אור (דעת)

אור הוא מושג פילוסופי, בין השאר במחשבת ישראל ובקבלה. בהגות, מאז העת העתיקה מושאל האור, שהוא עצם חומרי, לתיאור וכינוי המושגים: דעת, נפש, הכרה ברורה, נבואה, רוחניות ואלוהות. ראשית ההבחנה בין אור חומרי לבין אור רוחני, בהגות העת העתיקה, למשל בתנ"ך.

במחשבת היהדות
בעת העתיקה
בספר תהילים האור נמשל לטוב ולחיוב: .

בימי הביניים
רבי סעדיה גאון בספרות אמונות ודעות כתב על .
רבי יהודה הלוי, ריה"ל, תיאר את תהליך קבלת הנבואה של משה רבנו כאור רוחני אשר חדר אל נפשו והוקרן כאור גשמי בפניו:

.

הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, השתמש במונח אור, ובמשמע זה, כדי להבחין בין דרגות נבואה שונות בספרו מורה נבוכים, לגבי מדרגה נמוכה של נבואה, כתב:

.

אם בהגות הפילוסופים כגון הרמב"ם וריה"ל עסקו בדרכים להשגת האור הרוחני, הרי שבהגות המקובלים פותח מושג האור הרוחני, ושאלות מהות האור עצמו. המונח אור, במובן רוחני, פותח ושוכלל בחיבוריהם במושגים: אור אין סוף, "אור קדמון", "אור צח", "אור עליון", "אור שבעת הימים", וכן גם "אור נערב" ו"אור הגנוז". כך למשל, החכם אברהם כהן דה-הירירה התייחס בספרו שער השמיים אל נשגבותה של האלוהות מעל ומעבר להשגתו של האדם במילים:

.

בעת החדשה
בראשית העת החדשה, נוצרה בצפת קבלת האר"י ותלמידיו; שאחד מנושאיה הוא הבריאה, ומה שקדם לה בטרם שעלתה ברצונו של האל. תלמיד האר"י רבי חיים ויטאל אשר חי במפנה המאות ה-15 - ה-16, כתב בספרו עץ חיים, על הגדרת מהותו "אור עליון פשוט" שהוא גם "אור אינסוף":
.

בעקבות קבלת האר"י ותלמידיו, הסביר רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, איש המאה ה-18 בספרו חוקר ומקובל את האלוהות ופעולתה בעולם כאור רוחני, שיש בו סוגים שונים:
.

עם זאת בספרו קל"ח פתחי חכמה מדגיש הרמח"ל כי אין להבין את המושג אור כמהות פיזית, ואין המונח אלא התיאור הקרוב ביותר שניתן להעלות במחשבה, כלשונו:

במאה ה-20, תפיסת האור כרוחניות בוטאה בספריו של הראי"ה קוק, וכותריהם: אורות (תרפ"א-1921), אורות התשובה (תרפ"ה-1925), אורות התורה (ת"ש 1940), אורות הקודש (תשכ"ג-תשל"ג 1973-1962).

ראו גם
 הארה

לקריאה נוספת
 יעקב קלצקין, הערך: אור, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח

הערות שוליים

קטגוריה:מיסטיקה יהודית
קטגוריה:פילוסופיה יהודית
קטגוריה:מטאפיזיקה
קטגוריה:רוחניות ואמונה