לא יהא חוטא נשכר

לא יהא חוטא נשכר הוא עיקרון הלכתי המבוסס על סברא, לפיו אין לאפשר לאדם שעבר על הדין להפיק רווח או תועלת ממעשהו הפסול.

תכליתו של הכלל היא למנוע מצב שבו מי שפעל שלא כדין ימצא עצמו במצב טוב יותר מאילו היה מתנהג כדין.

כלל זה משמש במקרים מסוימים גם בדין האזרחי.

 מקור 
כאמור, חז"ל חידשו עיקרון זה מסברא, אמנם לדעת רבי אלחנן וסרמן אף שחז"ל למדו דין זה נלמד מסברא, הוא נחשב כדין דאורייתא.

 במשנה 
הכלל נזכר במשנה ובתלמוד בכמה עניינים, בהם:

במסכת חלה נקבע כי במקרה שבו החלה נטמאה יש להפריש רק חצי מהכמות המקורית, תקנה זו תקפה רק כאשר החלה נטמאה בשוגג או באונס. אולם, במקרים שבהם אדם טימא את העיסה במזיד, עליו להפריש בכמות המקורית, "כדי שלא יהא חוטא נשכר" בכך שעבר על איסור בכך שטימא את העיסה:

כן נזכר הכלל במשנה במסכת שביעית כחלק מתמיהת חכמים על דברי רבי אליעזר בעניין אדם שירש פירות שביעית :

שימושים בכלל
חז"ל בתלמוד עשו שימוש בכלל זה בכמה הלכות ודינים בתלמוד. 

אמנם ישנם שינויים בין המקומות השונים בהם הזכירו בתלמוד כלל זה: לעתים הכוונה היא שלא ירוויח החוטא מעצם החטא, לעתים הכוונה שאין לחטוא להרוויח מחמת העונש המוטל עליו, ובאחרים הכוונה שאין ראוי שיפטר מעונש מחמת תקנת חז"ל:

 מניעת רווח מהחטא 
אף הסבורים שגנב שהקדיש בהמה שגנב, ההקדש חל מתקנת חז"ל שעשאו כשלו, מכל מקום אין נעשית הבהמה כשלו משעת הגניבה, אלא משעת שהקדיש בלבד, והטעם בכדי שלא יהיה החוטא נשכר ברווח הגיזות וולדות שהיו משעת הגניבה עד שעת ההקדש, על מנת שלא ירוויח ממעשה הגניבה.

כמו כן לדעת רבי שמעון במסכת סוטה מצד הדין היה חובה ליתן שמן ולבונה גם במנחת חוטא על מנת "שלא יהא חוטא נשכר", אך למעשה אי אפשר לחייבו: .

כך גם דורשים חז"ל את טעמה של התורה הקובעת כי אדם שלא קיים פדיון פטר חמור צריך להרוג את החמור "ואם לא תפדה וערפתו", וזאת כדי שלא יהא חוטא נשכר, היינו שבעל החמור לא יריווח מאי קיום המצווה.

 מניעת רווח מהעונש 
לדעת רבא, אף שחייב הנאנס לישא את הנאנסת בעל כורחו, מ"מ אם אבי הנאנסת אינו רוצה בכך, הוא יכול למנוע לישא את בתו מטעם 'שלא יהיה חוטא נשכר', והיינו בכדי שלא יריוויח מהעונש שקיבל.

כן מצינו לענין גזלן שגזל חפץ מחברו, ולאחר מכן המחיר עלה, אין הגזלן חייב לשלם כפי שוויו הגבוה, אלא משלם את המחיר הנמוך כפי שוויו בשעת הגזילה. אמנם במקרה שהגזלן שבר את החפץ לאחר שהתייקר, השבירה נחשבת כמעשה גזלה נוסף והוא מתחייב תשלומין כשוויו הגבוה העכשווי. 
במקרה והגזלן שבר את החפץ לאחר שהמחיר הוזל, כתב הרא"ש, שוודאי אין לפטור את הגזלן שישלם כפי המחיר כעת "שאם כן מצינו חוטא נשכר".

 מניעת פטור מעונש 
לדעת חכמים במשנה האונס שבויה אינו מתחייב בקנס מחמת שאין לה חזקת בתולה, אך לדעת רבי יהודה יש לחייבו מחמת 'שלא יהיה חוטא נשכר'.

כן מצינו שלדעת אביי האונס נערה שהתגיירה כשהייתה פחות מגיל שלוש, חייב בתשלומי אונס, אף שייתכן שלאחר מכן תחזור בו מהגירות ועל ידי כן תחזור להיות גויה, ומהתורה פטור מקנס במקרה כזה, מ"מ חז"ל חייבהו מטעם 'שלא יהא חוטא נשכר'.

למרות שהוכרע בהלכה כי השומרונים אינם נחשבים חלק מעם ישראל, יהודי שאנס בתולה שומרונית עדיין חייב לשלם קנס בסך חמישים כסף על מעשהו, כאילו הייתה יהודיה, וזאת על מנת שהיהודי לא יתחמק מתשלום הקנס וירוויח מכך. 

בחוק הישראלי
עיקרון זה מופיע בחוק הישראלי ובפסיקה. דוגמה לכך, סעיף 5 לחוק הירושה קובע, כי רוצח אינו יכול לקבל את חלקו בירושה של הנרצח כעיקרון של "הרצחת וגם ירשת" ו"שלא יהא חוטא נשכר".

בשנת 2011 הוגשה הצעת חוק דיני ממונות, בסעיף 3 הוצע לקבוע עיקרון זה כעיקרון יסוד בדין האזרחי.

קישורים חיצוניים

 אליאב שוחטמן, הרצחת וגם ירשת?! - שלא יהא חוטא נשכר, באתר "דעת"


הערות שוליים

קטגוריה:הלכה
קטגוריה:כללים ועקרונות בהלכה