הרפורמציה באנגליה

הרפורמציה האנגלית (באנגלית: English Reformation) הייתה תקופה של טלטלות ותהפוכות דתיות שהתחוללו בממלכת אנגליה, תוך שהן מקרינות על כל האיים הבריטיים, החל משנות ה-30 של המאה ה-16 ועד למאה ה-17. במהלך הרפורמציה הושלטה בממלכה הנצרות הפרוטסטנטית, הכנסייה הממלכתית האנגליקנית נותקה מסמכות האפיפיור ברומא והוכפפה לשליט החילוני, והדת הקתולית המסורתית נרדפה ונדחקה לקרן זווית. המהפכה הדתית הונעה על ידי שילוב של גורמים והשפעות, החל ברצון הכתר מימי הנרי השמיני ואילך, עבור בשכנוע הפנימי של המתקנים הפרוטסטנטים שביקשו שינויים עמוקים בחיי הדת ומנגד בשמרנותם של מגיני האמונה המסורתית, וכלה באופן בו התקבלו התמורות על ידי המוני העם. השינויים הדתיים ידעו תנודות חריפות, החל מן התיקונים המתונים יחסית של המלך הנרי, עבור ברפורמציה הרדיקלית שהנהיג יורשו המלך אדוארד, ושוב בניסיונה קצר-הימים של המלכה מרי לאיין את מעשי אביה ואחיה ולהשיב את אנגליה אל הקתוליות, ולבסוף בהתקבעות הפרוטסטנטיות תחת שלטונה הארוך של המלכה אליזבת. בנוסף למאבק בין הרפורמטורים לקתולים, התסיסה הרעיונית הציתה פולמוס מר בתוך המחנה הפרוטסטנטי פנימה, בין מתונים לקיצוניים על שלל כיתותיהם, שהמשיך לאפיין את חיי הכנסייה באנגליה במשך מאות בשנים. השלכותיה המתמשכות של הרפורמציה האנגלית מקשות על תיחום קצה של התקופה, שניתן להקדימו עוד להתייצבות ההסדר הדתי האליזבתני בערך ב-1590, ולאחרו עד סמוך למהפכה המהוללת ב-1688.        

אירועים אלו היו מקושרים לתהליך האירופאי הרחב יותר של הרפורמציה הפרוטסטנטית, שערערה את שלטונה של רומא ואת המסורת הכנסייתית בכל היבשת. גורמים רבים תרמו לתהליך הרפורמציה באנגליה בפרט ובאירופה בכלל: דעיכת הפיאודליזם ועליית ממלכות חזקות, עלייתו של המשפט המקובל, המצאת מכונת הדפוס והפצתה המתגברת של הביבליה, הפצתם של ידע ורעיונות חדשים בין המלומדים והמעמדות הגבוהים, הסוחרים והאומנים. אך שלביה השונים של הרפורמציה באנגליה (שהתפשטה גם לאירלנד וויילס), הונעו בעיקר משינויים במדיניות הכתר והסתגלות הדרגתית של דעת הקהל אליה.

תחילתה של הרפורמציה האנגלית נגרמה עקב רצונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה לבטל את נישואיו, ולפיכך הייתה הרפורמציה יותר לעניין פוליטי מאשר לוויכוח תאולוגי. מציאות הפערים הפוליטיים המשמעותיים בין רומא לאנגליה היוותה מצע להתפתחותם של ויכוחים תאולוגיים חדשים. לפני תחילתה של הרפורמציה הדוקטרינה נקבעה על ידי האפיפיור והכנסייה הקתולית על פי המשפט הקאנוני, מיסי הכנסייה שולמו ישירות לרומא והאפיפיור היה הפוסק העליון לגבי מינוי הבישופים. ההתפלגות מרומא הפכה את השליט האנגלי למושל העליון של הכנסייה האנגליקנית על פי שורת חוקים שחוקק הפרלמנט בין 1532 ל-1534, ביניהם "חוקי העליונות", כך שהכנסייה האנגליקנית הפכה לכנסיית המדינה. המלוכה הפכה להיות הסמכות הסופית בסכסוכים דוקטרינריים ומשפטיים, הבעלים של הכנסות הכנסייה והפוסקת לגבי מינוי הבישופים.

מבנה ותאולוגיית הכנסייה הפכו לנושא מחלוקת חריף בין אנשי הדת והשלטון באנגלייה למשך דורות רבים. ויכוחים אלו נסתיימו עם המהפכה המהוללת בשנת 1688, שלאחריה נקבעו ההסדרים הדתיים הנוגעים לכנסייה.

 ראו גם  
 פירוק המנזרים באנגליה

לקריאה נוספת
 Christopher Haigh, English Reformations: Religion, Politics, and Society under the Tudors. Oxford University Press, 1993.
Eamon Duffy, The Stripping of the Altars: Traditional Religion in England, 1400-1580. Yale University Press, 1992.

קישורים חיצוניים



*
קטגוריה:נצרות פרוטסטנטית
קטגוריה:יחסי דת ומדינה
קטגוריה:הכנסייה האנגליקנית
רפורמציה
קטגוריה:יחסי פרוטסטנטים–קתולים
קטגוריה:הנרי השמיני