עמיחי שלו

עמיחי שלו (נולד ב-17 באפריל 1973) הוא סופר, עורך, משורר, מתרגם, מבקר ספרותי ומרצה ישראלי. זוכה פרס ברנר לספרות (פרוזה) לשנת 2025, פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת 2012, פרס משרד התרבות למשוררים בראשית דרכם לשנת 2019, פרס אקו"ם לשנת 2024 ליצירה בעילום שם ופרס אקו"ם לשנת 2025 לעידוד יצירה ספרותית. ספריו היו מועמדים שלוש פעמים ברשימה הארוכה של פרס ספיר.

ביוגרפיה
שלו נולד בחולון, גדל בראשון לציון ובהרצליה. אביו היה יליד הארץ, אימו עלתה בגיל 18 מליברפול, אנגליה, והוא הצעיר מבין שלושה אחים. מתגורר בהרצליה עם אשתו שרית ושני בניהם.

עמיחי שלו הוא בעל תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב, וכן בוגר בית הספר לתסריטאות של קמרה אובסקורה. הוא לימד שנים במכללת ספיר, במסגרת התוכנית "תרבות, הפקה, יצירה". בבית ספר למדעי ההתנהגות ובית הספר לתקשורת במכללה למינהל, בבית ספר מנשר לאמנות, ב"מקום לשירה" ובסדנה לאמני הקיבוץ.

שלו עורך ספרי מקור, עיון, ביוגרפיות, פנאי ושירה. עמד יחד עם ד"ר שגיא אלבז בראש הוצאת הבית החילוני. ערך בעבר את סדרת "טרמינל" לספרות מתורגמת בהוצאת עם עובד (בין היתר פרסמה את מקסים בילר וסיביל ברג), את מדור הספרים של אתר ynet, כתב שנים מאמרים וביקורות במעריב והארץ. בעשור האחרון כותב ביקורות ספרותיות בשבועון מקור ראשון.

בנעוריו ניגן על גיטרה חשמלית בלהקת OverDrive, שהפכה ל-Metal Detonator, מלהקות הדת' מטאל הראשונות בישראל ולאחר מכן בלהקת הג'וניס.

 יצירתו 
ספרו הראשון, "ימי הפופ", יצא לאור ב-2004. הספר בנוי מארבע נובלות הקשורות אחת לשנייה, ומתארות את עולמו וחוויותיו של נער שאיבד את אמו בצורה טרגית ומסתורית, תוך כדי שהוא מגלה את מוזיקת הפופ של האייטיז המשמשת לו כמשען וכפורקן. ב-2009 יצא הספר במהדורה נוספת עם עטיפה חדשה.

ספרו השני, "הנפשיים", ראה אור ב-2010, ומספר על בחור הנקלע לטירונות במחנה דותן, טירונות של חיילים בעלי פרופיל נפשי. גיבור הספר אורי קרביץ נאחז בהערצתו ללהקת נושאי המגבעת, ונאלץ להתמודד עם תקריות אלימות, ועם המטען הביוגרפי-רגשי שהוא נושא איתו מקודם. בחלקו השני של הספר מנגנון ההישרדות שלו נשחק, בעת מסעו לאזור הדמדומים של באר שבע. הספר היה מועמד לרשימה הארוכה של פרס ספיר ב-2011.

ספרו השלישי "ילדה גדולה" ראה אור ב-2012. הוא מספר את סיפורן של צמד חברות שלא גויסו לצבא, וכשהחיים במדינת ישראל של שנות התשעים סוגרים עליהן, הן מחליטות לנסוע ללונדון ואמסטרדם, למסע רווי סמים, אלימות והכרה בערך האמיתי של הקשר שלהן, ובכלל מקומן על פני כדור הארץ. הספר מרמז בצורה לא שגרתית על סיפורה של דבורה בארון "שברירים". בפרק השלישי המספרת רויטל יוצאת למעין פלאשבק טריפי המשלב ציטוטים מתוך הצגה בה גילמה את הדמות הראשית בסיפור, חיה פרומה, וכן שברי הזיות וסיוטים מתוך ההווה שלה.

ב-2014 יצא ספרו "על החתרנות" (הוצאת אפיק). הספר כולל שתי נובלות, הראשונה "חדר בלי דלת (קעקעתי את מוחי בשרשרת של אסקימוסים)", היא מסה ובעצם מסע של דמות בין תנועות חתרניות של המאה ה-20, כמו הדאדא, הסוריאליזם, דור הביט וכדומה, תוך כדי שיטוטים מבעיתים בתל אביב הדחוסה והפוסט מודרניסטית להבחיל. נקודת המוצא היא שבמציאות הנוכחית, החתרנות - אם היא קיימת - באה כשהיא כבר מבויתת וממורכזת וחסרת נשמה. המסה כתובה בצורה חדשנית מבחינה פואטית, כשגם הסיפור, גם ההגות וגם השפה הנועזת נשזרים יחד לכדי סוגה חדשה ובועטת (חתרנית) כשלעצמה. הנובלה השנייה, "הסרטנים של סטלין" היא פרוזה אפלה וסוריאליסטית המציבה חייל עולה מברית המועצות בבסיס נטוש, כשהוא אמור לשמור שם על "החבילה", מעין סוד צבאי, ולא ברור עד הרגע האחרון האם הבסיס מאויש בעוד חיילים, או שמא הוא לבד, וגם היה לבד מלכתחילה.

ב-2015 ערך יחד עם הסופר והעיתונאי הגרמני, נורברט קרון, את האנתולוגיה "לא נשכח, נצא לרקוד", סופרים בני הדור השלישי מישראל וגרמניה כותבים על הארץ האחרת. הספר יצא בישראל בהוצאת אפיק ובגרמניה בהוצאת פישר.

ב-2015 ראה אור הרומן שלו "בדידות מזהרת" (עם עובד), במרכזו ארקדי וחיים, עולים חדשים מברית-המועצות בתחילת שנות ה-90, העובדים במחלקת שרות חדרים במלון מפואר בתל אביב, שהוא בעצם מעין חדר מכונות גדול ומיוזע של החברה הישראלית. הספר כתוב בשני קולות, ובעיקר בפרקים המובאים מתוך קולו של ארקדי, ניכרת כתיבה אחרת מבחינה פואטית, יותר צפופה, קדחתנית, פיגורטיבית, מזכירה את הנובלה הראשונה ב"על החתרנות", אך גם שונה ממנה. גם בספרו זה מסתייע שלו ביצירות מוזיקליות על מנת להעצים את החוויה הסוריאליסטית בה נתונות הדמויות, בספר זה בחר המחבר להסתייע במלחין הקלאסי, סטרווינסקי.

ב-2016 ראה אור ספר שערך יחד עם ד"ר יוחאי עתריה "העידן הפוסט-אנושי" (הוצאת פרדס) - אסופת מאמרים אקדמיים וסמי אקדמיים על חייזרים, מכונות חושבות, אינטליגנציות מלאכותיות, פסיכדליה, טבעונות ועוד, שכל אחד מהם מנסה בדרכו להתעסק בשאלה הפוסט-אנושית.

ב-2018 פורסם הרומן השישי שלו "וולקשטיין" (מועמד לפרס ספיר 2020). הרומן מגולל את סיפורו של מרצה פזור דעת לנאציזם, שהמציאות הישראלית הולכת וסוגרת עליו, והוא נאלץ לנחות בברלין, שם הוא נוחת אמנם עם רגליו על הקרקע, אך דרמות אישיות ורגע של הארה המתרחש תוך כדי שיעור, גורמים לו לבחון שוב את חייו. בחלק השני אחותו נמצאת בחזית במעין סיפור בלשי. גם היא נוחתת בברלין כדי להתחקות אחר עקבותיו האבודים של אחיה, לברוח מבן זוגה ולהמציא את עצמה מחדש. שם הרומן הוא מחווה לד"ר עודד וולקשטיין, מרצה, עורך, מתרגם וסופר.

ב-2019 פרסם את ספר השירה הראשון שלו, "מרסיסייד", פואמה שהיא מסע שורשים של חמישה ימים לעיר ליברפול.

ב-2024 פרסם את ספרו השמיני "היסוד הנפשי", שזכה בפרס אקו"ם עבור רומן בעילום שם. הספר מכיל 127 פרגמנטים שנשזרים למסגרת אחת ומתנפצים שוב ושוב בדומה למערכת היחסים המעורערת שאותה הם מתארים, בין אב מנוכר ומרוכז בעצמו לבין בן שמנסה לשרוד למרות החסכים הרגשיים ומתעקש לחפש וליצור משמעות לחייו. זה סיפור על הישרדות ועל בדידות גם כאשר האב נעשה נכה ומוחו עדיין צלול, והבן נדרש להיות חלק מהמערך הטיפולי, ובעיקר – נדרש להתקרב.

סך הכול, כתיבתו של עמיחי שלו מתאפיינת בחקירה ספרותית של תודעה, זיכרון וזהות, לעיתים תוך שימוש בפרוזה אינטימית בגוף ראשון, המשלבת יסודות אוטוביוגרפיים עם בדיון. סגנונו מדויק, מרומז, ולעיתים מאופיין בשפה עשירה, מרהיבה. עלילותיו מתבססות לרוב על דרמה חזקה, ומציגות דמויות במצבים ייחודיים ושוברי שגרה. לא פעם נכתב כי הוא מעמיד לאתגר הקורא טקסטים מבריקים, חדשניים, ניסיוניים, שמטרתם לבעוט ולזעזע מעט את הרהיטים הכבדים בחדר הצפוף והמחניק של הפרוזה הישראלית. המבקר ד"ר יפתח אשכנזי כינה את יצירתו, "קול רוקנרולי ובועט במוסכמות". ד"ר חן אדלסבורג הישוותה את ספרו "הנפשיים" ליצירתו של ג'יי די סאלינג'ר, וכתבה בין היתר כי "אם הולדן קולפילד היה ישראלי, הנפשיים היה יכול לספק הסבר מצוין למה שקרה לו."

פרופ' נסים קלדרון הוסיף באחד ממאמריו כי שלו מייצר פרוזה ישראלית שונה, שהחותם שלה אינו מצוי בחיקוי של הסגנונות המוכרים, אלא ביצירת מתח בין המוכר לחדש, בין ההגיוני לבין האינטואיטיבי. הוא מצליח לגעת בלב המאבק על קולו של הפרט בחברה, ומציג דמויות המתריסות נגד המוסכמות מתוך תחושה של ניכור ועצב. סך הכול, שלו נחשב בעיני מבקרים לאחד הקולות הבולטים בדור הסופרים הישראלים שהחלו לפרסם משנות ה-2000 ואילך. כתיבתו זכתה להערכה על יכולתה לשלב בין עומק פסיכולוגי לתיאור חברתי.

 ספריו 
 ימי הפופ, ידיעות ספרים, 2004.
 הנפשיים, ידיעות ספרים, 2010.
 ילדה גדולה, ידיעות ספרים, 2012.
 על החתרנות, הוצאת אפיק, 2014.
 בדידות מזהרת, עם עובד, 2016.
וולקשטיין, כנרת זמורה ביתן, 2018.
מרסיסייד, אפיק-הליקון, 2019.
היסוד הנפשי, ידיעות ספרים, 2024.

 אנתולוגיות ופרויקטים 


 יאללה מכות, בצוותא עם יובל אביבי, הוצאת אחוזת בית, 2018. יאללה מכות, באתר "אחוזת בית"

 פרסים בהם זכה 

 2025- ספרו היסוד הנפשי זיכה אותו בפרס ברנר.
 2025- פרס אק"ום לעידוד היצירה הספרותית.
 2024 - פרס אקו"ם עבור יצירה בעילום שם על ספרו היסוד הנפשי
 2019- ספרו מרסיסייד זיכה אותו בפרס משרד התרבות למשוררים בראשית דרכם.
 2012 - פרס היצירה על שם רוה"מ לוי אשכול

 ספרים שערך (רשימה חלקית) 
 המוסינזונים, ורד מוסינזון, ידיעות ספרים, 2025
 אחדות או למות, יום טוב סמיה, ידיעות ספרים, 2024
 עושים סיפור, יוסי אלפי, הוצאת פרדס, 2024
 עד שאיינשטיין בא, שרה אהרוני, ידיעות ספרים, 2022
 לא ארץ נוכרייה לקחנו, צחי הנגבי, ידיעות ספרים, 2021
 הילדה עם העניבה האדומה, קולט אביטל, ידיעות ספרים, 2021
 ידעתי את ארצי, מתן וילנאי/ יניב מגל, ידיעות ספרים, 2019
 האוטוביוגרפיה של ז'אן ריבן, יותם ראובני, אפיק, 2015
 האשדודים, יותם ראובני, אפיק, 2017
 סודות שלא אקח אתי, יוסי ביילין, ידיעות ספרים, 2021
 למה אתה לא מחייך, אודי שרבני, מודן, 2011
 ספארי, ג'וליה פרמנטו, אגם, 2011
 להציל את דובי הקוטב, דולב מור, שוקן, 2021
 מלחמת האמוניה, אהוד קינן, ידיעות ספרים, 2021
 ספר הכישרונות, יאיר כספי, ידיעות ספרים, 2021
 לב אש, אולסיה קנטור, ידיעות ספרים, 2021
 אמור מילה למעני, יהודית רותם, הוצאת ידיעות, 2023
 ימי עלמה ותום, דן שביט, הקיבוץ המאוחד, 2016
 בוא כמו שאתה, רון דהן, הקיבוץ המאוחד, 2013

 קישורים חיצוניים 

 כתבי עמיחי שלו בפרויקט בן יהודה.









 רן יגיל, עמיחי שלו, שני קטעים מתוך "ילדה גדולה", פותחים רומן, באתר nrg מעריב, 5 ביוני 2012
 חגית גרוסמן, הגוף כבעיה - על הרומן ילדה גדולה מאת עמיחי שלו, באתר בננות, 24 במאי 2012
 סקס, ספרות וכדורגל - הכוריאוגרפיה של הדור השלישי, מגזין "שפיץ", אפריל, 2015

 עמיחי שלו, מסה על פיליפ ק. דיק, "אני, חייזר", אתר אודות, 11 בדצמבר 2017



הערות שוליים

קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות
קטגוריה:זוכי פרס היצירה לסופרים ומשוררים
קטגוריה:זוכי פרס ברנר
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1973