ערבתיים

ערבתיים (שם מדעי: Salicaceae) היא משפחה של עצים ושיחים בסדרת המלפיגאים. בני המשפחה נפוצים באזורים ממוזגים, סובטרופיים וטרופיים ברחבי העולם, ומונים כ־51 סוגים וכ־1,540 מינים. בישראל מצויים שני סוגים בלבד – ערבה (Salix) ו־צפצפה (Populus), ובתוכם מינים מוכרים כגון ערבה מחודדת, ערבה מכסיפה, ערבת בבל וצפצפת הפרת.

בעבר נחשבה המשפחה לקבוצה קטנה, שכללה אך ורק את שני הסוגים ערבה (כ-350 מינים) וצפצפה (כ־40 מינים), שתחום תפוצתם בעיקר באזורים ממוזגים. בעקבות מחקרים פילוגנטיים פורקה משפחת הפלקורטיים (Flacourtiaceae), ורבים מסוגיה שולבו בערבתיים. מאז פרסום מערכת APG II (2003) ועד APG IV (2016) מוכרת הערבתיים כמשפחה מורחבת. רוב סוגי המשפחה מצויים באזורים טרופיים (תפוצה פן-טרופית), וחלקם חודרים גם לסובטרופיים. לעומתם, רק מספר מצומצם של סוגים נפוץ בעיקר באזורים ממוזגים, ובהם ערבה (Salix, כ-473 מינים) וצפצפה (Populus, 61 מינים), היוצרים יערות נרחבים בצפון העולם ובעלי חשיבות אקולוגית וכלכלית רבה. בין הסוגים הטרופיים הבולטים: הומליום (Homalium, כ-177 מינים), קיסאריה (Casearia, כ-252 מינים) וקסילוסמה (Xylosma, כ-112 מינים).

 סליצין במשפחת הערבתיים – מקור לאספירין 
שבט הסליקאה (Saliceae) — הכולל את הסוגים ערבה (Salix) וצפצפה (Populus) — ידוע בהימצאות גליקוזידים פנוליים, ובראשם סליצין (Salicin), בעיקר בקליפה ובעלים. תכונה כימית זו נחשבת סימן אופייני לשבט, אך אינה בהכרח קיימת בכל הסוגים הטרופיים שצורפו למשפחת הערבתיים במערכת APG II.

שמו של הסליצין נגזר מן השם המדעי של הערבה (Salix). בגוף האדם הסליצין עובר חילוף חומרים והופך בכבד לחומצה סליצילית, היא שהקנתה לחליטות קליפת ערבה את השפעתן נוגדת הכאב והדלקת ברפואה העממית. בהמשך פותחה ממנה נגזרת סינתטית יציבה ונסבלת יותר — אספירין (חומצה אצטיל־סליצילית).

אספירין שייך לקבוצת התרופות נוגדות הדלקת שאינן סטרואידיות (NSAIDs). כיום השימוש בו לטיפול בכאבים ודלקות, שהיה נפוץ בעבר, הצטמצם, והוא משמש בעיקר במינונים נמוכים למניעה ראשונית ושניונית של מחלות לב וכלי דם (כגון אוטם שריר הלב ומחלת לב כלילית) וכן למניעת רעלת היריון בנשים בסיכון. פעילותו העיקרית נובעת מעיכוב הצמדות טסיות הדם, ובכך הוא "מדלל" את הדם ומפחית היווצרות קרישי דם (פקקת).

 שימושים ברפואה העממית והמודרניים 

 הכנה והשימוש בעת העתיקה 
עוד בעת העתיקה שימשה הערבה כתרופה למגוון תחלואים. הרופא היווני היפוקרטס (המאה ה־5 לפנה״ס) המליץ לנשים ללעוס עלי ערבה בשעת הלידה כדי להקל על כאביהן. בימי קדם השתמשו בחלקי הצמח להורדת חום, כסם מחזק ומכווץ רקמות, וכן לטיפול בשיגרון ולשיכוך כאבי פרקים. בצפון אפריקה שימשה קליפת העץ להורדת חום ולטיפול בדלקות פרקים, והעלים שימשו כסם מרגיע. מוהל העלים ובעיקר קליפת הגזע שימשו להכנת תרופות ברפואה העממית ושימושו היה באמצעות חליטות או מרתחי קליפת ערבה באופן מסורתי (כמו ברפואה היוונית או הערבית),

באנגליה נחשבה הערבה כתרופה יעילה לטיפול בהצטננות ובשפעת, וכמו בימי קדם — גם לשיכוך כאבי מפרקים. ברפואה העממית קושרו מקום גידולה של הערבה ליד מקורות מים ויכולתה לרפא מחלות הקשורות בלחות גבוהה, כגון כאבי פרקים, על פי תפיסת תורת החתימות.

בפועל, רוב השימושים המסורתיים במזרח התיכון ובאירופה נעשו בעיקר מקליפת ערבה מכסיפהמכסיפה (Salix alba), משום שהיא נפוצה וזמינה, קלה לקילוף ובעלת תכולת סליצין גבוהה יחסית. בספרות המדעית והפופולרית, כאשר נכתב willow bark, הכוונה ברוב המקרים לערבה מכסיפה, אף שהחומר (סליצין) מצוי גם במינים נוספים של ערבה, וקליפתם שימשה במקומות שונים באותו אופן.

 הכנה והשימוש בעת החדשה 
אופן ההכנה והשימוש בסליצין מתחלק לשלוש תקופות: לפני בידוד הסליצין, אחרי הבידוד, ולאחר פיתוח האספירין (1897 ואילך).

לפני בידוד הסליצין (עד תחילת המאה ה-19) – אבקת קליפת ערבה טחונה או חתיכות קליפה יבשה נמכרו ברוב אירופה (במיוחד באנגליה, גרמניה וצרפת) בבתי מרקחת כתרופה עממית נגד חום, כאב ושגרון. התרופה הוכנה בידי רוקחים ונמכרה בצנצנות זכוכית או בשקיות נייר, עם המלצה לנטילה של כמה כפות או גרמים ביום, מעורבבים במים או ביין. המינון לא היה סטנדרטי או מדויק, ולעיתים גרם לגירוי קיבה חזק בשל הטאנינים ושאר מרכיבים מרירים שבקליפה.

לאחר בידוד הסליצין (1828 עד 1850) – בשנת 1828 בודד הכימאי הגרמני יוהאן בוכרנר (Johann Buchner) את החומר הפעיל מקליפת הערבה וקרא לו סליצין (salicin, על שם Salix). בשנת 1829 הראה הכימאי הצרפתי אנרי לרו (Henri Leroux) שניתן להפיק גבישים טהורים של החומר. מאז החלו בתי מרקחת למכור אבקות או גבישים לבנים של סליצין טהור (Salicinum) כתחליף נוח ומדויק יותר לאבקת קליפה גסה. התרופה נמכרה במינונים קבועים ומחירה היה גבוה יותר, אך הייתה קלה לבליעה ובעלת מינון מדויק. עם זאת, קליפת ערבה המשיכה להימכר כתרופה עממית זולה עד סוף המאה ה-19, בעיקר בכפרים ובקרב מי שלא יכלו להרשות לעצמם חומר פעיל מטוהר. בשנות 1870 עד 1880 החלה להימכר גם חומצה סליצילית סינתטית (עדיין לא אצטילית), שהייתה יעילה אך גרמה לעיתים קרובות לתופעות לוואי לגירוי חמור בקיבה, כאבי בטן ולדימומים.

אחרי פיתוח האספירין (1897 ואילך) – בעקבות תופעות הלוואי של החומצה הסליצילית פיתח בשנת 1897 הכימאי פליקס הופמן (Felix Hoffmann) בחברת Bayer גרסה יציבה ופחות מגירה לקיבה – חומצה אצטיל-סליצילית (ASA). בשנים 1897 עד 1899 הושק המוצר בשם Aspirin, תחילה כאבקה ובהמשך גם כטבליות במינון מדויק. בתחילת המאה ה-20 הפך האספירין לתרופה פופולרית באירופה ובאמריקה והופץ גם לקולוניות הבריטיות, עד שדחק בהדרגה את השימוש בקליפת ערבה ובסליצין הגולמי. באמצע המאה ה-20 כמעט נעלמה קליפת הערבה מן בתי המרקחת המערביות, אך נותרה בשימוש ברפואה העממית ובמוצרי צמחי מרפא עד ימינו.

 תקציר מורפולוגי של המשפחה המורחבת 
בעקבות הרחבת גבולות המשפחה מאז APG II (2003), התיאור המורפולוגי המסורתי — שהתבסס בעיקר על שני הסוגים ערבה וצפצפה — אינו מייצג עוד את כלל הערבתיים. מאפיינים שנתפסו בעבר כמגדרים את המשפחה (עגילים פשוטים, פרחים חד-מיניים חסרי עטיף) מאפיינים כיום רק חלק מן הקבוצה, בעוד שרוב הסוגים הטרופיים נושאים פרחים דו-מיניים עם גביע/כותרת ודיסק מפותח ואילו שני הסוגים הגדולים באזורים הממוזגים – ערבה (Salix) וצפצפה (Populus) – דו-ביתיים (ישנם עצי זכר ועצי נקבה נפרדים), ולכן נתפסו בעבר כמאפיין הכללי של המשפחה. מגדירים אחדים בעברית עדיין משקפים את ההיקף הישן של המשפחה.

מיני הערבה כוללים עצים או שיחים. העלים פשוטים, מסורגים, ולעיתים קרובות משוננים. הפרחים לרוב קטנים; עלי הכותרת מפורדים או חסרים; דיסק (טבעת או בלוטות צוף) קיים לעיתים קרובות. השחלה עילית או לעיתים שחלה תחתית למחצה, חד-מגורה, בעלת שליה דופנית. הפרי בדרך כלל ענבה או הלקט. הזרע לרוב בעל אַריל – מעטה עסיסי או שומני הגדל מעוקץ הביצית ועוטף את הזרע כולו או חלקו.

 מורפולוגיה 
צמחי המשפחה עשויים להיות ירוקי-עד, נשירים או בעלי עלים שנובלים הנושרים באיחור, לרוב באביב. הפריחה מתרחשת לרוב לפני הלבלוב או במקביל לו, ובחלק מהמינים נמשכת ברצף לאורך השנה. הצמח קרח, כמעט קרח או שעיר; וכאשר השערות קיימות — הן בדרך כלל פשוטות.

הגבעולים זקופים עד משתלשלים; ההסתעפות היא מונופודיאלית (הציר הראשי ממשיך להתארך מאותו קודקוד), או סימפודיאלית (הקודקוד הראשי מפסיק לצמוח — לרוב בעקבות פריחה — והצמיחה נמשכת מענף צדדי שמתפתח מתחתיו ולוקח את מקומו). כמו כן, הם לעיתים מתרבים וגטטיבית ויוצרים שיבוטים בעזרת חוטרים מן השורשים, קני שורש (rhizomes), השרשה של ענפים בקרקע (layering) או שבירת גזעים או ענפים (stem fragmentation).

הלוואים קיימים או חסרים. הפטוטרת קיימת.

העלים פשוטים, מסורגים ולעיתים רחוקות נגדיים, ערוכים לעיתים בסידור ספירלי; לעיתים הם בעלי נקודות שקופות או מספר קווים אורכיים מקבילים ושקופים, הנראים כאשר מחזיקים את העלה מול האור, לרוב בשל בלוטות או תאים מפרישים (בדרך כלל בלוטות שמכילות שמנים או חומרים אחרים ברקמת העלה).

שפת העלה לרוב משוננת (אך לעיתים שלמה); בקצות שיניים רבות — במיוחד בסוגים הממוזגים כגון ערבה וצפצפה — ניכרת בליטה כדורית קבועה וחלקה (‘שן סליקואידית’), שלעיתים מתפקדת כבלוטת צוף; בחלק מן הסוגים הטרופיים העיבוי עשוי להיות כדורית עם בליטות מוארכות וזעירות (פְּטָמִיות זעירות).

מבחינה אנטומית: שיניים סַלִיקוֹאִידִיוֹת הן טיפוס ייחודי שבו העורק האמצעי של השן ממשיך עד קצה העלה ומסתיים בהתעבות כדורית כהה אך לא אטומה, קבועה ואינה נושרת. ברוב המקרים ההתעבות (callosity) היא כעין פקק: תאי הרקמה מאבדים בהדרגה את יכולת ההובלה, דופנותיהם מתעבות, ומעבר מים וסוכרים נעצר כמעט לחלוטין; לעיתים, אותה בליטה מתפקדת גם כבלוטת צוף חוץ-פרחית.

התפרחות חיקיות או אמיריות; הפרחים יחידים או ערוכים במספר טיפוסים שונים של תפרחות: בְּתִּפְרָחוֹת מְסֻיָּמוֹת (הציר הראשוני מסתיים בפרח, ומתחתיו צומח ציר אחד או אחדים שגם הם מסתיימים בפרח, ומתחתיהם שוב מתפתחים צירים חדשים או פרחים חדשים וכן הלאה), או באגודות - קבוצות פרחים היוצאות מחיק העלה, אך חסרות ציר מרכזי וכל מבנה של תִּפְרָחַת מְסֻיֶּמֶת ברור; או באשכולות (המכונות לעיתים בשל צורתן עגילים) ובמכבדים (אשכולות מסועפים) שהם תפרחות בלתי-מסוימות.

החפה המלווה את הפרח עשוי להיות מוסט אל עוקץ הפרח ויושב עליו או שהוא מפורד ממנו. החפה דמוית קשקש, שקצהו שלם, משונן או שסוע לאונות צרות ומחודדות. החפה המלווה פרח נקבי עשויה לנשור לאחר הפריחה או להשתייר.

עוקצי פרחים עשויים להיות קיימים או חסרים.

הפרחים דו-מיניים או חד-מיניים, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית), ולעיתים קרובות קטנים; עוקץ הפרח לרוב בעל מפרק נראה לעין - קו דק או טבעת עדינה בבסיס הפרח, המאפשרת את ניתוקו.

עלי הגביע בדרך כלל 3 עד 5, לעיתים נדירות 2 או עד 22; מפורדים או מאוחים בחלקם לכוסית או לצינור בעל אונות; ולעיתים נדירות חסרים (כמו במיני הערבה והצפצפה). או שהעטיף כולו מומר לאחד או שני צופנים, או לדיסק שאינו מפריש צוף.

עלי הכותרת מפורדים, לרוב במספר שווה לעלי הגביע ודומים להם, או חסרי עלי כותרת לחלוטין.

הדיסק קיים בדרך כלל וחשוף לעין; הוא נמצא סביב הבסיס של השחלה או מעט מעל מצעית הפרח — כלומר מתחת לשחלה כשהיא עילית, או מעל חלקה התחתון כשהיא שחלה תחתית למחצה. לעיתים קרובות הוא מורכב מכמה בלוטות צוף, מפורדות עד מאוחות (בפרחים דו-מיניים או זכריים — בין האבקנים או מחוץ להם), או מופיע ככוסית (ספלול) בעלת אונות המאוחה לדופן הפנימית של הגביע.

האבקנים 4 עד 150 במספר, ולעיתים נדירות פחות מארבעה (למשל ערבה וצפצפה); מפורדים זה מזה (למעט בסוג Scyphostegia), וסידורם משתנה. לעיתים קרובות הם בולטים אל מחוץ לפרח, ולפעמים ערוכים על שפת הדיסק לסירוגין עם אונותיו. המאבקים נפתחים לאורכם.

שחלה עילית, ולעיתים שחלה תחתית למחצה; ברוב הסוגים היא חד-מגורה עם 2 עד 10 שליות דופניות, שלעיתים מתארכות ומתאחות פנימה ויוצרות מחיצות מדומות, כך שבחלק מן הסוגים השחלה נעשית בת 2 עד 7 (לעיתים נדירות עד 10) מגורות. מספר הביציות בשחלה 1 עד 25.

עמוד שחלה אחד לכל עלה שחלה; עמודי השחלה עשויים להיות מפורדים זה מזה או מאוחים. הצלקות 2 עד 4 במספר; הן עשויות להיות קטומות, דמויות ראש עם חריץ או שסע קטן בקצהו, או מחולקות ל-2 או 3 אונות.

הפרי לרוב ענבה או הלקט, ולעיתים רחוקות בית גלעין. הפרי עצמו חסר כנפיים או זיפים (למעט בסוג Neopringlea), ואם נראים בו מבנים כאלה — הם נוצרים מחלקי העטיף (עלי גביע או כותרת) שנותרו ואף גדלו לאחר ההפריה, ולא מהשחלה עצמה (כגון בהוֹמַליוּם). עמוד השחלה (או עמודי השחלה) משתייר לעיתים בפרי ולעיתים אף מתארך במידה מסוימת. משום כך, במובן רחב הפרי נחשב פרי מדומה, שכן המבנה הסופי אינו מורכב מן השחלה בלבד. הפרי מכיל זרע אחד או זרעים רבים.

הזרעים בעלי אנדוספרם מועט או חסרים. לרוב הם בעלי אַריל — מעטה עסיסי או שומני המתפתח מעוקץ הביצית (funicle) ועוטף את הזרע כולו או חלקו. לעיתים נדירות הזרעים מכונפים, או נושאים ציצית של שערות משי ארוכות. במינים מסוימים - כגון ערבה וצפצפה - ציצית זו, המכונה arillate coma, מקורה במבנה האריל/עוקץ הביצית.

 מקור השמות 
המשפחה נקראת על שם הסוג ערבה והופיעה לפני 80 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון.

מיני הערבה מצטיינים בעליהם הצרים והארוכים, בעוד שלעלי הצפצפה צורת ביצה או מעוין.

בישראל, חמישה מיני ערבה, ומין צפצפה אחד.
הערות שוליים

 קישורים חיצוניים 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1815
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי שרל-פרנסואה בריסו דה מירבל