עשרת ספרי ההיסטוריה

עשרת ספרי ההיסטוריה (בלטינית: Decem Libri Historiarum) ידוע גם בשם דברי ימי הפרנקים (בלטינית: Historia Francorum) הוא חיבור היסטורי בן 10 ספרים, אשר נכתב על ידי גרגוריוס, בישוף העיר טור (573–594), ובו הוא מתאר את תולדות העולם מראשיתו ועד לתקופתו.
גרגוריוס החל לכתוב את הספרים בהיותו בן 38, וההערכה היא שהם נכתבו בין השנים 575 ל-591.

הפתיחה
בפתיחה של חיבורו מסביר גרגוריוס מדוע הוא נטל על עצמו לכתוב את תולדות הפרנקים:

הספרים
הספר הראשון בחיבור עוסק בתקופה שמבריאת העולם ועד שנת 397. על אף שהספר נטול כל ערך היסטורי, ניתן ללמוד ממנו על תפיסת המקרא וההיסטוריה הרומית בתקופתו של גרגוריוס. בספר זה הוא מזכיר את פאראמונד כמלך הראשון של הפרנקים.

הספרים השני, השלישי והרביעי סוקרים את תולדות האימפריה הפרנקית מתקופתו של כלוביס ועד שנת 575, השנה בה התחיל גרגוריוס לכתוב את חיבורו. לספרים אלה ישנו ערך היסטורי מסוים, אך הם עדיין נחשבים כמקור שניוני, שכן גרגוריוס לא חי בתקופה הנדונה בספרים אלו, וסביר להניח שהתבסס בכתיבתו על מקורות מוקדמים יותר מתקופת הממלכה (ככל הנראה מקורות כנסייתיים).

ששת הספרים האחרונים (5–10) אשר נכתבו בין השנים 575 ל-591, בהן היה גרגוריוס מטור פעיל ביותר הן כאיש כנסייה בכלל והן כבישוף העיר טור בפרט, מפורטים ביותר וערכם רב. אמנם גם ספרים אלו, כמו רוב החיבור, כתובים לעיתים כספרים היסטוריים ולעיתים בצורה הגיוגרפית, וכן הם אינם נטולי פניות (אבל שום יצירה היסטורית אינה כזאת), עדיין ניתן להפיק מהחיבור את המרב אם בוחנים נכון את הכתוב בטקסט ואת אשר לא כתוב בטקסט.

גרגוריוס גם מזהיר את אנשי הכנסייה לבל ישנו דבר מספריו, וישמרו אותם כמו שהוא כתב אותם:

התנצרותו של כלוביס
אחד האירועים החשובים ביותר שקרו בימי הביניים המוקדמים הייתה המרת דתו של כלוביס, מלך הפרנקים, מהדת הפגאנית לנצרות הקתולית. גרגוריוס מביא אנקדוטה מעניינת על אופיו ה"נוצרי" כביכול של כלוביס טרם התנצרותו (סיפור האגרטל מסואסון), ואת הסיבות אשר הביאו להתנצרותו, וקבלתו את ישו כאל.

סיפור האגרטל מסואסון
ממוזער|שמאל|180px|קטע מהספר בכתב יד מהמאה ה-7.
במסגרת תיאורו את ניצחון הפרנקים על הרומאים, כולל גרגוריוס אנקדוטה שהתרחשה בעת שכלוביס היה עדיין פגני: בשנה החמישית למלכותו (486) יצא כלוביס למלחמה נגד סיאגריוס, שישב בעיר סואסון. במהלך כיבוש העיר, בזז צבאו של כלוביס כנסיות רבות ומאחת מהן לקחו לוחמיו אגרטל. בישוף אותה כנסייה ביקש להחזיר את האגרטל, וכלוביס הודיע לו שאם האגרטל ייפול בגורל בידיו בחלוקת השלל, ימלא את בקשתו. כלוביס ביקש מלוחמיו שיסכימו לתת לו את האגרטל, חלקם הסכימו אולם אחד מהם זעם על כך, והשליך גרזן על האגרטל. כלוביס מסר את האגרטל לשליח הכנסייה, וכעבור שנה כינס את צבאו, לקח את גרזנו של האיש שזרק אותו על האגרטל, החדיר את הגרזן לתוך ראשו, ואמר: "כך עשית לאותו אגרטל בסואסון". החייל הסורר דרש לקיים את המנהג העתיק של חלוקת השלל על פי גורל, ונרצח בשל כך על ידי כלוביס, אלא שגרגוריוס מעניק לכך הסבר נוצרי שמצדיק את המעשה כגמול הולם לשבירת האגרטל. סיפור האגרטל מתבסס כנראה על מקור כנסייתי. רמיגיוס, בישוף העיר ריימס, הוריש בצוואתו לכנסיית ריימס אגרטל שקיבל מכלוביס, ובמקום אחר גרגוריוס מציין כי הכיר את ספר תולדות חייו של רמיגיוס. אם כך, ייתכן כי הבישוף בסיפור האגרטל הוא רמיגיוס, הבישוף שהטביל את כלוביס לנצרות. סיפור האגרטל מציג את כלוביס כבעל רגשות נוצריים וכרוחש כבוד לפולחן הקתולי, עוד טרם התנצרותו, וזאת כדי להסביר מדוע הוא נבחר לייסד את השושלת הפרנקית הנוצרית הראשונה.

טקס הטבילה

בספרו השני (פרקים 29–31), גרגוריוס מתאר בהרחבה את הסיבות לקבלתו של כלוביס את הנצרות הקתולית, וכן את טקס הטבילה עצמו:

אירוע זה הפך את המלך כלוביס למלך החזק באירופה, שכן מעתה הייתה הכנסייה הקתולית לצידו, והממלכה הפרנקית הייתה לממלכה נוצרית, ולפיכך הייתה לממלכה החזקה במערב אירופה.

 נקמת דם בחברה הפרנקית 
גרגוריוס מתאר בספר את אחת ממריבות הדמים הקשות שהתחוללו במחוז טור, בתקופה שכיהן שם כבישוף. מריבה זו החלה ברצח משרתו של כומר הכפר על ידי אחד החוגגים בליל חג המולד. את מותו של המשרת ביקש לנקום סיכאריוס, ידידו של הכומר, אולם אוסטריגיסילוס, שבו רצה להתנקם, הקדים והרג את משרתיו של סיכאריוס. נערך משפט בבית המשפט המקומי ורוצח המשרתים חויב לשלם קנס. סיכאריוס הסכים לפסק דין זה, אך כעבור מספר ימים שמע כי הרכוש שגנב ממנו הרוצח נמצא בבית משפחתו של כראמנסינדוס. לכן פרץ לבית זה, רצח את יושביו ולקח משם את רכושו. גרגוריוס, בהיותו בישוף, ניסה להשכין שלום בין הצדדים, וכדי לקטוע את מעגל הדמים הציע כי הכנסייה תשלם את כופר הנפש עבור הרוצח. אולם הצד של כראמנסינדוס, שביקש לנקום את דמם של בני משפחתו, סירב לקבל את הכופר. בעקבות זאת התכונן סיכאריוס לצאת אל המלך (כרשות משפטית עליונה, כדי שימצא אותו צודק ויטהר אותו מאשמה). בעקבות שמועה כי סיכאריוס מת, בזז כראמנסינדוס את ביתו, הרג את עבדיו ושרף את כל הבתים באחוזתו. השניים התייצבו בעיר למשפט רוזן מחוז טור, והשופטים פסקו כי כראמנסינדוס יפסיד חצי מדמי הכופר שהיה זכאי להם קודם. פסק דין זה סתר את החוק ונועד להרגיע את הרוחות. את החצי האחר של הכופר צריך היה סיכאריוס לשלם, אולם הכנסייה שילמה במקומו, וכך השניים התפייסו ונשבעו זה לזה כי לא תהיה נקמת דם. לאחר מכן הפכו השניים לחברים קרובים, אולם בזמן משתה, אמר סיכאריוס השיכור לכראמנסינדוס כי בזכות כופר הנפש שקיבל ממנו, נעשה עשיר, ולכן עליו להודות לו על כך שהרג את קרוביו. כראמנסינדוס זעם על הפגיעה בכבודו ושיסף את ראשו של סיכאריוס. לאחר מכן תלה את גופתו העירומה על מוט של גדר, ויצא אל המלך כדי שימצא אותו צודק ויטהר אותו מאשמה.

ראו גם
 האימפריה הפרנקית

לקריאה נוספת
 אריך אוארבך, "סיכאריוס וכראמנסינדוס", בתוך: אורה לימור, יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, נספח א, עמ' 329–338 (דיון בסיפורו של גרגוריוס מטור על נקמת דם, המופיע בעמ' 241–246).

קישורים חיצוניים
 הטקסט המלא של הספרים , באתר The Latin Library
 ספרים 1–10 בתרגום לאנגלית

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרי היסטוריה
קטגוריה:ספרי המאה ה-6
קטגוריה:כרוניקות
קטגוריה:ספרות בשפה הלטינית