שמשון (ספר)

שמשון הוא אחד משני הרומנים ההיסטוריים שכתב זאב ז'בוטינסקי (השני הוא "חמשתם").

הספר נכתב בין השנים 1919–1926, בתקופה שבה שהה ז'בוטינסקי בארץ ישראל. הספר יצא לאור לראשונה בפריז, שם פורסם בהמשכים בשבועון הציוני בשפה הרוסית "ראזסוויט" ('השחר').

עלילת הספר "שמשון" מבוססת על הרחבות רבות של סיפור שמשון המקראי. באמצעות סיפור העלילה מתאר ז'בוטינסקי את דמות המנהיג שמשון על פי תפיסתו האישית, ויש הטוענים שהרומן הוא אוטוביוגרפי באורח חלקי. ז'בוטינסקי מוסיף ברומן הגות פוליטית חברתית כללית, וניתן ללמוד ממנו על עמדותיו בנושאים חברתיים שונים.

הספר ראה אור בעברית במהדורות אחדות ותרגומים אחדים.

תקציר העלילה
עוד לפני הולדת שמשון, בא איש גבה קומה ומודיע לאמו של שמשון, שבנה יושיע את עמו מידי אויביו. האיש אמנם מתואר כמלאך אלוהים, אך יש רמיזות ברומן על כך שההתרחשות הייתה כזו של מערכת יחסים של אמו של שמשון עם האיש, או אולי אונס, ומנוח, אביו של שמשון יצא אחר כך לרדוף אחריו והרגו.

על פי סיפורה של הצללפוני, אמו של שמשון, האיש אומר לה, שבנה יגדל כנזיר – לא ישתה יין ולא יגלח את שערו מיום היוולדו ועד יום מותו. שמשון בצעירותו היה ילד גדל גוף, שלא הסתדר בחברת ילדים בני גילו. כבוגר הוא מתואר בספר כאדם גבה קומה, יפה תואר, רחב כתפיים וחזק מאוד, בעל מחלפות שיער ארוכות בשל היותו נזיר. הוא מתואר כאדם חכם בעל ידיעות רבות, מספר סיפורים, משלים וחידות ותמים במידה מסוימת, בעל תאוות לאוכל ונשים. שמשון הוא בן לשבט דן, אך לא רואה עצמו כשייך לשבט מסוים.

שמשון מחליט לעזוב את ביתו ושבטו ולהסתובב ברחבי המדינה ממקום למקום. בהמשך הספר, הוא עובר להתגורר עם עמי פלשת, לומד את מנהגיהם, מתלבש ונראה כמותם, והם רואים בו אחד מהם. שמשון מעיד על עצמו, שהוא מעדיף לגור עם פלשתים. הוא מתיידד עם גיבור פלשתי בשם אכתור (ששמו הוא לכאורה הגרסה הפלשתית לשם "הקטור").

למרות שהוריו מעדיפים שיינשא לאישה מבני עמו, שמשון מתחתן עם אישה פלשתית בשם סמדר. טקס החתונה מתקיים בעיר פלשתית. אלינער, אחותה הצעירה של סמדר, מקנאת בה, ומנסה לקלקל את השידוך. היא מגלה בשיחה עימה את פתרון החידה ששאל שמשון את חבריו הפלשתים בסעודת החתונה, ומגלה להם את הפתרון. ביום השביעי לחתונה, כששמשון וסמדר מצטרפים שוב לסעודה חגיגית, חבריו מספרים את הפתרון לשמשון; הוא כועס על סמדר וטוען לפני הפלשתים, שבלי עזרתה לא היו מצליחים לגלות את פתרון החידה. בשל כעסו על אשתו, הוא מחליט לעזוב אותה והיא חוזרת לבית אביה.

לאחר מספר חודשים, כאשר כעסו של שמשון שכך, הוא חוזר לבית אביה של סמדר, כדי לקחתה לבית החדש שבנה בשבילם. אך אביה של סמדר, ברגם, מספר לו שנתן אותה לאכתור חברו הטוב, לאחר שחשב שנטש אותה, ולכן הוא מציע לשמשון לקחת במקומה את אחותה הצעירה, אלינער. שמשון מסרב להצעה והולך לבית אכתור, כדי להחזיר את סמדר אליו; שם נוצרת מהומה ושמשון הורג את אכתור ואת הפלשתים שבאים לעזרתו של אכתור. לאחר מכן הוא נמלט מהעיר, והפלשתים בתור נקמה שורפים את ברגם יחד עם שתי בנותיו. מאז חלה הידרדרות ביחס הפלשתים לשמשון, והוא הופך לנרדף בכל גבול ארץ כנען.

בהמשך הספר, ממשיך ז'בוטינסקי בתיאור העימותים בין שמשון לפלשתים. כאשר הפלשתים מגלים ששמשון מתחבא בגבול שבט יהודה, הם שולחים שליחים לנציגי השבט ומודיעים שעליהם לאסור את שמשון ולהביאו אליהם, אחרת יפתחו במלחמה עם שבט יהודה. נציגים מהשבט הולכים לשמשון ומבקשים ממנו שיאפשר להם להסגירו לפלשתים, אך שמשון מציע להם לארגן את כל שבטי ישראל ולהילחם יחד בפלשתים. אנשי שבט יהודה מסרבים; שמשון בז להם, אבל מסכים להסגיר את עצמו. הוא מוסגר לפלשתים, אך חבריו הקרובים, שנקראים בספר 'שועלי שמשון', עוזרים לו להימלט מהם, תוך גרימת אבדות לצבא הפלשתים.

שמשון נכנס לעיר הפלשתית עזה, על-מנת להציק ולפגוע בפלשתים. הפלשתים מקיפים את העיר ומחפשים את שמשון באמצעות אלפי חיילים. אישה בשם דלילה מסתירה אותו בביתה. באמצע הלילה הוא יוצא מהעיר, כאשר שתי הדלתות העצומות של העיר על כתפיו. כהערכה לדלילה, הוא ממשיך להיפגש איתה בסתר בנחל שורק וחושב לקחתה לאישה. לקראת סוף הספר דלילה מחליטה להסגיר את שמשון לפלשתים ומגלה להם את סוד כוחו, הטמון במחלפות שערו. כך הפלשתים תופשים את שמשון. למרות שנאתם כלפיו, הם מחליטים לא להורגו, אלא רק לעוור אותו, כדי להגביל את התנועה שלו ברחבי הערים הפלשתיות. בתקופה האחרונה לחייו, למרות מגבלתו, הוא מסתובב ברחבי הערים הפלשתיות, מתחבב על ידי ילדים צעירים, ומספר פעמים אף מציל את תושבי הערים הפלשתיות מאסונות.

הפרק האחרון בספר, מסופר בצורת עדות של אדם מצרי, שהיה עד למותו של שמשון. הסיפור מתרחש בחג האסיף, כאשר חמשת מנהיגי הפלשתים ועם פלשתי רב נאספים בבית האל דגון. כדי לשעשע את המסובים, הם מחליטים להביא את שמשון כדי לבוז לו. בשלב מסוים דלילה, שהייתה נוכחת באולם, מתחילה לחוד חידות לועגות על שמשון, ואז מתגלית גם העובדה שדלילה אינה אלא אלינער, אחותה הצעירה של סמדר. אחת החידות שחדה לו דלילה/אלינער היא:

שמשון בוחר להגיב: "ופתאום נחה דעתו, בפניו נראה שוב חיוך, ובקולו הקודם אמר בקול רם ובנחת: 'ועתה הגידו נא כולכם את חידת שמשון האחרונה: רבים אשר המית במותו מאשר המית בחייו!'". ובבת אחת, שמשון מפיל את עמודי האולם והורג תחתיו רבים מיושביו.

 דמויות 

 שמשון 
מצד אחד שמשון מוצג כמנהיג חכם ופרוש ששופט את העם בחכמה ומצד שני כבריון פרוע שנמשך אחר עיניו ומשחק בצעצועיו שלא מחויב לשום חוק. כך חושב על עצמו שמשון: "שני שמשונים שני מיני חיים. כך נגזר, כך צוה בודאי אותו מלאך. שופט סר וזעף, בלי ידידות ועליזות; ליצן ומתהולל העוֹשה לו מכל קנה חליל חדש – שָרוֹק וזָרוֹק. כך נולד וכך יהיה" (פרק יח - "במדבר"). הדואליות הזו מפעמת בשמשון לאורך כל הספר והיא הגורמת לרוב הצלחותיו כמו גם לכשלונותיו. כך למשל בעיר מולדתו צרעה שמשון נשמר יותר בנזירותו, לא שותה יין, לא מדבר עם נשים ולא חושב על אהבה, בעוד בתמנתה הוא יושב במשתאות ומתלוצץ בשכרותו עם בכירי צבאיים ופוליטיים פלשיתיים ומכונה בפיהם "תיש". אך בשיבתו לבני שבטו הוא מנסה להביא דווקא את הסדר שהוא רואה אצל הפלשטים - בתחילה ללמד את נעריו "השועלים" מעט מן הסדר הצבאי שלהם, ובסוף הספר בצוואתו האחרונה שמשון מצווה להקים מלך.

החלק השווה של שמשון גם בדן וגם בערי פלישתים הוא היותו זר, וכן מפרש ז'בוטינסקי את התואר "נזיר" כמוזר ושונה מכל החברה, ודבר זה מונע ממנו להקים בית כשאר האנשים, לא לשפוט כמו השפוטים הרגילים, וגם לא לכנס למלחמה ולהנהיג את השבטים.

 מכבוני בן שוני 
בן לשבט הלויים מכבוני מתחיל את הספר כנודד ומחפש מקום שבו יוכל לנצל את כישוריו הפולחניים, כאשר הוא פוגש את "תיש" שמשון שמפנה אותו לעבוד אצל אמו ככהן מקומי. בהמשך מתגלה מכבוני כבעל כישרון וחכמה פוליטיים והוא מצליח לטפס מעלה במעמדו בעיר עד שבסופו הוא נמנה בין זקני העיר, עם זאת מרומז אופיו ההפכפך כאשר הוא מבקר בדיעבד את הסגרת גוש ויהיר - שנים משועלי שמשון - למרות שהוא עצמו היה בין התומכים בהסגרתם.

בהגיעו לצרעה הצללפוני שוכרת את שירותיו של מכבוני ככהן עבור הפסלים שבביתה, עם כבוד מיוחד שניתן לה', ובשל היותו יודע קרוא וכתוב תפקיד נוסף של רישום ותיאור מאורעות המשפחה. בסוף הספר תפקיד זה מתגלה כחשוב ביותר מכיוון שבעצם התיעוד שמשאיר האיש הלוי מהווה את הבסיס לסיפור התנ"כי של שמשון.

 סמדר 
נערה צהובת שיער "עיניה ירוקות וארשת פניה אמיצה ועליזה; מתוך החיוך נתהוו גומות בשתי לחייה" (פרק א), קלת דעת, אוהבת חיות ובפרט חיות קטנות וגורים. סמדר לא מעורבת בפוליטיקה ולא מכתננת מזימות, אך גם כמו רוב בנות פלישתים לא תמימה באהבתה ומנהלת מערכת יחסים מורכבת עם אכתור במקביל לאירוסיה ונישואיה לשמשון, ולבסוף בטעות מגלה גם לו את פיתרון החידה ששמעה מאלינער.

 הצללפוני 
אמו של שמשון, בת לשבט יהודה, אישה פעילה וכנראה דומיננטית יותר מבעלה בניהול הבית ובהתנהלות העירונית, וכך שמשון מספר על הוריו: "הצללפוני אמי היא, ושם אבי מנוח. אבל אם תשאל בצרעה איה בית מנוח יעמוד הנשאל ויחשוב ויקרא: אכן, איש הצללפוני הוא!" (פרק ב - "הלץ"). בביתה הצללפוני החזיקה אוסף נכבד של פסלים מכל ארצות האזור, והיא עצמה הייתה משקיעה בפולחנים השונים

הצללפוני נזכרת בתנ"ך רק בדברי הימים ברשימת יחוסין של בני יהודה, ויחוסה כאשת מנוח מבוסס על מדרש רבה.

 אירועים משמעותיים בספר 

בספר מתוארים דמויות ואירועים בעלי השפעה רבה על שמשון. אלו עשויים להוות דוגמאות לדמויות או אירועים מקבילים בחיי היום-יום, שז'בוטינסקי מתייחס אליהם באופן דומה לזה המתואר בספר.

 הנביאים - בספר אין כמעט אזכור לפולחן דתי-יהודי, שמבוצע על ידי יהודים משבט כלשהו. היחידים עליהם אומר שמשון בספר שהם שומרים דרך קבע את המסורת היהודית, הם הנביאים. הנביאים מוזכרים לראשונה בספר בתור אנשים פשוטים ומרוחקים משאר העם. שמשון מתאר אותם בספר בצורה מאוד שלילית וביקורתית, ונראה שהעם לא לוקח את דבריהם ברצינות. הנביאים מתוארים כאנשים שכל מטרתם היא לקלל את העם על מעשיו ולהפריע בחיי היומיום. לאורך הסיפור שמשון נמצא תמידית בעימות איתם, ואילו הם מתייחסים אליו באיבה רבה ונואמים מול כל העם נגדו.

 שועלי שמשון - נעריו הנאמנים ביותר של שמשון. הם נשארים צייתנים ולא מפקפקים במעשיו לאורך כל הספר, גם כששמשון נרדף והופך לשנוא בעיני רבים. שועלי שמשון מתלבשים באופן שונה מאנשי השבטים, הם מייצגים את שמשון בתחרויות בין נערי העמים והם גאוותו של שמשון. בפרשנויות שונות של הספר ניתן להקביל בין שועלי שמשון לבין נוער בית"ר, הארגון שבראשו עמד ז'בוטינסקי, ובו ראה את הגשמת שאיפותיו לנוער עברי. לשועלי-שמשון, בדומה לנוער בית"ר, היו סממנים כגון דגל, המנון משותף וגינונים של מסדרים צבאיים במסדריהם.

 משפט שמשון - בני דן מציעים לשמשון להיות שופט ושמשון מסכים לכך. שיטת השיפוט של שמשון מתוארת כשונה מזו של שופטים אחרים. למשל, הוא דוגל בכך שלא כל מי שהוא ישר הוא בהכרח הצודק במשפט, אלא מי שחכם יותר הוא זה שיזכה במשפט.

 סיפור לוטשי המחרשות - לאחר ששמשון הופך לנרדף בכל ארץ כנען, הוא פונה לזקני שבט דן ומבקש את תמיכתם ברעיון שלו להכין חרבות וחניתות. זקני דן מתנגדים לכך מכיוון שהפלשתים אסרו על אנשים בגבול ישראל להתמחות במלאכת לטישת מחרשות (מחשש שאותם אנשים יכינו חרבות), ולכן הם משתמשים במחרשות עץ וחוששים להפר את איסור הפלשתים. שמשון בז לפחד שלהם, ולבסוף הוא שודד ספינה עם חרבות שהגיעה לאחד מחופי פלשתים.
 סיפור בני רכב - כששמשון בורח למדבר מפני הפלשתים (לאחר שריפת ברגם וסמדר) הוא שוהה "שבעה ימים ושבעה לילות על שפתו הדרומית של ים המוות, באוהלו של בן רכב." (ז'בוטינסקי (2007): עמ' 159). מסופר על בני רכב שאין מנהגם להזכיר את שם האב של האדם ושכולם נקראים פשוט "בני רכב" למען השוויון. על אליאון (בן רכב אצלו שמשון שוהה) מסופר שיש לו שישה בנים, כולם נשואים ומרובי ילדים. בני רכב עוסקים ברעיית עזים, חציבת מלח וייצור כלי חומר. הם יוצרים את כל הכלים חוץ מכדים ליין כי זה חטא שאסר עליו נביאם יונדב. חטא נוסף עבורם הוא לשבח בן אנוש, שכן כל האנשים שווים. אליאון המארח מסביר לשמשון שבני רכב אינם מבני ישראל אבל שהאל שלהם הוא אותו האל. הוא מספר לו שהם בניו של קין שהיה עובד האדמה הראשון בעולם ושהם מכפרים על החטא שהוא חטא. לפי אליאון נביאם יונדב הורה להם לכפר על החטא הגדול שקין עשה כשרצה לחלק את האדמה לחלקות. ההוראה כוללת איסור הכבדה על האדמה ועל חרישה ובניית מבנים מאבן. כמו כן, אסור להם לשפוך דם (ולכן הם גם מנועים מיין). אליאון בן רכב נותן לשמשון את בתו עדנה והיא יולדת לשמשון שני בנים: "אליאהבני" ו"עדאלאורי".

פרשנות הספר

דרך דמותו של שמשון ושאר הדמויות והאירועים המופיעים בספר, ניתן ללמוד על חזון הציונות כפי שהצטייר בעיני ז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי מדגיש במהלך הספר מוטיבים דרכם הוא מנסה להעביר את מסריו לקוראי הספר, בהם תפיסתו את דמות המנהיג האידיאלי, חינוך הנוער, תרבות ארצישראלית, צבא עברי ועוד. התפיסה האוניברסלית של זאב ז'בוטינסקי ביחס ליחסים בין עמי העולם מובאת במקרה בו היה ריב בין שני גברים והוא קבע שיתנו להם להילחם עד שיתשו כוחותיהם. כמו כן שמשון מסביר שעדיף שכל שבט או אדם יחיו בנחלתם לחוד וכך ישמר השלום ביניהם, בדומה לתפיסתו הליברלית של ז'בוטינסקי.

תרגומים עבריים
 ז' ז'בוטינסקי, שמשון: רומן; תרגם: ב' קרופניק, בעריכת המחבר, ברלין – תל אביב: א"י שטיבל, 1929.
 זאב ז'בוטינסקי, שמשון; תרגום: י' אורן, תל אביב: ספרית מעריב, 1976.
 זאב ז’בוטינסקי, שמשון; מרוסית: פטר קריקסונוב, ירושלים: כתר; מכון ז'בוטינסקי, 2007.
 זאב ז’בוטינסקי, שמשון; מרוסית: ברוך קרוא, ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי, תש"י, בפרויקט בן יהודה.

 עיבודים 
תיאטרון מיקרו הירושלמי העלה בשנת 2017 עיבוד תיאטרלי לספר. את העיבוד יצר הבמאי יפים ריננברג לפי תרגום שהוא עצמו ביצע.

קישורים חיצוניים

 זאב גלילי, צוואת ז'בוטינסקי ב"שמשון": "ברזל, מלך וצחוק", באתר "היגיון בשיגעון", 7 בספטמבר 2007.
 זאב בן-יוסף, " "שמשון" של ז'בוטינסקי – חידוש מרענן" , באתר "הכל פוליטיקה", 3 באוקטובר 2007.


 ד"ר אלי אשד שמשון של ז'בוטינסקי ושמשון של ססיל דה מיל בבלוג המולטי יקום של אלי אשד 2024

הערות שוליים

קטגוריה:זאב ז'בוטינסקי
קטגוריה:ספרים רוסיים
קטגוריה:רומנים היסטוריים
קטגוריה:ספרות יהודית
קטגוריה:ספרי שנות ה-1920
קטגוריה:שמשון
קטגוריה:ספרים שפורסמו תחילה כסיפור בהמשכים
קטגוריה:ספרים המתרחשים בארץ ישראל