קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה

שמאל|ממוזער|250px|מקום שיש בו באר מים שהמים שבו ראויים לשתייה, נחשב קרפף שהוקף לדירה והטלטול בו מותר
ממוזער|שמאל|250px|דיר עזים נחשב קרפף שהוקף לדירה והטלטול בו מותר
קרפף שלא הוקף לדירה הוא כלל שטבעו חז"ל אודות בית הנחשב מהתורה לרשות היחיד, שמחיצותיו לא הוקפו לשם דירה (מגורים). להלכה נפסק שאם הוא יותר מבית סאתים, דינו ככרמלית ואסור לטלטל בו יותר מארבע אמות.

הכלל
מותר לטלטל בכל שטח רשות היחיד המשמשת למגורים כגון בית, חצר ומבוי, (רחוב) אפילו הם גדולים ביותר. אולם רשות היחיד שאינה משמשת למגורים ("קרפף שלא הוקף לדירה"), כגון שדה זרוע ששטחו גדול מבית סאתים, היא ככרמלית, ואסור מדרבנן לטלטל בתוכו יותר מארבע אמות, אך מקובל להלכה שמותר להעביר ממנו לכרמלית אחרת.  אמנם לעניין הוצאה והכנסה לרשות הרבים השטח נידון כרשות היחיד, והאיסור לטלטל בין שתי הרשויות הוא איסור מהתורה. נחלקו הפוסקים האם מותר להעביר ממנו לרשות היחידלפי הגהת רמ"א ב הדבר אסור. אך לדעת המבי"ט מותר הדבר., ומקובל להלכה שהדבר אסור.

סיבת האיסור הוא מחשש שאנשים יראו שמטלטלין במקום כה גדול ויבואו משום כך לבוא ולטלטל גם כן ברשות הרבים ויעברו על איסור דאורייתא משום הכי גזרו חכמים שאין לטלטל יותר מארבע אמות.

איסור זה הוא דווקא על חצר שגדולה מבית סאתים, מכיוון שכל איסורי שבת נלמדים ממלאכת המשכן, וגודל המשכן היה בית סאתים ונחשב היה לרשות היחיד, ולכן לא רצו חכמים לקבוע שלבית שגודלו כבית סאתים אין דין "רשות היחיד".

שטח בית סאתיים הוא 5,000 אמות מרובעות (100 על 50 אמה), שהוא שיעור שטח חצר המשכן במדבר סיני, ושטח השדה הנדרש על מנת לגדל נפח של שתי סאות גרעיני חיטה. מקובל לחשב שיעור זה ב-1,039.68 מטר רבוע, אך ישנן דעות לפיהן מדובר בשטח של 1,152 מ"ר או 1,660 מ"ר. מכיוון שבשטח זה היה מותר לטלטל במדבר סיני, אף שלא הוקף במחיצות לצורך מגורים, שהרי המשכן לא שימש למגורים, לא אסרו חכמים לטלטל בתוך כל שטח במידה זהה או קטנה מחצר המשכן. אולם שטח שאורכו גדול ביותר מפי שניים מרוחבו – אסור לטלטל בתוכו עד שיהיה מוקף לדירה. טעם דין זה, שכיוון שבשטח זה יחסי השטחים גדולים מאשר היה בחצר המשכן, שבו היחס היה כפליים אורך על רוחב, ולכן אין השטח דומה לחצר המשכן.

 ההגדרה ההלכתית לקרפף 
לפי הסוגיות התלמודיות, מדובר על אזור בתוך העיר, שבין חצרות הבתים, כאשר "חצר" הייתה שטח שתוּחם בבתי מגורים, נועד לשימוש הדיירים והיה בבעלותם המשותפת. לעומת זאת הקרפף (מנוקד בצירה - קַרְפֵּף) הוא השטח בין החצרות או מעבר להן, שאינו לשימוש הדיירים, אך אינו דרך (לא רחוב קטן המוביל לחצרות – המכונה 'מבוי', ולא דרך ראשית המכונה 'רשות הרבים').

האחרונים התחבטו לגבי הגדרת 'הקרפף ההלכתי', שכן בתלמוד אנו מוצאים רשימה של מבנים או אזורים שנחשבים "מוקפים לדירה":
 בית שהוקף לשם דיר,
 "סהר" – ביתן גינה,
 "מוקצה" – רחבה שמאחורי הבתים ובה מניחים דברים שאין להם מקום בבית – לצורך אחסון (ויש המסבירים שמדובר במבנה קטן של מחסן),
 חצר – אזור בין בתים
 פסי ביראות – קורות העץ משני צידי הבאר או בור המים, על מנת להחזיק את הדלי.

לעומתם השומרה – מקום המיועד לשמירה – אינו נחשב לבית דירה. כך גם ה"קרפף" – לפי המסורת הפרשנית – מקום שבו אוצרים עצים לימות החורף.

בספר ביאור הלכה מבואר, כי מקום שאליו אדם נכנס ויוצא תמיד כמו דיר – שאליו נכנס האדם תמיד לחלוב ולטפל בצאן, או "סהר" – מקום שעשויים לצאת אליו להתאווררות, נחשב לדירה ראויה. כך גם פסי ביראות – מכיוון שיש ביניהם מים שראויים לשתיית אדם מקומם נחשב ל"דירה".

לעומת זאת הקרפף, שלהבנתו הוא מקום מחוץ לעיר שבו אוצרים עצים לזמן ארוך, ואין מבקרים בו באופן תמידי, אין בו מים או דבר אחר שיגדיר את המקום כדירה. כך גם ה"שומרה" אינה נחשבת לבית דירה, שכן אין לה חשיבות דירה, שכל מטרת שהיית השומר במקום היא רק לצורך דירה אחרת שעליה הוא שומר.

מוקף לדירה
כדי ששטח יחשב כ'מוקף לדירה' מהבחינה ההלכתית, על מנת שיהיה אפשר לערב עמו ולטלטל בו, יש צורך שהמבנה עבור המגורים יהיה במקום לפני הקמת המחיצות סביבו. אולם ניתן להכשיר שטח שהוקף קודם, ורק אחר כך נתיישב, על ידי פריצת המחיצה המקיפה במשך 10 אמות, ובכך פוסלים את המחיצה, ובניית המחיצה מחדש, בפרצה שנוצרה.

'דירה' לעניין זה משמעה מקום מגורים 'גמור' של אדם, ובכלל זה מקום שאדם רגיל להיכנס ולצאת אליו.

לעומת זאת, ביתן בפרדס המיועד לשומר המתחלף תדיר, וכדומה – אינו נחשב כ'דירה' לעניין זה.

פנים חדשות באו לכאן

בדין זה של קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה שאסור לטלטל שם, בא ליישום הכלל פנים חדשות באו לכאן. הבעיה של קרפף שלא הוקף לדירה היא בכך שהמחיצות לא הוקפו לשם מגורים. לכך יש פתרון: אם מילא את הבית בעפר, בטלו המחיצות שהרי אין הן משמשות עוד למחיצות, ולכן אם חזר ופינה את העפר נחשבות המחיצות כמחיצות שהוקפו לשם דירה בבית שדרו בו ואחר כך בנו בו מחיצות והבית מותר.

המקור הראשוני לכלל הוא בברייתא אודות דיני טומאה וטהרה. בברייתא זה נפסק, כי הדין "פנים חדשות באו לכאן" קיים גם בחפץ שהשתנה בהדרגתיות, כך למשל סנדל שנקרעה אחת מסוליותיו, וחזר ותפרה, ולאחר מכן נקרעה הסולייה השנייה ותפרה, הסנדל טהור, כי "פנים חדשות באו לכאן". בדור האמוראים דנו בהלכה זו, ואמר רבי יוחנן לחזקיה כי ניתן להסמיך להלכה זו שאלה אחרת בהלכות ערובין העוסקת באדם שפרץ חלק ממחיצת הקרפף וחזר וגדרה, פרץ חלק אחר וחזר וגדרו, עד שפרץ את כל המחיצה. כאשר שמע זאת חזקיה הוא התבטא על רבי יוחנן בהתפעלות "אין זה בן אדם, אלא מלאך!".

כך גם נפסק להלכה בשולחן ערוך סימן שנ"ח סעיף ב':

 משמעות המילה 'קרפף' 
גיזרון המילה אינו מחוור כל עיקר. שמואל קרויס סבר שהיא מילה עברית מן השורש קפ"ף שקרובה אל המילה גָּפָה מלשון המשנה לציון גדר אבנים ואולי גם למילים הארמיות כיף וכיפתא (ועוד) לציון גדה סלעית של נחל או אגם (ודומה לזה בבן סירא "גפת נחל"). לדעתו השורשים קפ"ף, כפ"ף וגפ"ף מתחלפים (בעיצור החִכִּי באות הראשונה של השורש) וההוראה היסודית זהה: "לשון סתימה ומחיצה".

עמנואל לעף העלה את ההשערה (בלשון ספק) שהשורש הוא קו"ף או נק"ף, שכן מדובר בשטח מוקף גדר.

אחרים פקפקו במוצאהּ העברי; מי מהם שהסמיך אותה לאכדית ומי ליוונית.

גם ניקוד המילה אינו ברור. במילון בן יהודה ניקדו קַרְפִּיף, ולעומת זאת הקריאה המקובלת היא קַרְפֵּף.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:הלכות עירובין