אונורה מירבו

אונורה-גבריאל ריקטי, הרוזן ממירבו (בצרפתית - Honoré Gabriel Riqueti, comte de Mirabeau; 9 במרץ 1749 - 2 באפריל 1791) היה מדינאי צרפתי בתקופת המהפכה הצרפתית. מירבו היה גם סופר, דיפלומט, בונה חופשי ועיתונאי. הוא נודע בכושר נאומו וביכולתו הפוליטית. במהלך המהפכה הצרפתית נמנה עם המהפכנים המתונים המעדיפים מונרכיה קונסטיטוציונית על פי המודל של הממלכה המאוחדת. הוא ניהל מגעים כושלים עם בית המלוכה שנועדו לשמור על מוסד המלוכה. מותו ממחלת לב נחשב לאחת מנקודות המפנה במהפכה הצרפתית.

ביוגרפיה
מוצאו 
אונורה מירבו נולד למשפחת אצולה רבת נכסים מפרובנס, ששורשיה העתיקים ככל הנראה באיטליה. בשנת 1570 קנתה המשפחה, אז משפחת סוחרים, את הטירה ואת הנחלה במירבו אשר בפרובנס. בשנת 1685 קיבל ראש המשפחה דאז את תואר האצולה המרקיז ממירבו. סבו של אונורה מירבו שירת כקצין בצבא צרפת, ובשנת 1705, נפצע באורח רציני בצווארו במהלך מלחמת הירושה הספרדית.

ילדותו
אונורה נולד לכלכלן ויקטור דה ריקטי, המרקיז ממירבו, ולאשתו מרי-ז'נבייב לבית וסן (Vassan). בהיותו בן שלוש שנים, חלה באבעבועות שחורות, ואם כי החלים לבסוף, הותירו אלה את חותמן על פניו. בגיל 15, לאחר מספר שנים בהן קיבל את חינוכו על ידי מדריך, נשלח אונורה מירבו לפנימיה בפריז, אשר המשטר בה היה קפדני.
שרות צבאי
בגיל 18, מירבו החל בלימודים בבית ספר צבאי, אף הוא בפריז. לאחר מספר חודשים, כאשר סיים את אותו בית ספר, מירבו הוצב לאותו גדוד פרשים עליו פיקד בזמנו סבו. בזמן שירותו באותה יחידה, מירבו הסתבך ברומן עם בת זוגו של מפקד הגדוד. השערורייה שהתחוללה הביאה לכך שאונורה נאסר באיל דה רה, ושוחרר ממאסרו כאשר התנדב למשלחת צבאית לקורסיקה. בהיותו בקורסיקה, הוכיח כושר עבודה רב כמו גם כשרון צבאי ניכר, לצד סקרנות וחקרנות בכל הנוגע לאי. כבעבר, גם שם הסתבך שוב בפרשיות אהבים שערורייתיות, וכן, זו הפעם, גם בחובות הימורים. על כל פנים, מירבו קודם לדרגת קפטן.

נישואין
ב-1772 מירבו נשא לאשה את אמילי דה קובה (Covet) בת ה-18, ביתו של המרקיז דה מריניאן (Marignane) מפרובנס. גם לקשר זה היו מרכיבים שערורייתיים, ובין היתר, ככל הנראה אמילי הייתה מאורסת לאדם אחר, מבוגר הרבה יותר. על כל פנים, למרות שאביו סייע לו באמצעות קיצבה, אביה של אמילי נמנע מלהעניק לזוג נדוניה. אונורה מירבו התקשה להעניק לאשתו את רמת החיים אליה הורגלה, ושוב הוא שקע בחובות. הבן היחיד שנולד לזוג ב-1773, מת ב-1778.

מאסרים
חובותיו, ומריבות שלובו על ידי אופיו הסוער, הביאו ב-1774 למאסרו במצודת איף באמצעות מכתב חתום מראש על ידי המלך (lettre de cachet), דבר שהיה אפשרי בתקופה שטרם המהפכה הצרפתית. בתקופת הגלייתו, כתב את חיבורו המקיף הראשון: "מסה על הדספוטיזם" (Essai sur le despotism). ב-1775, נשלח להמשך המאסר בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה, סמוך לגבול צרפת-שווייץ של ימינו. תנאי מאסרו במקום זה לא היו הדוקים, הוא יכול היה לבקר בעיירה הסמוכה פונטרלייה (Pontarlier), ושם פגש את מרי תרז דה מונייה (Monnier) בת ה-22, שכונתה 'סופי' (Sophie). הזוג התאהב, וסופי, שהייתה נשואה למרקיז דה מונייה בן ה-70, הפכה לפילגשו. הוא ברח לשווייץ, שם הצטרפה אליו סופי. משם עשו דרכם לאמסטרדם, שם מירבו התפרנס כעט-להשכיר. בינתיים, בפונטרלייה, נידון מירבו למוות בעוון פיתוי וחטיפה. ב-1777, מירבו הוסגר בחזרה לצרפת, ונאסר בטירת ונסן. בתקופת מאסרו הרבה לכתוב, הן לסופי, הן ספרים בנושאי ארוטיקה, הן בנושא ה-lettre de chachet, אותו הוקיע כבלתי מוסרי וכבלתי חוקי. כללית, מירבו פיתח מאד בתקופה זו את יכולת הביטוי שלו.

לפני המהפכה הצרפתית
בדצמבר 1780 מירבו שוחרר ממאסרו. מירבו וסופי, אשר נולדה להם בת שמתה בגיל שנתיים, נפרדו זמן קצר לאחר ששוחרר (ב-1789, לאחר פרשיית אהבים נוספת, סופי התאבדה). בסופו של דבר מירבו הצליח לבטל את פסק דין המוות שהוצא נגדו, ואף הצליח להטיל על המרקיז דה מונייה את הוצאות המשפט. בערך באותו מועד, ב-1783, מירבו נפרד גם מאשתו. לאחר כל אותם הליכים משפטיים, מירבו העדיף לעזוב לזמן מה את צרפת, ועבר להתגורר בנוישאטל. לאחר כשנה בפריס (ספטמבר 1783 עד אוגוסט 1784), בה שוב יצר שערורייה עקב קשר אינטימי עם הנרייטה ואן הארן (van Haren), הוא המשיך לאנגליה, על מנת לתת לרוחות שסערו להירגע. באנגליה יצר קשר עם הויגים והתוודע לאישים בולטים בחוגיהם, כמו גם לכתביהם ולדעותיהם. בעת שהותו באנגליה, אשר נמשכה כתשעה חודשים, התוודע, תוך הערכה לא מעטה, לאופן פעולת המערכת הפוליטית בה, ולימים ניסה להחדיר אלמנטים ממנה למערכת השלטון של צרפת. כן הושפע מן הידיעות והדעות אודות המהפכה האמריקנית שאירעה זמן קצר לפני כן. תקופה זו בחייו הצטיינה בפוריות בלתי רגילה של מחשבותיו וכתביו בענייני חברה ומדינה, כולל ביקורת על המתרחש בנושאים אלה בצרפת. אלה היוו חלק מן התשתית האינטלקטואלית שביסוד המהפכה הצרפתית. לאחר שהותו באנגליה, מירבו חזר לפריז, ושוגר על ידי משרד החוץ הצרפתי לשליחות בפרוסיה, אשר נמשכה מדצמבר 1785 למאי 1786. בחודשים הבאים שלאחר שובו, ערך מירבו עוד שני ביקורים בפרוסיה. ב-1788, לאחר ביקורו השלישי, פרסם את חיבורו הידוע ביותר, "על המלוכה הפרוסית תחת שלטונו של פרידריך הגדול" (De la monarchie prussienne sous Frédéric le Grand). הספר, הביקורתי בגישתו, הביך את שלטונות צרפת, שמיהרו לצנזרו, אולם בכל זאת המידע אודותיו התפרסם, ובבוא העת, סייע למצב את מירבו כמנהיג בעל גישה המצדדת במהפכה שלעתיד לבוא.

תקופת המהפכה
ב-1789, כדי לדון במשבר הכלכלי החמור אליו נקלעה צרפת, כונסה אספת המעמדות של 1789. מירבו, שלא הצליח להיבחר כנציג מטעם מעמד האצולה אליו השתייך, נבחר לנציג המעמד השלישי (האיכרים והבורגנים) לאותה אספה, הן של אקס-אן-פרובאנס, הן של מרסיי, והוא בחר לייצג את הראשונה. בנוסף, החל בהוצאת עיתון, שלאחר שינויים מספר נקרא "קורייר דה פרובאנס" (Courrier de Provence, "דואר פרובאנס"), בו הביע מכאן והלאה את עמדותיו. כך, מירבו היה נוכח בעת כינוס האספה ב-4 במאי.
עם כינון האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית, בחודש יוני 1789, מירבו היה הרוח החיה בה. ב-23 ביוני, כאשר שליח המלך ביקש לפזר את האספה הלאומית, היה זה מירבו שביקש ממנו להודיע לשולחו כי חברי האספה הם המייצגים של העם.

אביו של אונורה מירבו הלך לעולמו ב-13 ביולי, יום לפני כיבוש הבסטיליה, כך שאונורה מירבו לא נטל חלק באירוע. בשבועות שלאחר מכן, למרות שנטל חלק חשוב בניסוח הצהרת זכויות האדם, חש מירבו כי ההמון הזועם, אם לא ירוסן, יטה את המאורעות לכיוון הרסני. כללית, מירבו חש כי שטף המאורעות זורם מהר מדי. למשל, לגבי ההצהרה של האספה הלאומית אודות ביטול הפאודליזם, אשר ניתנה ב-4 באוגוסט, מירבו טען כי יצאה בטרם עת, וכי לא די בהריסת המשטר הישן בטרם נבנה משטר חלופי תקין. במאמציו למתן את המהפכה, יצר באוקטובר קשר עם המלך לואי ה-16 ובעיקר עם המלכה מארי אנטואנט. מירבו היה חבר במועדון היעקוביני, אחד הגופים אשר דחפו להקצנת המהפכה, ומ-30 בנובמבר 1790 - נשיאו. חרף זאת, שאף לשימור המשטר המלוכני בצורה של מלוכה חוקתית, אשר תכיר בביטול הפאודליזם ובכך שהשלטון האבסולוטי תם, אך עם כוח וסמכויות כלשהן שיישארו למלך, כגון זכות וטו באשר להחלטות האספה המכוננת הלאומית, בה מירבו היה מחשובי החברים. כפשרה, הוחלט לבסוף לתת למלך זכות להשעות חוק למשך שנתיים. הקשר לא היה חד צדדי, ובאמצעות כסף שהושג באוסטריה, המלך סייע למירבו לכסות את חובותיו, ובנוסף העביר אליו קצבה חודשית.

מירבו היה מתון גם בנושאי הכלכלה. הוא תמך בהנפקת האסינייאטים, אלא שדרש להגביל את הכמות המונפקת, כך שהאינפלציה שנגרמה עקב הנפקתם תהא נשלטת.

מירבו ניסה להשיג את תמיכתם של ז'אק נקר ושל לפאייט, אך לשווא. כללית, לאורך תקופת פעילותו, מירבו לא הצליח לגבש מחנה של תומכים, ועל אף כישרונו, אישיותו וכושר התבטאותו, פעם אחר פעם הצעותיו נדחו על ידי האספה. בכל זאת, בשנתיים הראשונות למהפכה, מירבו היה הדמות הבולטת בציבוריות הצרפתית, וב-29 בינואר 1791, נבחר לנשיא האספה, תפקיד אותו מילא עד יומו האחרון.

ב-2 באפריל 1791 מירבו הלך לעולמו מדלקת קרום הלב. לאחר מותו, ועד אמצע העשור, בין היתר כנראה בשל היעדר השפעתו הממתנת, הלכה המהפכה והקצינה. בין היתר, המלוכה בוטלה והמלך והמלכה הוצאו להורג.

 הנצחה 

מירבו היה האישיות הראשונה שמקום קבורתה היה הפנתאון של פריס. לאחר שנתגלו קשריו עם המלך והמלכה, גופתו הוצאה מהפנתאון, ובמקומו נקבר במקום ז'אן-פול מארה.

בנוסף, שמו של מירבו מונצח בגשר מירבו.

לקריאה נוספת

באנגלית:

 Epstein, David M. "Mirabeau and The French Revolution: A Reappraisal," The Historian (1970) 32#4 pp 576–594 DOI: 10.1111/j.1540-6563.1970.tb00379.x online
 Furet, François and Mona Ozouf, eds. A Critical Dictionary of the French Revolution (1989), pp. 264–72
 Luttrell, Barbara. Mirabeau (Southern Illinois University press, 1990), scholarly biography
 Price, Munro. "Mirabeau and the Court: Some New Evidence," French Historical Studies (2006) 29#1 pp 37–75, online
 Warwick, Charles F. Mirabeau and the French revolution (Kessinger Publishing, LLC, 2005)
 von Guttner-Sporzynski, Darius. The French Revolution  (2015).

בצרפתית:

, valuable primary sources

קישורים חיצוניים






קטגוריה:המהפכה הצרפתית: אישים
קטגוריה:פוליטיקאים צרפתים
קטגוריה:צרפתים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1749
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1791