ערביזציה

ערביזציה או שיערוב (בערבית: تعريب) הוא תהליך סוציאולוגי של שינוי אתני-תרבותי של חברה, שבו החברה שהייתה לא ערבית לפני כן הופכת בהדרגה לערבית, תוך כדי הכחדת השפה והתרבות שקדמה לה, בעקבות קולוניאליזם, טיהור אתני, הגירה, השפעה עקיפה או קבלה של השפה, התרבות והזהות האתנית הערבית, כמו גם מגורמים חברתיים-תרבותיים אחרים.

המונח חל לא רק על תרבויות, אלא גם על יחידים, כשהם מסתגלים לתרבות הערבית והופכים לערבים. ערביזציה התרחשה לאחר הכיבוש המוסלמי של המזרח התיכון וצפון אפריקה, מה שידוע כ-"כיבושי האסלאם המוקדמים" , כמו גם במהלך יישום מדיניות ה-"פאן-ערביות" שהתקיימה במהלך המאה ה-20 כלפי מיעוטים שאינם ערבים במדינות הערביות של ימינו, כגון אלג'יריה, עיראק, סוריה, מצרים, בחריין, סודאן ובארץ ישראל.

לאחר התפשטות האסלאם (אסלאמיזציה) באזור החג'אז והכיבושים המוסלמים המוקדמים שבאו לאחר מכן בארצות זרות במאה ה-7 לספירה, התרבות והשפה הערבית התפשטה מחוץ לחצי האי ערב באמצעות קולוניאליזם, סחר העבדים הערבי ונישואי תערובת בין בני האוכלוסייה המקומית הלא-ערבית לבין ערביי חצי האי. ערבית החלה לשמש כשפה הרשמית באזורים הללו ובמשך השנים נוצרו ניבים שונים שלה. התהליך הואץ על ידי הגירת שבטים ערביים מחוץ לאי ערב, כגון ההגירה הערבית למגרב  וללבנט .

בעידן המודרני, המנוח "דה-ערביזציה" מתייחס לתנועות או למדיניות ממשלתית שמטרתן לבטל את הערביזציה באמצעות החזרה של השפה, התרבות, הספרות, האמנות, המוזיקה והזהות האתנית שהייתה באזור לפני הגעתה של הערביזציה. לאורך מאות שנים החלו תהליכים שונים של דה-ערביזציה, היסטוריים ומודרניים, שהצליחו לבטל לחלוטין את הערביזציה שהתקיימה באותן אזורים, בהם נכללים הכיבוש הנורמני של דרום איטליה מידי אמירות סיציליה, תהליך הרקונקיסטה בחצי האי האיברי (שמוגדר כדוגמה הידועה ביותר בהיסטוריה לתהליך דה-ערביזציה מוחלט שהסתיים בהצלחה), הקמתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ב-1948, עליית תנועת הברבריזם , הקמתה של כורדיסטן העיראקית ב-2003, עצמאותה של דרום סודאן ב-2011, הקמתו של המנהל האוטונומי הדמוקרטי של צפון ומזרח סוריה (כורדיסטן הסורית) ב-2013 ועוד.

 ההתפשטות הערבית המוקדמת במזרח הקרוב 
לאחר אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, קמה הממלכה הנבטית ושלטה באזור שהשתרע מצפון חצי האי ערב ועד דרום סוריה. מקור הנבטים הוא בחצי האי ערב, אשר חיו תחת השפעת התרבות הארמית הקדומה יותר, התרבות היהודית השכנה של ממלכת החשמונאים, כמו גם התרבויות ההלניסטיות באזור (בדגש לאחר התנצרות הנבטים במאות ה-3 וה-4). השפה הערבית הטרום-מודרנית נוצרה על ידי הנבטים, אשר פיתחו את הכתב הנבטי  שהפך לבסיס הכתב הערבי  המודרני. הניב הערבי הנבטי , תחת השפעה ערבית חזקה, התמזג לשפה הערבית.

הע'סנים הערבים (הידועים גם כשושלת ג'פנידה) היו ההגירה השמית הלא-מוסלמית האחרונה צפונה מדרום ערב  בשלהי העת העתיקה. הם היו נוצרים יוונים-אורתודוקסים, ונתני האימפריה הביזנטית. הם הגיעו לסוריה הביזנטית שנקראה אז בשם מחוז תאודוריאס , שבו התגוררה אוכלוסייה ארמית ברובה. תחילה, הם התיישבו באזור חבל הארץ חורן, ובסופו של דבר התפשטו לכל הלבנט והבטיחו לזמן קצר את השליטה שלהם על חלקים מסוריה ועבר הירדן הרחק מהנבטים.

הממלכה הלאחמידית הערבית  נוסדה על ידי שבט הלחום שהיגר מתימן במאה ה-2 ונשלט על ידי שבט הבנו לחם , ומכאן שמה. הממלכה הייתה נתינה של האימפריה הסאסאנית ואימצה את דת הכנסייה המזרחית  שנוסדה באשור, כחלק מההתנגדות שלה לכנסייה היוונית-אורתודוקסית הע'סנית המקומית.

במשך השנים האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית השתמשו בע'סנים ובלחמידים כדי להילחם מלחמות באמצעות שליחים בחצי האי ערב זו נגד זו.

 היסטוריה 

 ערביזציה במהלך הח'ליפות המוקדמת 
ממוזער|מפת תיאור כיבושי האסלאם המוקדמים
גל הערביזציה המשמעותי ביותר בהיסטוריה החל לאחר הכיבושים המוסלמים המוקדמים של מייסד האסלאם מוחמד, וח'ליפות הראשידון והאומיה שבאו לאחר מכן. האימפריות הערביות הללו היו הראשונות שהתפשטו הרבה מעבר לחצי האי ערב, ובסופו של דבר הגיעו עד חצי האי האיברי (אל-אנדלוס, שטחה של ספרד של ימינו) במערב ומרכז אסיה במזרח, וכיסו כ-11,100,000 קמ"ר (4,300,000 מייל רבוע), אחד מהמרחבים הקולוניאליים הגדולים ביותר בהיסטוריה.

 דרום ערב 

באזור ההיסטורי של דרום ערב, שמורכב מהחלק הדרומי של חצי האי ערב, קיימת כיום בעיקר רפובליקת תימן, ובעבר האזור כלל גם את המחוזות ג'אזאן, נג'ראן ועסיר שנמצאים כיום בערב הסעודית, ואת מחוז הדופר  של עומאן.

שפות דרום-ערב העתיקות נכחדו כולן על ידי ההתפשטות הערבית-אסלאמית והוחלפו בערבית קלאסית שנכתבת בכתב ערבי. גם האלפבית הדרום ערבי ששימש לכתיבה שלה קודם לכן יצא משימוש לאחר מכן. ענף נפרד של שפות שמיות דרומיות, שפות דרום-ערב המודרניות, שרדו ועדיין מתפקדות כיום כשפות מדוברות בדרום ערב הסעודית של ימינו, תימן ומחוז הדופר בעומאן, אבל נמצאות בסכנת הכחדה חמורה.

אף על פי שתימן נחשבת באופן מסורתי למולדת של הקטנים , הידועים גם בשם באנו קטן, אשר על פי מסורות ערביות מסוימות הם מוגדרים כערבים ה-"טהורים", רוב האוכלוסייה התימנית שישבה באזור לא דיברה ערבית עתיקה לפני התפשטות האסלאם, ודיברה במקום זאת את שפות דרום-ערב העתיקות שנכחדו.

 מזרח, מערב וצפון ערב 
לפני המאה ה-7 לספירה בערב הטרום-אסלאמית, אוכלוסיית מזרח ערב הורכבה מערבים נוצרים, ערבים זורואסטרים, יהודים וחקלאים דוברי ארמית. כמה ניבים של יושבי מזרח ערב הציגו מאפיינים אכדיים, ארמיים וסוריים, כאשר יושבי בחריין העתיקה היו דוברי ארמית ובמידה מסוימת דוברי פרסית, בעוד שסורית תפקדה כלשון קודש ("שפה ליטורגית").

גם בתוך צפון ערב, ערביזציה התרחשה בקרב אוכלוסיות לא ערביות כמו שבט ההוטים  בצפון מערב ערב והסולובה  במדבר הערבי.

 לבנט 

ממוזער|249x249 פיקסלים|הסתערות של לוחמים ערבים רכובים על גמלים במהלך הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, רוברט טלבוט קלי, המאה ה-19
לפני הכיבושים המוסלמים בלבנט, היו קיימים ערבים וכתובות ערביות באזור. הקיסר הרומי פיליפוס הערבי נולד באזור שהוא כיום בוסרה שבסוריה. השושלת האמסינית  הייתה שושלת רומית של מלכים כוהנים סוריים שידוע ששלטו עד שנת 46 לפנה"ס מארתוסה  ומאוחר יותר מאמסה, סוריה, עד בין השנים 72 ל-78/79 לספירה והיו ממוצא ערבי. הכתובות הצפאיתיות  בערבית עתיקה, שקרויות על שם אזור אל-צפא  בסוריה בכתב שהתקיים בתקופה שבין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-4 לספירה, היו קיימות בשדה חארת א-שאם.

טרם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל על ידי ח'ליפות הראשידון, בשנת 634 לספירה, אוכלוסיית האזור דיברה בעיקר ארמית, כאשר יוונית הייתה שפת הממשל הרשמית. תהליך הערביזציה ואסלאמיזציה של שטח הלבנט החל במאה ה-7, ולקח כמה מאות שנים עד שהאסלאם, הזהות והשפה הערבית התפשטו.

הח'ליפות העבאסית במאה ה-8 וה-9 רצו לשלב את עמי האזור תחת סמכותם, כאשר ערביזציה של הממשל הייתה אחד הכלים. הערביזציה צברה תאוצה עם המספר ההולך וגדל של מתאסלמים בעקבות המעמד הנחות שהיה להם בתור לא-מוסלמים (ד'ימי, ג'יזיה) תחת תנאי עומר שהוצגו באזור, ועליית הערבית כשפה הרשמית של האזור, מה שהוביל להטמעה תרבותית ולשונית של מתאסלמים סורים. אלו שנותרו נוצרים גם הם הפכו לערבים אתניים, כאשר במהלך התקופה העבאסית במאה ה-9 כשהנוצרים אימצו את הערבית כשפה הראשונה שלהם, התרגום הראשון של הברית החדשה לערבית התרחש במאה הזו. היסטוריונים שונים סבורים שתהליך הערביזציה של הנוצרים באזור הושלם לפני תחילת מסע הצלב הראשון. עד המאה ה-13, השפה הערבית השיגה שליטה באזור והדוברים שלה הפכו לערבים אתניים.

 מצרים 

לפני הכיבושים המוסלמים, ערבים התגוררו בחצי האי סיני, במדבר המזרחי  ובא-שרקיה. אזורים אלה של מצרים נודעו יחד בשם "ערביה" עבור היסטוריונים וסופרים בני זמנם שתיעדו אותם. מספר ממלכות ערביות טרום-אסלאמיות, כמו ממלכת קדר, התפשטו לאזורים הללו. כתובות ושרידים ארכיאולוגיים אחרים, כמו קערות שנושאות כתובות שמציגות את מלכי קדר וכתובות ערביות נבטיות, מאשרות את הנוכחות הערבית באזור. מצרים נכבשה מהרומאים על ידי ח'ליפות הראשידון במאה ה-7 לספירה. השפה הקופטית, שנכתבה באמצעות הגרסה הקופטית של האלפבית היווני, הייתה מדוברת ברובה של מצרים לפני הכיבוש האסלאמי. ערבית, לעומת זאת, כבר דוברה בשוליים המזרחיים של מצרים במשך שנים לפני הגעת האסלאם. עד עידן הממלוכים, ערביזציה של האוכלוסייה המצרית עם המעבר שלה מאמונה בדת הרוב הנוצרית-קופטית לאסלאם כבר הסתיימה.

 מגרב 

גם צפון אפריקה וגם חצי האי האיברי נחשפו לתרבות השמית לפני כיבושי הערבים. הפיניקים ומאוחר יותר הקרתגים  שלטו בחלקים מחופי צפון אפריקה והאיברי במשך יותר משמונה מאות שנים עד שדוכאו על ידי הרומאים ועל ידי פלישות הוונדלים והוויזיגותים הבאים, ופלישות הברברים.

מהכיבוש המוסלמי של המגרב במאה ה-7, ערבים החלו לנדוד לאזור המגרב במספר גלים. מהגרים ערבים התיישבו בכל חלקי המגרב, והקימו יישובים ערביים גדולים באזורים רבים. בנוסף לשינוי הדמוגרפיה של האוכלוסייה, ההגירה המוקדמת של שבטים ערבים הביאה לערביזציה של האוכלוסייה הברברית הילידית. הגל הראשוני הזה עודד את הברברים לאמץ את התרבות הערבית. בנוסף, השפה הערבית התפשטה בתקופה הזו והכחידה את הרומאנית האפריקאית  המקומית בערים (שנודעה גם כלטינית אפריקאית). הערביזציה התרחשה סביב מרכזים ערביים באמצעות השפעת הערבים בערים ובאזורים הכפריים שסבבו אותן.

ישויות פוליטיות ערביות במגרב, כגון האע'לבים, האידריסים, הסליחידים  והפאטימים, היו בעלות השפעה בעידוד הערביזציה באזור על ידי הבאת מהגרים ערבים רבים ממקומות זרים. בנוסף, מהומות ואי שקט פוליטי באזור המשרק הובילו את הערבים להגר למגרב בחיפוש אחרי ביטחון ויציבות אזורית.
ממוזער|בני השבט הבדואי-ערבי בנו הלאל, מערב אלג'יריה, 1856
לאחר הקמת קהיר בשנת 969, הותירו הפאטימים את השלטון על תוניסיה ומזרח אלג'יריה לשושלת הזירית המקומית (972–1148). בתגובה להכרזת העצמאות של הזירידים מאוחר יותר מהפאטימים, שלחו הפאטימים שבטים בדואים ערביים גדולים, בעיקר את הבנו הלאל והבנו סוליים , כדי להביס את הזירידים ולהתיישב במגרב. הפלישה לאיפריקיה על ידי הבנו הלאל, שבט בדואי ערבי, הובילה את החיים העירוניים והכלכליים של האזור להידרדרות נוספת. ההיסטוריון הערבי אבן ח'לדון כתב כי האדמות שנהרסו על ידי פולשי הבנו הילאל "הפכו למדבר צחיח לחלוטין". הח'ליף הפאטמי הורה לשבטים הבדואים לשלוט במגרב במקום האמיר הזירידי אל-מעיז בן באדיס  והכריז בפניהם "נתתי לכם את המגרב ואת שלטונו של אל-מועיז בן בלקין א-סנהאג'י העבד הנמלט. לא יחסר לכם דבר", והעביר מסר לאל-מועיז "שלחתי אלייך סוסים והעלתי עליהם אנשים אמיצים כדי שאלוהים יוכל לבצע מעשה שכבר נחקק". מקורות העריכו כי המספר הכולל של נוודים ערבים שהיגרו למגרב במאה ה-11 עמד על כמיליון ערבים. מאוחר יותר היו הגירות ערביות למגרב על ידי שבטי המקיל  ובני חסן  במאות ה-13-15 ועל ידי פליטים אנדלוסים במאות ה-15-17 בעקבות הרקונקיסטה, תהליך הכיבוש מחדש של חצי האי האיברי על ידי הממלכות הספרדיות הנוצריות, שהוביל לגירוש המוני של הערבים באזור.

להגירתם של הבנו הילאל והבנו סוליים במאה ה-11 הייתה השפעה גדולה בהרבה על תהליך הערביזציה של האוכלוסייה מאשר להגירות הקודמות. היא מילאה תפקיד מרכזי בהפצת הערבית הבדואית לאזורים כפריים כמו הכפר וערבות, ועד לאזורים הדרומיים צמוד לתחילת מדבר הסהרה. היא שינתה במידה רבה את תרבות המגרב לתרבות ערבית, והפיצה נוודות באזורים שבהם החקלאות הייתה השולטת בעבר.

 אל-אנדלוס (ספרד) 

ממוזער|מפת ציר הזמן של הפלישה הערבית לחצי האי האיברי על ידי הח'ליפות האומיית, המאה ה-8
לאחר הכיבוש הערבי של ספרד על ידי בית אומיה, תחת השלטון הערבי-מוסלמי, ספרד, שהפכה לאל-אנדלוס, שילבה אלמנטים של השפה והתרבות הערבית. המוזערבים היה הכינוי לספרדים האירופאים הנוצרים שחיו תחת שלטון ערבי-אסלאמי. הצאצאים שלהם לא התאסלמו, אבל אימצו אלמנטים של השפה, התרבות והלבוש הערביים. הם היו בעיקר נוצרים קתולים שהשתייכו לטקס המוזארבי , טקס ליטורגי של הכנסייה הלטינית. רוב המוזערבים היו צאצאים של נוצרים היספנו-גותיים והיו בעיקר דוברי השפה המוזארבית  תחת השלטון האסלאמי (שנודעה גם כרומאנית אנדלוסית). רבים היו גם מה שהערביסט הספרדי מיקל דה אפלזה  כינה "ניאו-מוזערבים", כלומר, צפון אירופאים שהגיעו לחצי האי האיברי ולמדו ערבית, ובכך, הצטרפו לקהילה המוזערבית.

מלבד המוזערבים, קבוצה נוספת של אנשים בחצי האי עקפה בסופו של דבר את המוזערבים הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת ערביזציה. אלה היו המולאדים , שרובם היו צאצאים ילידיים של וויזיגותים והיספנו-בסקים מקומיים שנאלצו להתאסלם ואימצו את התרבות, הלבוש והשפה הערבית. עד המאה ה-11, רוב אוכלוסיית אל-אנדלוס הייתה מורכבת ממולאדים, עם מיעוטים גדולים של מוסלמים אחרים, מוזערבים ויהודים ספרדים. המולאדים, יחד עם הברברים, הערבים ומוסלמים אחרים (סקאליבה , הכינוי הערבי לעבדים ממוצא סלאבי והזאנג', הכינוי הערבי לעבדים ממוצא שחור), היו מכונים בפי האירופאים הנוצרים בארצות האחרות ביבשת בכינוי "מורים". ערבית אנדלוסית  הייתה השפה שדוברה בחצי האי האיברי בתקופת השלטון הערבי.

 סיציליה, מלטה וכרתים 

תהליך דומה של ערביזציה ואיסלאמיזציה התרחש באמירות סיציליה, במלטה, ובאמירות כרתים . במהלך התקופה הזו התאסלמו חלקים מאוכלוסיית האיים הללו ונאלצו לאמץ אלמנטים של תרבות, מסורות ומנהגים ערביים. תהליך הערביזציה הביא גם להתפתחות השפה הערבית הסיציליאנית  שנכחדה, שממנה נובעת בחלקה השפה המלטית המודרנית. עם זאת, בניגוד לשפה המלטית, השפה הסיציליאנית של ימינו, שהיא שפה שמגיעה מקבוצת השפות הרומאניות המרכזיות , שומרת על מעט מאוד מאפיינים מהשפה שנכחדה.

 סודאן 
ממוזער|מפה שמציגה את הגירת הערבים לשטחה של מדינת סודאן של ימינו בסוף ימי הביניים
קשרים בין נובים לערבים קדמו זמן רב להגעת האסלאם, אבל ערביזציה של עמק הנילוס הייתה תהליך הדרגתי שהתרחש במשך כמעט אלף שנים. נוודים ערבים נדדו ללא הרף לאזור בחיפוש אחרי מרעה טרי, ויורדי ים וסוחרים ערבים סחרו בנמלי ים סוף עבור תבלינים ועבדים. נישואי תערובת והתבוללות בין הנובים לערבים גם כן זירזו את הערביזציה. מוצאה של אוכלוסיית עמק הנילוס בסודאן מציגה בקרב גנאלוגיות מסורתיות קשר עד לשבטים ערביים שהיגרו לאזור בתקופה הזו. שתי הקבוצות החשובות ביותר דוברות הערבית שצמחו בנוביה היו הג'אלין  והג'והינה .

במאה ה-12, שבט הג'אלין הערבי היגר לנוביה ולסודאן וכבש בהדרגה את האזורים משני גדות נהר הנילוס מח'רטום ועד אבו חמד . בני השבט ממוצא ערבי, אבל כיום בעלי מוצא מעורב בעיקר עם צפון סודאנים ונובים. במאות ה-16 וה-17 הוקמו ממלכות אסלאמיות חדשות באזור - סולטנות פונג'  וסולטנות דארפור , שהחלו תקופה ארוכה של אסלאמיזציה וערביזציה הדרגתית בסודאן. הסולטנויות הללו והחברות שלהן התקיימו עד כיבוש סודאן בעקבות הפלישה המצרית העות'מאנית  בשנת 1820, ובמקרה של סולטנות דארפור, היא החזיקה עד 1916.

בשנת 1846 שבט הרשאידה הערבי, שדובר ערבית חג'אזית, היגר מאזור החיג'אז שבערב הסעודית של ימינו אל מה שהוא כיום אריתריאה וצפון מזרח סודאן, לאחר שפרצה מלחמה שבטית במולדת שלהם. שבט הרשיידה מסודאן חי בקרבת אנשי הבז'ה , שדוברים ניב של השפה הב'גית  במזרח סודאן.
ממוזער|חבל הארץ בו שוכנים ערביי הבגארה באפריקה

 סאהל 
בימי הביניים, ערביי הבגארה, אוסף של קבוצות אתניות ממוצא ערבי שמאכלסות את אזור הסאהל ודוברות ערבית צ'אדית (שהיא אחת מהניבים האזוריים של הערבית באפריקה), היגרו לאפריקה, בעיקר בין ימת צ'אד לדרום קורדופן .

כיום, הם חיים בחבל ארץ שמשתרע על פני סודאן, צ'אד, ניז'ר, ניגריה, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית ודרום סודאן, והם מונים למעלה מ-6 מיליון איש. כמו שבטים דוברי ערבית אחרים בסהרה ובסאהל, שבטי הבגארה מקורם בבני השבט הערבי ג'והינה שהיגרו ישירות מחצי האי ערב או מחלקים אחרים של צפון אפריקה.

ערבית היא השפה הרשמית של צ'אד וסודאן, כמו גם שפה לאומית בניז'ר, מאלי, סנגל ודרום סודאן. בנוסף, ניבים ערביים מדוברים על ידי מיעוטים בניגריה, קמרון והרפובליקה המרכז-אפריקאית.

 ערביזציה בעת החדשה 

בעידן המודרני, ערביזציה החלה להתרחש שנית בעקבות המדיניות הלאומנית הערבית כלפי מיעוטים לא-ערבים במדינות ערב המודרניות, שנודעה בשם "פאן-ערביות", שהחלה במאה ה-20 באלג'יריה, עיראק, סוריה, מצרים, בחריין, כווית, סודאן ובארץ ישראל. כמו כן, מאפיין נוסף שהוביל לערביזציה בימינו היה גם התנועות להתנגדות המשך הקולוניאליזם האירופאי בשטחי ארצות ערב, מה שהוביל לכך שממשלות ערביות הטילו לעתים קרובות צורות שונות של מדיניות שמטרתן הייתה לבטל כל סממן תרבותי של המתיישבים האירופאים לשעבר.

 אלג'יריה 

באוקטובר 1963 חיבר אחמד בן בלה את החוקה האלג'יראית, שקבעה כי האסלאם היא דת המדינה, ערבית היא השפה הלאומית הרשמית והיחידה של המדינה, שאלג'יריה היא חלק בלתי נפרד מהעולם הערבי וכי ערביזציה היא העדיפות העליונה של המדינה על מנת לבטל את הקולוניזציה הצרפתית. לדברי הפוליטיקאי האלג'יראי עבד אלחמיד מהרי , ההחלטה על הגדרת הערבית כשפה הרשמית היחידה הייתה "הבחירה הטבעית עבור האלג'יראים", למרות שאלג'יריה היא מדינה רב-לשונית עם מיעוט ילידי משמעותי של 26% אמזיע'ים בתוך המדינה, שידועים לעיתים קרובות בכינוי הנפוץ "ברברים" במקום.

ערביזציה מודרנית באלג'יריה התרחשה כדי לפתח את הערבית במערכת החינוך, בממשלה ובתקשורת על מנת להחליף את השפה הקודמת שנכפתה עקב הקולוניזציה האירופאית - הצרפתית. אלג'יריה הפכה לחלק מהליבה המטרופולינית של צרפת במשך 132 שנים, תקופה ארוכה משמעותית בהשוואה למרוקו (44 שנים) ותוניסיה (75 שנים). כתוצאה מכך היא גם הושפעה יותר מאירופה בשל הרציפות של המתיישבים הצרפתים באלג'יריה, ואזרחים אלג'יראים וצרפתים כאחד נהגו להתגורר באותן ערים, מה שהביא למגורים משותפים של שתי האוכלוסיות.

כחלק מהניסיונות שלה לבנות מדינת לאום עצמאית ומאוחדת לאחר הסכמי אוויאן, אמנה שנחתמה בידי צרפת והחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, שהובילו לסיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה, מתן עצמאות מלאה לאלג'יריה ולשלום בין צרפת לבין המדינה החדשה, ממשלת אלג'יריה תחת שלטונו של אחמד בן בלה החלה במדיניות של ערביזציה. בשל הקולוניזציה האירופאית המתמשכת והעמוקה, צרפתית הייתה השפה המנהלית והאקדמית העיקרית באלג'יריה, אפילו יותר מאשר במדינות שכנות. מאז קבלת העצמאות שלה, הלאומיות האלג'יראית הושפעה רבות מסוציאליזם ערבי, אסלאמיזם ולאומנות ערבית.
ממוזער|מפת האזורים דוברי השפות הברבריות השונות בצפון אפריקה
תהליך הערביזציה נועד לא רק לקדם את האסלאם, אלא גם לצמצם את הפער בין הקבוצות האתניות האלג'יראיות השונות ולקדם שוויון באמצעות שפה ותרבות אחידה אחת. בשנת 1964 הצעד המעשי הראשון היה ערביזציה של החינוך היסודי והכנסת חינוך אסלאמי, בזמן שהממשלה הסתמכה על מורים מצריים שהיו שייכים לתנועת האחים המוסלמים, עקב מחסור בדוברי ערבית ספרותית. בשנת 1968, בתקופת משטרו של הווארי בומדיין, הורחבה מדיניות הערביזציה, ונחקק חוק שניסה לאכוף את השימוש בערבית על עובדי מדינה, אבל גם בניסיון הזה, התפקיד העיקרי שמילאה הצרפתית רק הצטמצם ולא בוטל לחלוטין.

בסופו של דבר, כל המדיניות לא הייתה יעילה באופן שבה ציפו המנהיגים השונים. הצרפתית שמרה על החשיבות שלה וההתנגדות הברברית לניסיונות הערביזציה המשיכה לגדול, ותרמה למהומות אוקטובר 1988 . קבוצות ברבריות מסוימות, כמו הקבילים מצפון אלג'יריה, הרגישו שהתרבות והשפה שלהם מאוימות והזהות הערבית קיבלה דגש רב יותר על חשבון הזהות הברברית שלהם. לאחר מלחמת האזרחים האלג'יראית, ניסתה הממשלה לאכוף עוד יותר את השימוש בערבית, אבל ההשפעה היחסית של המדיניות הזו לאחר 1998 אילצה את ראשי המדינות הערביים לבצע ויתורים עבור השפה הברברית האלגיראית, שהכירו בה בשנת 2002 כשפה רשמית שניה במדינה. עם זאת, בגלל היתרון הסמלי של הערבית הספרותית, בנוסף להיותה שפה יחידה בניגוד לשפות הברבריות השונות, ערביזציה עדיין ממשיכה להוות מטרה עבור הממשלה, למשל באמצעות חוקים על הליכים אזרחיים ומנהליים.

 עומאן 

למרות היותה מדינה שממוקמת בחצי האי ערב, עומאן הייתה ביתן של מספר שפות ילידיות שאינן ערביות, מתוכן קומזרית , שהיא השפה ההודו-אירופית המקומית היחידה בחצי האי ערב, ומוגדרת כשפה בסכנת הכחדה חמורה שעתידה להיכחד תוך 50 שנה. לפני שנת 1970 שבה קאבוס בן סעיד אאל סעיד הדיח את אביו סעיד בן טיימור  מתפקיד הסולטאן של עומאן בהפיכה צבאית , ערבית דוברה רק על ידי תושבים מחוץ לכפר קומזר  שממוקם בקצה צפון עומאן, במסגדים או עם זרים. עם זאת, מאז כניסתם של בתי ספר שמיועדים לערבית בלבד בשנת 1984, ערבית מדוברת כיום הן בבתי הספר (שפת חובה) והן בכפר, בטלוויזיה וברדיו, ובכך, כמעט כל התקשורת שאליה נחשפים תושבי קומזר היא בערבית.

גם שפות דרום-ערב המודרניות נמצאות תחת איום של הכחדה בעומאן. הוביות נחשבת לשפה בסכנת הכחדה חמורה. מספר הדוברים בפועל אינו ידוע, אבל ההערכה היא שהוא עומד על כמה מאות בלבד. רוב אלו ששומרים על השפה הם קשישים, מה שמוסיף לסבירות גבוה יותר שהשפה קרובה להכחדה. אתנולוגים מסווגים אותה כשפה גוססת בדרגה של "EGIDS 8a". מאחר והדוברים השוטפים היחידים של השפה שנותרו בחיים הם מעל גיל הפוריות, הדבר הופך את שילוב השפה בחיי היום יום של דורות הבאים ללא סביר במיוחד, כאשר מנגנוני העברה בין דורות יהיו חייבים להיווצר מחוץ לקהילת הדוברים על מנת לשמר את השפה.
ממוזער|241x241 פיקסלים|מפת 6 שפות דרום-ערב המודרניות הלא-ערביות שנמצאות בסכנת הכחדה חמורה ברחבי עומאן ותימן 
גם השפה החרסוסית נמצאת בסכנת הכחדה חמורה, מכיוון שרוב הילדים החראסיס  לומדים כיום בבתי ספר בשפה הערבית ויודעים קרוא וכתוב בערבית, חרסוסית מדוברת פחות בבתים שלהם, וכתוצאה מכך אינה מועברת לדורות הבאים. עם גילוי הנפט באזור והכנסתו מחדש של הראם הלבן לאזור (שידוע גם כראן הערבי), מה שסיפק הזדמנויות תעסוקה לגברים החראסיס, הדבר הוביל אותם להשתמש בעיקר בערבית או במהרי בעת תקשורת עם העמיתים שלהם לעבודה. הגורמים הללו הובילו חראסיס רבים לדבר ערבית ומהרי בנוסף לחרסוסית או במקומה. בעקבות הממצאים הללו חוקר אירופאי שהגיע לאזור עומאן בשנת 1981 הצהיר כי "בתוך מספר דורות, חרסוסית תוחלף בערבית, ליתר דיוק על ידי הניב הערבי העומאני הסטנדרטי".

גם שפת השחרית (שידועה גם בשם ג'באלי) נמצאת תחת איום הכחדה בעשורים האחרונים. לפני הערביזציה של עומאן, השפה דוברה בעבר מחבל הארץ של חצרמוות בתימן ועד הכפר ראס אל-חד  במזרח עומאן. מספר עשורים קודם לכן, השפה דוברה על ידי כל תושבי מחוז הדופר בעומאן כשפה משותפת, כולל על ידי דוברי הערבית ילידי סלאלה שדיברו אותה בצורה שוטפת. שאר תושבי דופר דיברו שחרית כשפת אם. כיום, עם זאת, ערבית תפסה את מקומה כצורת התקשורת ההדדית במחוז הדופר ושחרית מדוברת אך ורק על ידי אלו שזו שפת האם שלהם. מספר דוברי השחרית מהדור המבוגר, במיוחד אלו המתגוררים בהרים, אינם דוברים ערבית עד היום הזה, ורק לפני כחמישים שנה החלו רוב דוברי השחרית בדופר ללמוד אותה. העובדה שלערבית יש צורה כתובה בניגוד לשחרית תרמה גם כן לדעיכה שלה.

שפה ילידית נוספת בעומאן, בטחרית, נמצאת בסיכון הגבוה ביותר להכחדה באזור, כאשר מספר הדוברים בצורה שוטפת שלה (נכון לשנת 2019) עומד על בין 12 ל-17 דוברים קשישים, בעוד שישנם כמה דוברים בגיל העמידה, אבל הם מערבבים את הדיבור שלהם בשפה עם ערבית, כתוצאה מהחינוך המודרני שהוא בערבית בלבד. באופן כללי ההערכות הן שמספר הדוברים בשלבים שונים של השפה שנותרו בחיים עומד על פחות מ-100.

 מרוקו 
ממוזער|249x249 פיקסלים|אמזיע'ים מפגינים מול הפרלמנט המרוקאי בבירה רבאט עם הדגל האמזיע'י עבור חקיקת הכרה בלוח השנה האמזיע'י, 2014
לאחר 44 שנים שבהן מרוקו הייתה תחת שלטון צרפתי, המדינה החלה לקדם את השימוש בערבית כדי ליצור זהות לאומית מרוקאית מאוחדת, הרחק מכל שפה שולטת אחרת במערכת הממשל והחינוך. שלא כמו אלג'יריה, מרוקו לא נתקלה בצרפתית כחסם באותה עוצמה משום שהאוכלוסייה המרוקאית הייתה מפוזרת ברחבי המדינה והערים הגדולות, מה שהביא לירידה בהשפעה הצרפתית בהשוואה למדינות השכנות שהיו תחת שלטון צרפתי. ראשית, מדיניות החינוך הייתה המוקד העיקרי בתהליך הערביזציה, וצצו ויכוחים בין פקידים שהעדיפו חינוך עם אכיפת דו-לשוניות בעוד שאחרים התעקשו על חינוך בעל "תרבות ערבית-אסלאמית". לאחר שמפלגת איסתיקלאל  עלתה לשלטון, המפלגה התמקדה בהצבת מדיניות שפה לצד הרעיונות של התמקדות בערבית ובאסלאם. המפלגה יישמה את המדיניות במהירות, ובשנה השנייה לאחר קבלת העצמאות, השנה הראשונה של החינוך היסודי עברה ערביזציה מוחלטת, ומדיניות דו-לשונית הוטלה עבור יתרת החינוך העל-יסודי, תוך צמצום שעות הלימוד בצרפתית באופן מדורג.

ערביזציה בבתי הספר הייתה גוזלת זמן רב וקשה מהצפוי. סיבה מרכזית לכך הייתה שבמשך 20 השנים הראשונות לאחר העצמאות, פוליטיקאים (שרובם התחנכו בצרפת או בבתי ספר פרטיים צרפתיים במרוקו) לא היו החלטיים לגבי האם ערביזציה היא המדיניות הטובה ביותר עבור המדינה ועבור הקשרים הפוליטיים והכלכליים שלה עם מדינות אירופה. בסביבות 1960, עומר עבד אלג'ליל, שר החינוך בזמנו, ביטל את כל המאמצים שהושקעו לערביזציה בבתי הספר הציבוריים וחזר למדיניות שלפני קבלת העצמאות, תוך העדפת צרפתית ולמידה מערבית. גורם נוסף ששיקף את התמיכה בהיפוך תהליך הערביזציה במרוקו היה המאמץ שעשה חסן השני, מלך מרוקו שתמך בתהליך הערביזציה אבל הגביר בו זמנית את התלות הפוליטית והכלכלית בצרפת. מכיוון שמרוקו נותרה תלויה בצרפת ורצתה לשמור על קשרים חזקים עם העולם המערבי, הצרפתית נתמכה על ידי האליטות יותר מאשר הערבית לפיתוח המדינה.

 תוניסיה 
תהליך הערביזציה בתוניסיה היה אמור להיות הפשוט ביותר באזור צפון אפריקה, מכיוון שפחות מ-1% מאוכלוסייה היו ברברים, וכמעט 100% מהאוכלוסייה דיברו ערבית תוניסאית כשפת אם. עם זאת, התהליך היה הכי פחות מוצלח בגלל תלותה של המדינה במדינות אירופה והתמיכה הרבה בהתמערבות למען פיתוח העם והמדינה. בדומה למרוקו, הוויכוח בין מנהיגי תוניסיה כלל את מי שהיו בעד חינוך דו-לשני מול חינוך ערבי-אסלאמי, שטענו כי ערבית והאסלאם הן מרכז המדינה וזהותה הלאומית, בעוד שהאחרים האמינו כי פיתוח מערבי הרחק מ-"רעיונות פאן-ערביים" הוא קריטי להתקדמות של תוניסיה. לצד הזה היה את היתרון, בהתחשב בכך שהאליטות תמכו ברעיונות שלהם, ולאחר שהגל הראשון של בוגרים שעברו את בחינות התיכון שלהם בערבית לא הצליחו למצוא עבודה או ללמוד באף אוניברסיטה גבוהה או למצוא קריירה מלבד במחלקה לערבית ולימודי דת עקב העדפה של הצרפתית.

משנות ה-70 של המאה ה-20 ועד 1982 נעשו מאמצים לערביזציה של האומה, אבל הם הגיעו לסיומם והחל במקום תהליך של היפוך של הערביזציה ויישום צרפתי בחינוך במקום נכנס לתוקף. אחת הסיבות העיקריות מדוע תהליך הערביזציה לא צלח היה הקשר שלו לתנועות של טרור אסלאמי בתוניסיה, וכתוצאה מכך תהליך "פרנקופוליה" של קידום האידיאלים, הערכים והשפה הצרפתיים ברחבי האומה הוצב כאנטיתזה לערביזציה וההשלכות שהתהליך הביא. למרות שתוניסיה זכתה בעצמאותה, האליטות המשיכו לתמוך בערכים הצרפתיים מעל הערביים, כפיתרון לפיתוח אומה משכילה ומודרנית, שכולם הגיעו מהמערביות. אומנם, חוקת תוניסיה קבעה דה יורה כי ערבית היא השפה הרשמית של המדינה, אבל, היא בשום איזכור לא טענה כי יש להשתמש בערבית בתוך הממשל או בחיי היום יום, מה שהביא לעלייה בשימוש בצרפתית לא רק בקורסי מדע וטכנולוגיה. בנוסף, ערוצי התקשורת העיקריים המשיכו להיות בצרפתית, והערוצים הממשלתיים היו חלוקים - בצרפתית ובערבית.

 סודאן ודרום סודאן 

סודאן היא מדינה מעורבת מבחינה אתנית, שנשלטת כלכלית ופוליטית על ידי החברה השוכנת לאורך נהר הנילוס, שם רבים מזדהים כערבים ומוסלמים. האוכלוסייה בדרום סודאן (שהפכה למדינה עצמאית בינואר 2011 בעקבות משאל עם) מורכבת בעיקר מנוצרים ואנימיסטים מהשבטים הנילוטים, שנחשבים במשך מאות שנים לעמים אפריקאים שאינם ערבים. מלבד ערבית, שנלמדת בבתי ספר ובמוסדות להשכלה גבוהה, והצורות המדוברות של ערבית סודנית, מספר שפות נוספות מדוברות על ידי קבוצות אתניות מגוונות.
ממוזער|דרום סודאנים מפגינים בעד עצמאות דרום סודאן בעת משאל העם על עצמאות המדינה בעיר ג'ובה, הבירה העתידית של המדינה, ינואר 2011
מאז העצמאות של המדינה בשנת 1956, סודאן מוגדרת כמדינה רב-לשונית, כאשר ערבית סודנית היא שפת האם העיקרית בקרב הרוב ושפה שנייה על ידי כמה קבוצות מיעוט כמו אנשי הבז'ה שדוברים ניב של השפה הב'גית במזרח סודאן. בחוקת הרפובליקה של סודאן משנת 2005 ולאחר הסכם השלום המקיף  בסוף מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, הוכרזו השפות הרשמיות של סודאן - ערבית ואנגלית. לפני עצמאות דרום סודאן בשנת 2011, תושבי החלקים הדרומיים של המדינה, שדוברים בעיקר ערבית נילו-סהרית  או ערבית ג'ובית , היו נתונים למדיניות הערביזציה הרשמית של הממשלה המרכזית בח'רטום דה פקטו, מה שהוביל בין היתר לסיבות של פריצת מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, ובהמשך גם לשנייה, שהובילו להקמתה של דרום סודאן. עם זאת, עד אז חוקת סודאן המאוחדת הצהירה (דה יורה) כי "כל השפות הילידות של סודאן הן שפות לאומיות ויש לכבדן, לפתחן ולקדם אותן" והיא אפשרה לכל גוף חקיקה שלא ברמה הלאומית לאמץ כל שפה לאומית אחרת כשפת עבודה רשמית נוספת בתחום סמכותו של אותו גוף. כיום, הערבית היא שפת הממשל המרכזי של סודאן, העיתונות ותוכניות הטלוויזיה והרדיו.

 מאוריטניה 
מאוריטניה היא מדינה מעורבת מבחינה אתנית, שנשלטת כלכלית ופוליטית על ידי אלו המזדהים כערבים ו/או ברברים דוברי ערבית. כ-30% מהאוכלוסייה נחשבת ל-"אפריקאית שחורה", ו-40% הנותרים מוגדרים כמאוריטנים שחורים שעברו ערביזציה. שתי הקבוצות סובלות מרמות גבוהות של אפליה (קאסטה) מהקבוצה השולטת, כאשר בעשורים האחרונים מפגינים מהקבוצות התלוננו על "ערביזציה מקיפה" של המדינה.

 עיראק 

ממוזער|249x249 פיקסלים|ארונות קבורה מכוסים בדגל כורדיסטן לזכר הקורבנות של מבצע אל-אנפאל, כורדיסטן העיראקית, 2016
למפלגת הבעת' של סדאם חוסיין, נשיא עיראק (1979–2003) הייתה מדיניות ערביזציה אכזרית שכללה טיהור אתני של קבוצות רבות, שהיו טרום-ערביות ולא-ערביות באזור, בעיקר כורדים, אשורים, יזידים, שבאקים, ארמנים, טורקמנים, צוענים, צ'רקסים ומנדאים - והחלפה שלהם במשפחות ערביות. בשנות ה-70 של המאה ה-20, משטרו של חוסיין הגלה בין 350,000 ל-650,000 עיראקים ממוצא איראני, שרובם עברו לאיראן. אלו שיכלו להוכיח מוצא איראני בפני בתי המשפט האיראניים קיבלו אזרחות איראנית (כ-400,000 איש) בעוד שחלקם חזרו לעיראק לאחר שלטונו של חוסיין.

במהלך מלחמת איראן–עיראק שהתרחשה בשנים 1980–1988 "מבצע אל-אנפאל" שהוביל ממשל הבעת' הרס כפרים ומובלעות רבות של מיעוטים כורדים, אשורים ומיעוטים אתניים אחרים בצפון עיראק, כאשר בסיום האירוע, התושבים שלהם הועברו לעתים קרובות בכוח לערים גדולות בתקווה שיעברו ערביזציה. המדיניות הזו גירשה כחצי מיליון איש בשנים 1991–2003. באותן שנים מפלגת הבעת' הפעילה לחצים רבים על הקבוצות האתניות הללו להזדהות כערבים אתניים-תרבותיים, והטילה הגבלות שונות על השפות, האמונות, הביטויים התרבותיים והזכויות שלהם להגדרה עצמית.

 סוריה 

מאז עצמאותה של סוריה בשנת 1946 מצרפת, אזור רוז'אבה (כורדיסטן הסורית) שידוע כאזור בעל קבוצות אתניות שונות בצפון סוריה, סבל מהפרות זכויות אדם חמורות, בעקבות מדיניות ערביזציה אכזרית ביותר שקיבלו תושבי האזור מצד כל הממשלות שקמו במדינה בעקבות קבלת העצמאות. בעוד שכל הקבוצות האתניות הלא-ערביות בסוריה, כמו אשורים, ארמנים, טורקמנים ומ'אלאמי , עמדו בפני לחץ מצד מדיניות לאומנית ערבית להזדהות כערבים, הלחץ האכזרי ביותר כוון נגד הכורדים והיזידים (שהגיע לשיאו ברצח העם היזידי על ידי הפעילים הערבים של ארגון הטרור המדינה האסלאמית). בדו"ח שלו למושב ה-12 של מועצת זכויות האדם של האו"ם תחת הכותרת "רדיפה ואפליה נגד אזרחים כורדים בסוריה", קבע הנציב העליון לזכויות אדם של האו"ם:"ממשלות סוריות המשיכו לאמץ מדיניות של אפליה אתנית ורדיפה לאומית נגד כורדים, תוך שלילת זכויותיהם הלאומיות, הדמוקרטיות והאנושיות - חלק בלתי נפרד מהקיום האנושי. הממשלות הטילו תוכניות, תקנות ואמצעי הדרה מבוססי אתניות על היבטים שונים של חייהם של הכורדים - פוליטיים, כלכליים, חברתיים ותרבותיים".
ממוזער|237x237 פיקסלים|אנדרטה לזכר הקורבנות של רצח העם היזידי בבירת ארמניה, ירוואן
מאז עצמאותה של המדינה השפה הכורדית לא הוכרה רשמית כשפה לאומית או כשפת מיעוט, ולא היה לה מקום להוראה בבתי ספר ציבוריים - רק לשפה הערבית. בנוסף לכך, צו משנת 1989 אסר בחוק על השימוש בכורדית במקומות תעסוקה וכן בציון נישואים ואירועים דומים. בספטמבר 1992 יצא צו ממשלתי נוסף שאוסר על רישום תינוקות בשמות כורדים. על פי הצו לא ניתן גם כן לתת לעסקים שמות כורדים, לפרסם ספרים, מוזיקה, סרטונים וחומרים אחרים בשפה הכורדית. ביטויים של זהות כורדית כמו שירים וריקודי עם הוצאו מחוץ לחוק ולעתים קרובות נאשמים הועמדו לדין במסגרת חוק פלילי ייעודי נגד "החלשת הרגש הלאומי". חגיגת חג הנורוז הוגבלה גם כן בקרב כורדים.

בשנת 1973, הרשויות הסוריות החרימו 750 קמ"ר של אדמה חקלאית פורייה במחוז אל-חסכה, שהייתה בבעלותם ועובדה על ידי עשרות אלפי אזרחים כורדים, ונתנו אותה למשפחות ערביות שהובאו ממחוזות אחרים. מהנדס כורדי באזור תיאר את מדיניות היישוב של הערבים באזור שנקט המשטר כחלק מ-"תוכנית החגורה הערבית" , באומרו:"הממשלה בנתה להם בתים בחינם, נתנה להם נשק, זרעים ודשנים, ויצרה בנקים חקלאיים שסיפקו להם הלוואות. בין 1973 ל-1975 הוקמו 41 כפרים ברצועה הזו, החל מעשרה קילומטרים מערבית לעיר ראס אל-עין . המטרה שלה הייתה להפריד בין נוכחות הכורדים בטורקיה והכורדים בסוריה, ולאלץ את הכורדים באזור לעבור לערים. כל ערבי היה יכול להתיישב באל-חסכה, אבל אף כורדי לא הורשה לעבור ולהתיישב שם".בשנת 2007, בתוכנית נוספת כזו במחוז אל-חסכה, 6,000 קמ"ר סביב העיר אל-מלכיה הוענקו למשפחות ערביות, כאשר במקביל עשרות אלפי תושבים כורדים מהכפרים באזור גורשו. ההפקעות הללו ואחרות של רכוש של אזרחים כורדים אתניים נעשו כחלק מתוכנית האב המכוונת של "החגורה הערבית" בניסיון לרוקן את אזור ג'זירה  העשיר במשאבים מתושביו הכורדים האתניים וליישב אותו במקום עם ערבים אתניים.

לאחר שהכוחות בראשות טורקיה כבשו את מחוז עפרין  בתחילת 2018, הכוחות החלו ליישם מדיניות יישוב מחדש על ידי העברת לוחמי הצבא הסורי החופשי שנתמכו על ידי טורקיה ופליטים ערבים סונים מדרום סוריה לבתים ריקים שהיו שייכים לעקורים המקומיים. לבעלים הקודמים, שהיו כורדים ויזידים, נמנעה הגישה מלחזור לעפרין. פליטים מנווה המדבר ע'וטה בדרום-מערב המדינה בו שוכנת הבירה דמשק, הצהירו בעת כתבות שצולמו באזור שהם חלק מ-"שינוי דמוגרפי מאורגן" שעתיד להחליף את האוכלוסייה הכורדית של עפרין ברוב ערבי.

 דה-ערביזציה 
בעידן המודרני, המנוח "דה-ערביזציה" מתייחס לתנועות ו/או למדיניות ממשלתית שמטרתן לבטל את הערביזציה באמצעות החזרה של השפה, התרבות, הספרות, האמנות, המוזיקה והזהות האתנית שהייתה באזור לפני הגעתה של הערביזציה. לאורך מאות שנים החלו תהליכים שונים של דה-ערביזציה, היסטוריים ומודרניים, שהצליחו לבטל לחלוטין את הערביזציה שהתקיימה באותן אזורים, בהם נכללים:

 אירועים היסטוריים של דה-ערביציה 

 הכיבוש הנורמני של דרום איטליה (999–1139) 

הכיבוש המוסלמי של סיציליה  שבאיטליה נמשך משנת 827 עד שנת 902, אז הוקמה אמירות סיציליה שהתאפיינה בתרבות ערבית-אסלאמית. עם זאת, האמירות לבסוף הובסה כאשר החל הכיבוש הנורמני של דרום איטליה בין השנים 999 ל-1139, והערביזציה של האי הגיעה לסיומה לכל המאוחר באמצע המאה ה-13, לאחר שהוחזרה התרבות הלטינית-קתולית של האי עם הקמתה של רוזנות סיציליה הנורמנית על ידי רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה.ממוזער|ציור של רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה מקבל את המפתחות לבירה פלרמו מישליטי אמירות סיציליה הערבים ב-1071
 רקונקיסטה (1212–1492) 

תהליך הרקונקיסטה בחצי האי האיברי הוא הדוגמה הידועה ביותר בהיסטוריה לתהליך דה-ערביזציה מוחלט שהסתיים בהצלחה. הדה-ערביזציה של חצי האי התהפך כאשר הממלכות הנוצריות, בצפון חצי האי כבשו את טולדו בשנת 1085 ואת קורדובה בשנת 1236. אמירות גרנדה, האמירות האחרונה שנותרה בחצי האי, נכבשה בחזרה על ידי הנוצרים בינואר 1492, ובכך, הסתיים העידן של הישות הערבית-מוסלמית אל-אנדלוס. השטחים שנכבשו מחדש עברו תהליכי "היספניזציה" והתנצרות, אם כי התרבות, השפות והמסורות הדתיות שהתפשטו באזור היו שונות מאלה של הממלכה הוויזיגותית הקודמת שהייתה באזור לפני הערביזציה.

 אירועים מודרניים של דה-ערביזציה 
בעידן המודרני, חלו התפתחויות פוליטיות שונות שהפכו את תהליך הערביזציה. הבולטים ביניהם:

 ברבריזם , תנועה פוליטית-תרבותית ברברית של לאומיות אתנית, גיאוגרפית ותרבותית שהחלה במאה ה-20 באלג'יריה, מרוקו וצפון אפריקה הרחבה יותר.
 הקמתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בשנת 1948, הגדרתה של השפה העברית כשפה רשמית יחידה (חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי), עברות של שמות ערים, שלטים, מקומות ציבוריים ועוד מערבית לעברית ודה-ערביזציה של יהודים ספרדים ומזרחים דוברי ערבית שעלו למדינה מהעולם הערבי-מוסלמי.

 הקמת מדינה בשליטה כורדית בחבל הארץ של מסופוטמיה ב-2003 ככורדיסטן העיראקית. האוטונומיה של המדינה הובטחה בחוקת עיראק החדשה שהתקבלה ב-2005, ובהמשך ב-2017 נערך משאל העם על עצמאות חבל הארץ, שזכה לתמיכה גורפת של מעל 92% עבור כינון מדינה כורדית עצמאית והיפרדות מהשלטון הערבי העיראקי.ממוזער|249x249 פיקסלים|מחאות בעד עצמאות כורדיסטן העיראקית בעת משאל העם על עצמאות חבל הארץ בעיר אירביל, בירת חבל הארץ, 2017

 הפיכתה של דרום סודאן למדינה נוצרית עצמאית מסודאן הערבית-מוסלמית ב-2011 בעקבות תמיכה של 98% בעצמאות המדינה בהצבעה על משאל העם על עצמאות דרום סודאן שנערך בחודש ינואר, לאחר שתי מלחמות אזרחים עקובות מדם, מה שצמצם את שטחה של סודאן הערבית כמעט בחצי. השפה הרשמית של דרום סודאן הפכה מאז לשפה האנגלית עם מגוון שפות ילידיות שמוגדרות כשפות לאומיות בעוד השפה הרשמית של סודאן היא הערבית בלבד. מאז קבלת עצמאותה המדינה לא הצטרפה מעולם לארגון ליגה הערבית בניגוד לסודאן שחברה בו מאז 1956.

 הקמתו של המנהל האוטונומי הדמוקרטי של צפון ומזרח סוריה שידוע גם כ-"כורדיסטן הסורית", "מערב כורדיסטן" ו-"רוז'אבה" בשליטה כורדית בשנת 2012.
 בשנת 2018 ממשלת הרפובליקה העממית של סין פתחה בקמפיין שקראה לו "דה-ערביזציה" ו-"דה-סעודיזציה" להסרת כיפות ומינרטים בסגנון ערבי ממסגדים ברחבי המדינה.
 במלזיה, איבראהים איסקנדר מג'והור, הסולטאן החמישי של מדינת ג'והור המודרנית במלזיה, והחל מ-2024 גם היאנג די-פרטואן אגונג, המונרך של מלזיה, ידוע כמבקר חריף של ערביזציה בקרב מלאים. לאורך השנים איסקנדר קרא "לשמר את התרבות המלאית" במקום "להכניס אליה את התרבות הערבית", קרא לאזרחים "לא להתייחס לנשים בלבוש חשוף או ללחיצות ידיים של בני זוג" וקרא נגד שימוש במילים ערביות במקום מילים בשפה המלאית. הפוליטיקאי עבדול עזיז בארי הצהיר בשנת 2016 כי "האסלאם והתרבות הערבית שלובות זו בזו" וביקר את איסקנדר על דבריו. דאטוק האריס קאסים, יו"ר המחלקה האסלאמית של מדינת סלנגור, ביקר גם כן את איסקנדר. בתגובה, איסקנדר הציע את ערב הסעודית כיעד הגירה עבור "אלו המעוניינים לדבוק בתרבות ערבית", והצהיר שהוא מתכוון "לדבוק בתרבות המלאית".

 ראו גם 
 חלוקת העולם על פי האסלאם
 אסלאמיזציה
 ג'יהאד
 ד'ימי
 ג'יזיה
 תנאי עומר
 אירוערביה 

הערות שוליים

קטגוריה:תרבות ערבית
קטגוריה:ערבים
קטגוריה:התבוללות תרבותית