפך ישירות לים יפן, החל לזרום לתוך השינאנו סמוך לשפכו.

במורד הנהר שינאנו (אזור מישור אצ'יגו) היו אדמות ביצה נמוכות עם אגמים רבים; אזורים אלו נפגעו לעיתים קרובות משיטפונות. בשנת 1592, נָאוֹאֵה יאמָשירוֹ-נוֹ קאמי ביצע את הפרויקט ההנדסי הגדול הראשון במישור, פרויקט סוּגוּאֵה, שהסיט את תוואי הנהר מערבה.  בשנת 1730 נחפרה תעלת ההטיה מאצוּגָסאקי, שחיברה ישירות בין נהר אגנו לים לא רחוק מחיבורו לשינאנו. התעלה נחסמה על ידי שער, אך באביב שלאחר מכן שיטפון פרץ את השער, ובכך הפך את התעלה לתוואי הראשי של הנהר.

משנת 1600 עד 1900 הוצף המישור במורד שינאנו כ-100 פעמים, כלומר שיטפונות התרחשו כל 3-4 שנים. בתחילת המאה ה-18, הסוחר המקומי הוֹמאיָה קאזוּאֵמוֹן הציע לראשונה לבנות תעלת הסטה דרומית לניאיגטה, ליד אוקוזו, כדי למנוע שיטפונות. התעלה הייתה אמורה להיות באורך 10 ק"מ ולעבור דרך סלע קשה, בניגוד לתעלות קודמות. התעלה תוכננה להיות מופרדת מהנהר בסכר בגובה כזה שמים יזרמו מעליו רק במקרה של שיטפון (מודל פשוט זה היה נפוץ ביפן ונקרא "אראיזֵקי"). בשנת 1842 העריכה השוגונות את עלות בניית התעלה והחליטה שפרויקט יקר מדי. בנוסף לתנאים גאולוגיים קשים, הבעיה הייתה בניית סכר חזק מספיק בגדה המערבית. בנוסף, הפרויקט נתקל בהתנגדות של סוחרים ושלטונות ניאיגטה, שחששו שבניית התעלה עלולה להוביל לסתימתו של הנמל בסחף.

ב-1868 התרחש שיטפון גדול נוסף, ובשנה הבאה קיבלו השלטונות החלטה לבנות את תעלת אוקוזו. בשנת 1870 נוסדה "לשכת ניקוז המים של שינאנו" (שינאנוֹ בוּנסוּי יאקוּשוֹ) בתקציב של מיליון רְיוֹ.  ההתנגדות לפרויקט נמשכה, ובשנים 1871-1873 שלח שר הפנים טושימיצ'י אוקובו שני מהנדסים אירופאים, הסקוטי ריצ'רד ברנטוֹן וההולנדי איסאק לינדוֹ, לערוך בדיקה של הפרויקט. ברנטון, שעיקר עניינו היה בשימוש בנמל ניאיגטה למסחר בינלאומי, התנגד לתוכנית וקבע שהפרויקט בוודאות יוביל לסתימתו של הנמל. לינדו היה פחות החלטי, אבל גם הדגיש את הבעיות הרבות בדרך לביצוע הפרויקט, כולל מפולות תכופות במהלך בנייתו. כתוצאה מחוות דעתם ומהתסיסה העממית של שנת 1872, כמו גם בשל עלויות הבנייה העצומות, החליט אוקובו להקפיא את הפרויקט בשנת 1875. בנקודה הזאת רוב התעלה, למעט הסכר שעל הגדה, הייתה מוכנה.

בשנת 1881, בעלי קרקעות מקומיים וסוחרים קטנים שדגלו בהשלמת התעלה הקימו את ארגון ״שינאנוגאווה צ׳יסוּי קאישָה״ כדי לגייס כסף להשלמת הפרויקט. בנוסף, הם השיגו אישור לבנות סוללות מגן חדשות לאורך הנהר.

בשנת 1896 התרחש עוד שיטפון גדול, שגרם לשלטונות לבסוף לפעול. פריצת סכר ביוֹקוֹטָה (横田切れ) הובילה למותם של 43 בני אדם ולהצפה של יותר מ-43 אלף בתים ו-580 אלף דונם של שדות. בנוסף, הניצחון במלחמת סין-יפן סיפק לשלטונות מספיק הון לצורך הפרויקט. העבודה התחדשה בשנת 1909 תוך שימוש בחומרים ובטכנולוגיות מודרניות. על-פי התכנית החדשה, התעלה הייתה אמורה להיות מופרדת מהנהר על ידי סכר עם שער מכני דומה לאלו ששימשו בבניית תעלת פנמה, שם עבד אחד ממנהלי הפרויקט החדשים, אָקירָה אָאוֹיאמָה. בשנת 1922 הושלמה התעלה באורך 10 קילומטרים. מרגע זה לא היו עוד שיטפונות קשים במישור אצ'יגו.

שער תעלת אוקוזו אפשר לזרום לכמות מים גדולה, וזו שחקה את בסיס התעלה. כתוצאה מכך, ב-24 ביוני 1927 פרץ שינאנו את הער. המים הפסיקו לחלוטין לזרום בערוץ הראשי, במקום זאת זרמו דרך התעלה ישירות לים יפן. הדבר הביא למחסור במים להשקיית 270 אלף דונם של שדות, לאובדן אספקת מים ל-9 ערים, כולל ניאיגטה, ועצירת השייט במקטע הנהר בין נגאוקה לניאיגטה. נדרשו 4 שנים ו-4.5 מיליון ין כדי לשקם את מפעל המים. הסכר הוזז במעלה הזרם ודפנות התעלה חוזקו בבטון. במתכונת זו ממשיכה התעלה לפעול גם כיום. כתוצאה מבניית התעלה, רוב הסחף החל לשקוע לא בשפך השינאנו, אלא בשפך התעלה. כתוצאה מכך, קו החוף שם מתקדם בכ-6 מ' בשנה, וקו החוף בשפכו של השינאנו נסוג ב-400 מ' במהלך המאה ה-20.

בניית תעלת ההטיה סֵקייָה החלה בניאיגטה בשנת 1967 וזו נפתחה בשנת 1972. אורך התעלה 1.8 ק"מ, רוחבה - 240-280 מ'.

ב-1989 הושלמה בניית סכר מְיוֹקֵן בקרבת נגאוקה. אורכו של הסכר 524 מ' ולו 8 שערים. הוא נבנה כדי להפחית את שחיקת הערוץ ולפצות על תנודות זרימה יומיות הנגרמות כתוצאה מפעילות תחנת הכוח ההידרואלקטרית אוֹג'יה שבמעלה הנהר. בנוסף הסכר משמש למעבר כביש ארצי מס' 17. בשנת 2004, הסכר ניזוק ברעידת האדמה בצ'וּאֵצוּ.

בשנת 1992 החלה בניית סכר חדש בתעלת אוקוזו כדי להחליף את הישן. הפרויקט הושלם בשנים 2000-2002.

 שימושי האדם 
באגן שינאנו חיים 2.95 מיליון בני אדם. מתוכם יותר מ-2.5 מיליון אנשים צורכים מי שתייה משינאנו.

בתחילת שנות ה-1990 שימשו 1490 מ"ק לשנייה מהנחל ויובליו לייצור חשמל (4.35 מגה וואט-שעה מופק בשנה), 330 מ"ק לשנייה להשקיה של 850 אלף דונם של שדות, 26 מ"ר לשנייה לצורכי תעשייה, 9 מ"ק לשנייה - לאספקת מים לאזורים מיושבים - ו-14 מ"ק לשנייה - לצרכים אחרים. באגן נאגנו המים של צ'יקומה משמשים להשקיית מטעים, כולל מטעי תפוחים, משמשים ואפרסקים. במישור אצ'יגו משמשים מי הנהר להשקיית שדות אורז. במחוז נאגנו משתמשים במי צ'יקומה להשקיית כשליש מהקרקע החקלאית. בנוסף, באזורים הרריים בהם יורד שלג רב, משמשים יובליו של הנהר לפיוני השלג.

המאגרים הגדולים ביותר באגן שינאנו הם נאגאוואדוֹ (נפח - 123 מיליון מ"ק), טָקאסֵה (נפח - 76.2 מיליון מ"ק), אוֹמָצ'י (נפח - 33.9 מיליון מ"ק), נאנאקוּרָה (נפח - 32.5 מיליון מ"ק) וסאגוּרי (נפח - 27.5 מיליון מ"ק).

 ייצור חשמל 
ימין|ממוזער|180x180 פיקסלים|סכר נישיאוטקי
תחנת חשמל ההידרואלקטרית הגדולה ביותר באגן שינאנו, תחנת חשמל שין-טקאסגאווה על נהר טָקאסֵה (חברת TEPCO), היא בעלת קיבולת של 1,280,000 קוט"ש. בעיר אָזוּמינוֹ על נהר הוֹטאקָה (穂高川), יובלו של נהר סאי, ממוקמת תחנת הכוח מיָאשירוֹ מס' 1, שבה נמצאת הטורבינה ההידראולית הפועלת הוותיקה ביותר ביפן (יוצרה על ידי חברת Voith Hydro הגרמנית), שהותקנה בשנת 1904. בסכר מיאָנאקָה מי שינאנו מוסטים לשלוש תחנות כוח בבעלות חברת הרכבות JR East (תחנות כוח אוֹג'יה, אוֹג'יה מס' 2 וסֵנְג'וּ). ביחד, שלוש התחנות הללו נקראות תחנת שינאנוגאווה. במרץ 2009 התברר שהחברה שאבה מים מהנהר מעבר לכמות המאושרת במשך 5 שנים; כתוצאה מכך, הופסקה פעילות התחנה. החברה קיבלה אישור לחדש את ייצור החשמל ביוני 2010.

 תחבורה 
לאורך הנהר עוברים קווי הרכבת איאייאמה ושינאנו.

קיומו של נמל בפתח שינאנו מוזכר כבר ב"אנגישיקי" (המאה ה-10). בתחילת המאה ה-17 החל להתפתח נתיב השיט נגאוקה-ניאיגטה, שבו הובילו בעיקר אורז ועצים. בתקופת אדו, נמל ניאיגטה, השוכן בשפכם של שני נהרות מרכזיים (שינאנו ואגאנו), חווה את תקופת הזוהר שלו. עברה דרכו כמות גדולה של אורז, שנשלח על ידי דאימיו לשוגונות באדו. מניאיגטה ספינות הפליגו לאוסקה דרך מצר קנמון. במורד הנהר השייט נשלט על ידי גילדת נָגאאוֹקָה-פוּנאדוֹ (ביפנית: 長岡船道), שקיבלה רווחים גדולים ממסחר. במחוז נאגנו של היום החל הניווט בנהר ב-1790. אורז, עצים, מלח, שמן וכוסמת הובלו בין פוּקוּג'ימאג'וּקוּ לנישי-אוֹטאקי.

בתחילת המאה ה-20 היה השייט בנהר אפשרי עבור ספינות קטנות לאורך 75 ק"מ. מאז 1991, בעיר ניאיגטה יש אוטובוס מים הפועל בין המוזיאון להיסטוריה של ניאיגטה לבין ניאיגטה-פוּרוּסאטוֹ-מוּרה.

 שיטפונות 
שמאל|ממוזער|190x190 פיקסלים|פארק יאסוראגיטיי
בימי קדם, זרימת הנהר ויובליו נחסמה שוב ושוב על ידי מפולות, וכתוצאה מכך נוצרו אגמים. התמוטטותם של סכרים טבעיים אלו הובילה לשיטפונות קיצוניים. לפני העת המודרנית, בזמן שיטפונות, התושבים לאורך הנהר לא ניסו למנוע את ההצפות לחלוטין, אלא להפחית את אנרגיית המים, דבר שהקטין גם את הפגיעה ברכוש. באזורים מסוימים נבנו סוללות לסירוגין לאורך הנהר כדי לאפשר למים לחזור לנהר בקלות לאחר שיטפון. סוללות מתמשכות הקיפו את הכפרים והשדות. בתים רבים נבנו על גבעות ובוצרו בקירות אבן. גשרים קטנים נבנו כך שבזמן שיטפונות הם שימשו כרפסודות.

השיטפון הידוע הגדול ביותר במעלה הנהר התרחש ב-1-2 באוגוסט 1742, ושמו אינוּ-נוֹ-מאנסוּי. מפלס המים באזור עלה ב-5 מטרים ולפי ההערכות נהרגו כתוצאה מכך כ-2,800 בני אדם, וההתאוששות של האזור ארכה כמה עשורים. במאות ה-20 וה-21, השיטפונות ההרסניים ביותר התרחשו בשנים 1917, 1959, 1961, 1969, 1981, 1983, 2004 ו-2011. בשנת 1959, שיטפון הביא למותם של 53 בני אדם (הרוגים או נעדרים), ו-4,500 בתים הוצפו. בשנת 1981, 2 אנשים מתו ו-2948 בתים ניזוקו. במהלך רעידת האדמה בניאיגטה בשנת 1964 נגרם נזק רב מגל גאות שהפך את זרימת הנהר; באזורים הנמוכים ביותר המים עמדו במשך חודש.

חלק מהאזורים של ניאיגטה ליד השפך של שינאנו נמצאים מתחת לגובה פני הים כתוצאה משקיעה משמעותית בין השנים 1955 ל-1975. כדי להגן על העיר מפני שיטפונות בשנים 1983-1987 הוגבהו הסוללות על גדות הנהר, ועליהן נבנה הפארק יאסוּראגיטֵיי.

תעלת ההסטה אוקוזו וסכר מיוקן ממלאים תפקיד מרכזי במניעת שיטפונות. סכר אוקוזו שומר על זרימת מים קבועה של 270 מ"ק לשנייה בערוץ הראשי.

 לקריאה נוספת 



קישורים חיצוניים





הערות שוליים

קטגוריה:יפן: נהרות
קטגוריה:יפן: אטרקציות תיירותיות