כניעה (נפש)

כניעה, או כְּניעוּת, וכן הכנעה, היא קבלת מרותו או שלטונו של האחר על העצמי, לכתחילה, או לאחר מאבק. משמעויותיה הקרובות והשונות הן: ענווה, יראה, שִפלות הנפש וותרנות.

במחשבת היהדות
בימי הביניים
בימי הביניים שובחה הכניעה, בדומה לענווה, אל האל, והונגדה אל הגאוה והדגשת ערך העצמי. ההכנעה והענווה שהאדם חש מפני האל, בהיותן על פי ספרות המחשבה היהודית מוקד העניין האנושי, תשלכנה על גם על יחסיו עם הבריות והתנהגותו אליהן בענווה והכנעה. על כן, שולבו הכניעה מפני האל והכניעה מפני הבריות בקנה אחד, למשל, בבקשה הנאמרת סיום תפילת שמונה עשרה; הפותחת במילים: "אלהי נצור" וממשיכה

.

כניעה היא נושא עיקרי בספרו של רבי בחיי בן יוסף אבן פקודה חובות הלבבות, הוא מודיע לקוראיו בהקדמה:

; מגדיר אותה ביחס אל קרובותיה:

.
ומסביר כי
.

רבי משה בן-מימון, הרמב"ם, תיאר בספרו מורה נבוכים .

בעת החדשה
הכניעה או ההכנעה שובחה בחסידות רבי ישראל בעל שם טוב. רבי אשר פריינד מנהיג חסידי בירושלים נהג להמליץ לחסידיו על מידה זו: .

ראו גם
 כניעה צבאית או פוליטית

לקריאה נוספת
 יעקב קלצקין, הערך: כניעה, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח.

קישורים חיצוניים
 בחיי בן-יוסף אבן פקודה, חובות הלבבות, שער הכניעה, באתר דעת

הערות שוליים

קטגוריה:אתיקה
קטגוריה:פילוסופיה יהודית
קטגוריה:רגשות
קטגוריה:פסיכולוגיה חברתית