תביעת השתקה

תביעת השתקה או תביעה אסטרטגית נגד השתתפות ציבורית (באנגלית: SLAPP, ראשי תיבות של "Strategic Lawsuit Against Public Participation") היא איום או הגשת תביעה משפטית בין גוף גדול וחזק נגד אדם או קבוצה יחידים אשר מותחים ביקורת או עומדים על זכות לגיטימית לחופש הביטוי. מטרת התביעה היא בדרך כלל להרתיע מבקרים ולהשתיק דיון ציבורי. המונח נטבע בשנת 1988 על ידי שני פרופסורים מאוניברסיטת דנוור, פנלופה קאנאן וג'ורג' פרינג , שהתבססו על מחקר מקיף שערכו לאחר שהתוודעו למספר הולך וגדל של תביעות ענק נגד פעילי איכות הסביבה.

מאפיינים
כל תביעות לשון הרע נועדו מטבען, גם להשתיק גורם המפרסם ללא הצדקה מידע דיבתי. אולם המונח 'תביעת השתקה' מתייחס לשימוש לרעה בהליכי משפט, בנסיבות שבהן בסיום ההליך מתברר כי לא הייתה לתביעה הצדקה ראויה מלכתחילה ומטרתה הייתה להשית הוצאות כבדות של ניהול תהליך משפטי על הנתבע כדי להרתיע אותו מלפרסם דברים נגד התובע. מספר תבחינים ניתנו לזיהוי תביעות כתביעות השתקה. אלו כוללים:
 יחסי כוחות בין תובע חזק לנתבע חלש
 עילת תביעה חסרת יסוד או גבולית
 סכום תביעה מופרך, כלומר גבוה מהרגיל
 ברירת נתבעים בעייתית ונטולת הצדקה
 תביעה המוגשת בגין אמירות שהושמעו במסגרת ויכוח ושיח בנושא אשר עשוי לעורר עניין ציבורי

השופטת דליה מארק הורנצ'יק ציינה כי "הדוקטרינה קובעת כי מתן אפשרות ניהול של דיון ארוך ומתיש, על בסיס האסטרטגיה שמאחורי תביעות ה-SLAPP מביא להרס תהליך של החלפת רעיונות וחופש הביטוי, הואיל ותביעת SLAPP, מעצם ניהול התביעה, יש בה משום ניצול לרעה של כללי המערכת". תביעת השתקה עלולה להשתיק לא רק את הנתבע, לתביעה כזו יש אפקט מצנן על אחרים שיפחדו להביע את עמדתם לגבי התובעת.

תביעות השתקה מוגשות ברוב המקרים על ידי תאגידים שפועלים נגד ארגונים לא ממשלתיים, או נגד אנשים פרטיים המבקרים את הפעילות העסקית של מיזם שלהם, אך גם כנגד עיתונאים וכלי תקשורת. המושג מתייחס בדרך כלל גם לעצם האיום בתביעת נזיקין בסכומי עתק, ללא קשר לסיכויי ההצלחה במשפט. התהליך המשפטי עצמו וההוצאות הנלוות לו אמורות להפחיד ולהתיש את הנתבע, כך שישעה את פעילותו "מרצונו". במקרים רבים, תביעות השתקה ננטשות לאחר שהחלו, כאשר המטרה של השתקת הנתבע הושגה.

מכיוון שאיומים בתביעות סרק לרוב אינם מדווחים, או מדווחים שנים לאחר מעשה, קשה להעריך את ההיקף המדויק של תביעות השתקה.

בקנדה ובכ-30 מדינות בארצות הברית נחקקו חוקי אנטי-סלאפ"פ, המספקים מנגנוני הגנה לחופש הביטוי של הנתבע: סילוק התביעה בשלב מקדמי של ההליכים לפני שהנתבע נאלץ להוציא כספים, והטלת סנקציות שונות על התובע. לדברי שופט בית המשפט העליון בניו יורק ג'יי ניקולס קולאבלה, "למעט הצמדת אקדח לרקה, קשה להעלות על הדעת איום גדול יותר לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית".

בישראל, אין חקיקה ספציפית נגד תביעות השתקה, אולם שופטים לעיתים משתמשים בסמכותם כדי לדחות את התביעה, כאשר הם סבורים שמדובר בתביעות לא כנות תוך ניצול לרעה של הליכי בית משפט. בנוסף, בית המשפט העליון המליץ להשית הוצאות משפט מתאימות, בתביעות המזוהות כתביעות השתקה, ואף "שיעור ההוצאות שבו יחויב תובע-משתיק יהיה גבוה במיוחד, ויקיים, ככלל, קורלציה חזקה עם הסכום שנתבע על-ידו, שמא אף יגיע עד אליו".

דיון בתביעת השתקה נכלל בפסק דינה של שופטת בית המשפט העליון, דפנה ברק-ארז:
"שיקול מדיניות נוסף שעלינו לשוות לנגד עינינו, והוא משתלב היטב בדברים שכבר נאמרו על ידי, נוגע לחשש שהגשת תביעת לשון הרע תשמש, לעיתים, לא רק ככלי לגיטימי להגנה על שמו הטוב של אדם, אלא כאמצעי להרתעה לא לגיטימית מפני השמעת ביקורת או מפני חשיפת האמת. חשש זה גובר כאשר מי שמגיש את התביעה הוא בעל נגישות קלה יחסית לשירותים משפטיים, בעוד שבעבור מי שהתביעה מוגשת נגדו כרוך ניהול ההתדיינות בקושי, באופן שעשוי להרתיע מפני עמידה על זכויות לגיטימיות... חשוב שבית המשפט ייתן את דעתו, בכל מקרה ומקרה לפי נסיבותיו, לשאלה האם תביעת לשון הרע שבפניו היא תביעה שמטרתה היא אך הגנה על השם הטוב או גם אמצעי להרתעה ולהפחדה מצדו של מי שיש לו נגישות עדיפה למשאבי משפט. יש מדינות שבהן החשש מפני השימוש לרעה בתביעות לשון הרע הוביל אף לחקיקה ספציפית המאפשרת נקיטת הליכים מיוחדים של מחיקה על הסף או סנקציות אחרות – כך נעשה ביותר ממחצית מדינות ארצות הברית וגם בחלק מן הפרובינציות של קנדה. אכן, השימוש בכלי זה ידוע במיוחד בכל הנוגע להרתעת אנשים מפני מתיחת ביקורת על אנשי ציבור או תאגידים עסקיים אולם, עשויה להיות לו רלוונטיות גם בעניינם של עובדים הנתבעים על ידי מעסיקיהם או אף קורבנות נטענים של עבירות מין או אלימות במשפחה."
בפברואר 2021 קבע השופט ארנון דראל בבית המשפט המחוזי בירושלים כי ניתן עקרונית לסלק על הסף תביעה בשל היותה תביעת השתקה, ככל שהתשתית העובדתית תומכת בכך.

באוגוסט 2021 בית המשפט השלום סילק לראשונה תביעת דיבה בנימוק שהיא תביעת השתקה. תביעת לשון הרע הוגשה על ידי מנכ"לים של קבוצת הנדל"ן אורון אחזקות והשקעות נגד חבר מועצת להבים, יוסי ניסן, שפרסם פוסט בפייסבוק בו טען לקיום ניגוד עינינים בפרויקט של החברה. ההגנה טענה שהתביעה היא תביעת השתקה ושמטרתה להשתיק ביקורת ציבורית ושיש פערי כוחות משמעותיים בין הצדדים. השופט עזריה אלקלעי כתב בהחלטתו: "חופש הביטוי הוא מהחשובים שבזכויות האדם. הזכות להתבטא באופן חופשי ולהשתתף בשיח האזרחי היא מהתנאים לקיומה של חברה דמוקרטית. תביעת השתקה אינה מאיימת אך ורק על חופש הביטוי של הנתבע הספציפי, אלא היא עשויה לגרום לכך שמשתתפים רבים אחרים בשיח הציבורי 'יכנסו' בעל כורחם למעגל ההרתעה, וימנעו מלצאת נגד התובע. כלומר, ה'אפקט מצנן' שנוצר, יש בכוחו להשפיע על כל מי שעשוי לשקול בעתיד למתוח ביקורת על אותו התובע, ולא רק על הנתבע הבודד. אפקט ההרתעה פועל ביתר שאת על אזרחים בודדים, כמו למשל פעילים חברתיים או בלוגרים, המעוניינים להתבטא בפלטפורמות ציבוריות למיניהן, ואין מאחוריהם את הגיבוי המשפטי והכלכלי שמספק, למשל, עיתון לעיתונאים עובדיו. לפיכך, אותו 'אפקט מצנן', בהחלט עלול גם להטות ולהשפיע על פרסומי העיתונות החוקרת והמדווחת, והשלכותיה של הטיה זאת מסוכנות לחופש האקדמי, לשיח הציבורי ולחברה כולה".

בשנת 2025 נפסק בבית המשפט העליון תקדים בנושא תביעות ההשתקה;: נתנאל וקנין, פעיל מרכזי בהמאבק על נחל האסי, נתבע דיבה על ידי קיבוץ ניר דוד בעקבות ביקורת בוטה שנכתבה כנגד הקיבוץ בקבוצת פייסבוק בנושא אותה ניהל וקנין, והתבטאויות פומביות שלו. וקנין ביקש לסלק על הסף את התביעה שהוגשה נגדו בבית משפט השלום, בטענה שמדובר בתביעת השתקה מובהקת, אך לאור המבחנים המשפטיים לסילוק על הסף באותה תקופה - נדחתה בקשתו. וקנין הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט המחוזי על ההחלטה - ובקשתו נדחתה, ומשכך הוא פנה בבקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון. בפסק הדין של השופט נועם סולברג (בהסכמת השופט אלכס שטיין וכנגד דעתו של ממלא מקום הנשיא יצחק עמית), נקבע כי מדובר בתביעת השתקה, ועקב כך יש לדחות אותה על הסף. השופט סולברג קבע שתביעות השתקה מהוות שימוש לרעה בהליכי משפט, ויש לאפשר בהן סילוק על הסף או לחלופין - פסיקת הוצאות משפט גבוהות במיוחד (״קורלציה חזקה עם הסכום שנתבע״). השופט סולברג קבע כי מאפייני תביעות השתקה הם: פערי כוחות בין בעלי הדין; עילת תביעה חסרת יסוד או גבולית; תביעת פיצוי מופרז ונטול בסיס; ברירת נתבעים בעייתית ונטולת הצדקה; תביעה המוגשת בגין אמירות שהושמעו במסגרת ויכוח ושיח בנושא אשר עשוי לעורר עניין ציבורי; וכן מכלול התנהלות התובע.

מקרים בולטים
דוגמאות לתביעות שהוגדרו כתביעות אסטרטגיות או שהדיון הציבורי מתייחס אליהם ככאלה:

ישראל:
 באוקטובר 2006 הגיש ארקדי גאידמק תביעת דיבה נגד עיתון "הארץ" ויוסי שריד בעקבות פרסום מאמר פרי עטו של האחרון בעיתון. שריד פתח את מאמרו במילים: "האם לדור יש בכלל פנים? ואם יש לו, האם אלה פני הכלב או פניו של ארקדי גאידמק?". בהמשך נכתב, בין השאר: "מפעל החיים של גאידמק הוא מפעל מוות. את הונו העצום - מי יעריך את שיעורו - עשה בעסקאות של נשק ויהלומים באנגולה". סכום התביעה עומד על 45 מיליון ש"ח. העיתון דרש לבטל את התביעה ולחייב את גאידמק בהוצאות משפט. ב-2009 ביטל גאידמק את התביעה.
 בשנת 2008 הגישה משפחת עופר תביעת דיבה בסך 3.5 מיליון ש"ח נגד העיתונאי מיקי רוזנטל, בעקבות סרטו שיטת השקשוקה שעסק בקשרי הון-שלטון בישראל דרך הצגת הקשרים בין המדינה לבין משפחת עופר. התמיכה הציבורית הרחבה ברוזנטל הביאה יותר מאלף גולשי אינטרנט לחתום על כתב התחייבות, בו כל אחד מהם יישא באלפית מהסכום שרוזנטל יידרש לשלם, אם משפחת עופר תזכה בתביעה. התביעה הוסרה לאחר שעידן עופר חויב על ידי בית המשפט לספק פרטים בנוגע לחברות אליהן קשורים בני המשפחה.
 בשנת 2010 דחה בג"ץ עתירה של העמותה לקידום דרך אחרת נגד מינויו של פרופ' איתן ששינסקי ליו"ר ועדת ששינסקי. בסופו של פסק הדין התייחס בג"ץ לאופי העתירה:
"סבורים אנו כי במקרה הנוכחי יש לחייב את העותרת בתשלום הוצאות משמעותיות, וזאת מכמה סיבות. ראשית, לא היה זה מן הראוי לעשות שימוש בלשון בוטה כלפי פרופסור ששינסקי עד כדי השחרת שמו. על בית המשפט להגן על שמו הטוב של אדם מפני ביטויים פוגעניים המוטחים כלפיו ללא הצדקה בכתב בי-דין. שנית, יש להרתיע גורמים הפונים לבית המשפט בעתירות חסרות שחר, שמטרתן לנצל את במת בית-המשפט בדרך בלתי ראויה. שלישית, יש למנוע מצב בו אנשים ראויים יהססו מלהתמנות לתפקידים ציבוריים בשל החשש שמא ימצאו עצמם מתגוננים בפני טענות שווא המועלות נגדם בראש חוצות. הדבר נכון במיוחד במקרה הנוכחי, כאשר פרופסור ששינסקי פועל בהתנדבות בתפקידו כיושב-ראש הוועדה. לסיכום, העותרת שהגישה עתירה שמשקלה כמשקל נוצה ראוי לה שתחויב בהוצאות שמשקלן כבד."
 בשנת 2012 תבע תאגיד המיחזור אל"ה את הפעיל הסביבתי דני מורגנשטרן, בסכום של חצי מיליון שקלים, בטענה שהפיץ נגדו שקרים פוגעניים בחמישה פרסומים שונים. בשלב הראשון קיבל בית משפט השלום את התביעה, אך בית המשפט המחוזי בירושלים הפךאת ההחלטה, פסק הוצאות לתובעים, ונקבע כי אינו יכול להתעלם מהרושם שהתובעת, 'סימנה לה כמטרה להשתיק" את מורגנשטרן.
 בשנת 2014 רשת הישיבות "שובה ישראל" ואיש העסקים בן ציון סוקי הגישו לבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק תביעה לפיצוי בסך 100 מיליון דולר נגד אילנה דיין ו"שידורי קשת", על שידור תוכנית "עובדה" שעסקה בהם וברב יאשיהו פינטו. לאחר שנה וחצי הורה בית המשפט על מחיקת התביעה, בנימוק שאין לו סמכות לדון בה.
 בשנת 2014 נדחתה תביעת ההשתקה נגד העיתונאית שרון שפורר שהגישה נגדה חברת הנדל"ן אורבן, השופטת רחל ערקובי קבעה: "לא ניתן להתעלם מן הרושם שתביעתה של חברת אורבן נדל"ן נעשתה משום רצונה להשתיק את העיתונאית שרון שפורר מלפרסם את הקשר שבין החברה לבין דודו דגמי" ובנוסף פסקה לטובתה הוצאות בסך 100,000 אלף ש"ח.
 בעקבות תביעה שהגישו ארבעה עובדים של חברת "אור סיטי נדל"ן" לבית הדין לעבודה, הגישה החברה תביעת לשון הרע בסך 2.55 מיליון ש"ח נגד עובדים אלה. בפסק הדין קבע השופט כי התביעה של "אור סיטי נדל"ן" "הוגשה אך ורק על מנת להרתיע את הנתבעים" והוסיף כי "התביעה הוגשה על סכום של 2,550,000 ש"ח, וזאת ללא צידוק ובהיעדר כל ביסוס ראייתי מינימלי. הדבר מצביע על כך שהתובעות החליטו לעשות שימוש בהליכים המשפטיים ככלי ניגוח טקטי בתובעים", ועקב כך הטיל על החברה לשלם, בגין תביעתה, הוצאות משפט חריגות בגובהן בסך 250 אלף ש"ח.
 ב-2016 אמיר ברמלי, שבאותה עת נחקר פלילית והוגשה נגדו בהמשך השנה כתב אישום בגין גנבה בידי מורשה, מרמה, זיוף והלבנת הון בסך של יותר מ־400 מיליוני שקלים, תבע את חברת החדשות, מנכ"ל חברת החדשות אבי וייס, עורך "אולפן שישי" איתי דנקנר והכתב יגאל מוסקו על סך של 5 מיליוני שקלים בגין לשון הרע, ואת כתב כלכליסט תומר גנון על סך מיליון שקלים בגיל לשון הרע. בנוסף איים להגיש תביעה כנגד המפרק עו"ד ארז חבר ונגד גופים נוספים. הנתבעים טוענים שמדובר בתביעת השתקה.
 בינואר 2017 הגישו לשכת עורכי הדין והיו"ר שלה אפי נוה תביעת לשון הרע נגד כתבת "המקום הכי חם בגיהנום" שרון שפורר. התביעה הוגשה בעקבות סדרת כתבות ופרסומים בפייסבוק בעניין התנהלות פסולה של נוה והלשכה במספר מקרים. סכום הפיצוי אותו דרשו התובעים היה 970,000 ש"ח. לאחר שנדחתה בקשת התובעים למחוק את התביעה, בספטמבר 2019 החליט בית המשפט לדחות אותה וקבע ששפורר למעשה זכתה בהליך ולטובתה נפסקו שכר טרחה והוצאות משפט בסך 70,000 ש"ח. לאחר מתן ההחלטה הגישה שפורר ערעור על סכום הפיצויים שנפסק ודרשה שיושווה לסכום אותו דרשו ממנה כי לטענתה "היה על בית המשפט לפעול בצורה ראויה ולחייב את לשכת עורכי הדין בהוצאות גבוהות יותר, על מנת להביע את מורת רוחם של בית משפט והציבור מתביעות, וכן להבהיר לתובעי סרק עתידיים כי זו עמדת מערכת המשפט בנושא זה", ערעור זה נדחה על ידי בית המשפט.
 בשנת 2017 הגישו הקבלנים גילי ויואל עזריה וחברות שבשליטתם תביעת דיבה נגד חבר מועצת להבים יוסי ניסן, שבה דרשו פיצוי בסך שני מיליון ש"ח, עקב פוסט שפרסם בפייסבוק בעניינם. בית המשפט דחה את התביעה על הסף, קבע שזו תביעת השתקה, וחייב את התובעים בהוצאות משפט בסך 100,000 ש"ח.
 ב-2019 הגיש וולטר סוריאנו תביעת דיבה נגד "העין השביעית" ורביב דרוקר. יותר מאוחר הצטרף אליו לתביעה עו"ד אילן בומבך. הם דרשו פיצוי בסך 420 אלף שקלים. באוגוסט 2023 קבע שופט בת משפט השלום בת"א, רונן אילן, כי מדובר בתביעת השתקה מובהקת, זה המקרה הראשון בישראל שנקבע באופן חד וברור על תביעת השתקה ומהווה תקדים משפטי. בנוסף, חייב השופט את התובעים בתשלום הוצאות של 84 אלף שקל.
 ב-2023 הגיש העיתונאי הלל ביטון רוזן מחדשות 14 תביעת דיבה כנגד עמותת ״הייטק למען הדמוקרטיה״ ופעיל המחאה נגד הרפורמה המשפטית רועי נוימן,  בעקבות סרטון וציוץ שפורסמו ברשת החברתית טוויטר (X), אשר תקפו את התובע על רקע דברים שאמר בשידור חי בערוץ 14, תוך שהוצג כחלק ממכונת הרעל. ביטון רוזן טען כי הסרטון היווה מניפולציה שייחס לו דברים שלא אמר. השופט טל חבקין פסק כי הגם ש״מכונת הרעל״ ו״פעילי תעמולה״ הם ביטויי גנאי בוטים המהווים לשון הרע, ביטון רוזן הוא הוא איש ציבור והנושא היה בעל חשיבות עליונה. השופט פסק כי אדם סביר מבין שמדובר בהבעת דעה ביקורתית במסגרת פולמוס פוליטי חריף, ולא קביעה עובדתית. בסופו של דבר, נפסקו כנגד ביטון רוזן הוצאות משפט גבוהות במיוחד, בסך 80,000 ש״ח, וזאת במטרה מפורשת להתריע מפני הגשת תביעות השתקה שמיועדות לצמצם ביקורת על עיתונאים. 

אירופה:
 בשנת 1990 תבעה חברת מקדונלד'ס שני פעילים בריטיים של גרינפיס לונדון שחילקו עלונים שבהם האשמות נגד החברה. ההליך המשפטי המפרך, שזכה לכינוי משפט מקלייבל, נמשך לאורך שנים, ובסופו הוכחו חלק מטענות הפעילים כאמת וחלק כשקרי, והם חויבו לשלם 60 אלף לירות שטרלינג למקדונלד'ס.
 בשנת 2010 נתבע בלוגר צרפתי פעמיים על ידי חברת התקשורת "קומטיק" (Cometik), לאחר שחשף את שיטת המכירה המהירה של החברה. החברה הגישה ערעור לאחר ששתי תביעותיה לא התקבלו. בהחלטת הערעור זכתה החברה בהרשעה חמורה של הבלוגר, שנדרש לצנזר כל התייחסות לחברה בבלוג, לפרסם את ההחלטה המשפטית במשך 3 חודשים, לשלם 2000 € דמי נזיקין, 2000 € דמי ניהול המשפט, וכן תשלום כל יתר הוצאות המשפט.

ארצות הברית:
 בשנת 2003 תבעה השחקנית ברברה סטרייסנד צלם שצילם מהאוויר את בית מגוריה המפואר, במסגרת פרויקט "רישום אזורי החוף בקליפורניה". הפרויקט הגיש תביעה נגדית בהתאם לחוקים נגד תביעות אסטרטגיות בקליפורניה. הניסיון להסתיר גרם לעניין ציבורי נרחב אף יותר בתמונה, תופעה שזכתה לכינוי אפקט סטרייסנד.

 קליניקה לטיפול בתביעות השתקה 
ביוני 2015 הגישה ענב גנד-גלילי תביעת דיבה כנגד 26 גולשים ואנשי תקשורת, שלעגו לתוכן של הרצאה שנשאה. התובעת העבירה הרצאה על הרשת העמוקה, במסגרת כנס של איגוד האינטרנט הישראלי. לטענת גולשים בעלי ידע בתחום, בהרצאה נפלו טעויות רבות וחמורות. בעקבות הגשת התביעה, פתחה התנועה לזכויות דיגיטליות בפרויקט מימון המונים למימון הגנה המשפטית של הנתבעים, רובם גולשים רגילים שהביעו את דעתם על התובעת ועל רמת שליטתה בחומר. הקמפיין הצליח מעבר למשוער, ובעודפים שהצטברו, נפתחה קליניקה משפטית לטיפול בתביעות השתקה.

התיק הראשון בטיפול הקליניקה הוא תביעת גבי כנפו נגד סער גינסבורסקי, אשר נתבע בסכום של 2,600,000 ש"ח בשל מאבקו באישור תוכנית מע"ר דרום באשדוד. אך בסופו של התהליך המשפטי הוברר כי התביעה לא הייתה תביעת השתקה, ובית המשפט המחוזי קיבל את תביעתו של ממלא מקום ראש העיר, וקבע כי הפרסומים של גינזבורסקי היו לשון הרע. בינואר 2018 גזר בית המשפט המחוזי על גינזבורסקי לשלם 300,000 ש"ח פיצוי ועוד 100,000 ש"ח הוצאות משפט לכנפו.

לקריאה נוספת
 אבישי אדד שימוש לרעה בהליכי משפט: הגנה דיונית מפני ניצול לרעה של זכות הגישה לערכאות (2013) - דיון בבעיה הכללית של שימוש לרעה בהליכי משפט, על היבטיה הנזיקיים והדיוניים

קישורים חיצוניים


 משתיק קול: משפטי דיבה כאיום על חופש הביטוי, דו"ח האגודה לזכויות האזרח בישראל, 22 בפברואר 2013
 נתי פרלמן, תביעות השתקה - סקירה משווה, הכנסת: הלשכה המשפטית, 9 ביוני 2020













הערות שוליים

קטגוריה:מונחים משפטיים
קטגוריה:מחאה אנטי תאגידית
קטגוריה:ארצות הברית: חוק ומשפט
קטגוריה:דיני נזיקין
קטגוריה:חופש הביטוי