ג'וזף פסקל אלבינה

ג'וזף פסקל אלבינה (בעברית כתב שמו: יוסף פ. אלבינה) היה איש עסקים ערבי נוצרי בירושלים בתקופת המנדט הבריטי. סוחר, יזם, איש נדל"ן, קבלן בניין, איש קולנוע ואספן אמנות.
ביוגרפיה
אלבינה נולד למשפחה נוצרית קתולית ידועה ומבוססת בירושלים. את הונו הראשוני עשה ממסחר.

בשנת 1899 היה עמיל מכס וייצג מוסדות דת נוצריים שהורשו לייבא טובין פטורים ממכס כגון סיגריות ומשקאות אלכוהוליים. הוא ייצג בארץ ישראל את חברת ג'וני ווקר, את חברות המים המינרליים "פרייה" ו"ויטאל".

בשנת 1907 ייבא לראשונה לארץ ישראל בירה תוצרת מבשלת "טובורג" הדנית.

בשנת 1911 החלה לייבא כספות מצרפת לירושלים. הצורך בייבוא כספות עלה בעקבות הידרדרות ביטחון התושבים בשלהי התקופה העות'מאנית בירושלים.

בשנות ה-30 היה סוכן של חברת הסיגריות הטורקית, אותה ניהל אחיו שחי בטורקיה. מלבד ירושלים, משרדיו היו פרושים גם ביפו, תל אביב ובחיפה. במקביל היה בעל הזיכיון לשווק את יינות הנזירים הטראפיסטים ממנזר לטרון. כן היה מעורב ביזמות עסקיות רבות כמו ארגון תערוכת בירה היינקן במסגרת יריד המזרח ב-1934 או שיווק פומית עישון בריאותית (מפחיתת ניקוטין) בשם דניקוטיא.

עד יוני 1926 היה אלבינה חבר מועצת עיריית ירושלים, אך נאלץ לפרוש כיוון שהתגלו זיופי מכס שביצע. כמו כן נודע כי זכה במכרזי קבלנות עירוניים שלא כדין. במרץ 1944 התמודד שוב על תפקיד הסגן הנוצרי של ראש עיריית ירושלים מטעם העדה הקתולית.

במשך רוב שנות המנדט הבריטי היה אלבינה יושב ראש לשכת המסחר הערבית.

גירוש ותפיסת רכושו
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקים אחוזה בשכונת קטמון (כיום ברחוב החי"ש), שם התגורר עם בני משפחתו. לאחר פיצוץ מלון סמירמיס, ב-5 בינואר 1948, על ידי אנשי ארגון "ההגנה" סמוך לביתו, ברחו רוב תושבי השכונה הערבים, אך הוא החליט להישאר במקום. לפי עדותה של הסופרת שולמית הראבן, שלחמה בשורות "ההגנה" בירושלים, בתום קרב סן סימון ב-1 במאי 1948, הוא נתפס כשבוי ונשלח למעצר למחנה שבויים שהוקם בשכונת נווה שאנן, וביתו נבזז וכך כתבה:.

הוא גורש מהארץ ועבר לאלכסנדריה, שם למדו ילדיו בקולג' יוקרתי. לאחר קום המדינה סווג כל רכושו של אלבינה כ"רכוש אויב" ונתפס על פי חוק נכסי נפקדים. על כך התקומם אלבינה במילים: "מעולם לא הייתי אויב לעם היהודי".

משפחת אלבינה שהתה באלכסנדריה עד נפילת המלך פארוק ב-1952, אז עזבו לביירות וגרו בשכנות לחבריהם מימי ירושלים, קטי אנטוניוס (אלמנת ג'ורג' אנטוניוס) וקונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה). אלבינה ניהל עסקים בממלכת ירדן, לבנון ומצרים עד מותו בביירות.

 נדל"ן וקבלנות בניין 

ב-1928, לאור השגשוג הכלכלי, החליט אלבינה ליצור חברה קבלנית שתגש למכרזים של ממשלת המנדט. הוא גייס לצידו את מהנדסי הבניין היהודים טוביה דוניה (גיסו של חיים ויצמן) וברוך קטינקא.

החברה הקימה מבנים רבים בירושלים בהם ימק"א ירושלים, בניין הדואר המרכזי, מלון פאלאס ובית המופתי חג' אמין אל-חוסייני בשכונת שייח' ג'ראח. כן הקימה החברה את שדה התעופה הבינלאומי בלוד. ב-1938 זכו בחוזה להקמת מחנות צבא בעכו וצריפין.

בנוסף לקבלנות בניין עסק אלבינה גם בתיווך נדל"ן ורכש קרקעות. כך, למשל, היה מעורב יחד עם איש העסקים היהודי, מנשה אלישר, ברכש אדמות קריית יערים (כיום טלז סטון) ליד אבו גוש. הוא גם סיפק מימון לרכישת נדל"ן וסיפק משכנתאות ללקוחות היהודים שלו

 אספן אמנות 
אלבינה אסף לביתו שהיה סמוך לבצלאל (פינת שמואל הנגיד ונרקיס) יצירות אמנות רבות בהן של ציירים הולנדים מן המאה ה-17 ודיוקן אביו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה (ראס מקונן), אותו רכש ממנו לפני שעזב את ירושלים.

 יחסיו עם היהודים 
אלבינה האמין בדו-קיום ושיתוף פעולה, בעיקר על בסיס עסקי. הוא היה בקשרי חברות ועסקים עם יהודים רבים, פרט לשותפיו דוניה וקטינקא היה ידידם של יחיאל ויצמן (אחיו של חיים ויצמן ואביו של עזר ויצמן), מנשה אלישר, ישראל גוט ואחרים. הוא גם היה שותף יחד עם אשתו וקבוצת יהודים בבית קפה "גרנד" בירושלים.

אולם, בדצמבר 1936 דווח בעיתונות היהודית שאלבינה מקורב ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" של אוסוואלד מוסלי, זאת על סמך חבילה גדושה בחומר פשיסטי מארגון זה שהייתה ממוענת אליו אלבינה ומקורביו הכחישו מכל וכל את הדבר וטענו כי החבילה הייתה ממוענת לאלבינה אחר. בסופו של דבר הוכיחו מעשיו וקרבתו ליהודים שמדובר בעלילה. כך למשל, מציינת מודעה ב"פלסטיין פוסט" מ-22 בנובמבר 1940 את שמו כתורם ל"וועד למען החייל היהודי".
 לקריאה נוספת 
 משה חננאל, הירושלמים, עמודים 44–48.
 הערות שוליים 

קטגוריה:קבלני בניין ארץ-ישראלים
קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:נוצרים פלסטינים
קטגוריה:אנשי עסקים פלסטינים
קטגוריה:אספני אמנות