מצת חלמיש

ממוזער|ציור מהמאה ה-17, משפחה בעת צייד. אחד הגברים נושא רובה מצת חלמיש
מצת חלמיש (אנגלית: Flintlock) לעיתים קרוי גם "מצת אש" (אנגלית:firelock) הוא שם כללי לכל כלי ירייה המשתמש במנגנון הצתה המבוסס על יצירת ניצוץ באמצעות הקשת אבן חלמיש על גבי משטח מתכת. מנגנונים מסוג זה הופיעו במערב אירופה בראשית המאה ה-16. המונח עשוי להתייחס גם לצורה מסוימת של המנגנון עצמו, הידועה גם בשם "מצת חלמיש אמיתי", אשר נכנס לשימוש צבאות אירופאים בתחילת המאה ה-17, והחליפה בהדרגה טכנולוגיות הצתה מוקדמות יותר בכלי ירייה, כגון מצת פתיל, מצת גלגל ומנגנוני חלמיש מוקדמים יותר כמו מצת נקישה  ומצת נקישה משופר . כלי נשק בעלי מנגנון מצת חלמיש, שכללו רובים ואקדחים, שימשו כעמוד התווך של צבאות אירופה וצפון אמריקה, עיצבו את שדות הקרב ואת אופי ההתיישבות והסחר העולמי מתקופת מלחמת שלושים השנים ועד התקופה הנפוליאונית והמשיכו להיות בשימוש נפוץ עד לאמצע המאה ה-19, עד שהוחלפו בהדרגה על ידי כלי נשק בעלי מנגנון מסוג כיפת הקשה (אנגלית: percussion cap) ומאוחר יותר, על ידי כלי נשק נטענים אחורית שהשתמשו בתחמושת שבה הקליע והתחמיש ההודף הם יחידה אחת ואין צורך במנגנון הצתה נפרד. על אף שחלף זמנם עם כניסתם לשימוש של כלי ירייה מודרניים, כלי נשק מסוג מצת חלמיש עדיין נהנים מפופולריות מתמשכת בקרב חובבי ירי באבק שריפה שחור, ועדיין נמצאים בשימוש במקומות שונים ברחבי העולם.

מבנה
250px|ממוזער|שרטוט של מנגנוני מצת חלמיש מימין "מצת אנגלי" ומשמאל "מצת צרפתי"
ממוזער|מנגנון מצת חלמיש בפעולה

מנגנון
מנגנון מצת חלמיש אופייני כולל חתיכת אבן חלמיש ("אבן צור") שמוחזקת במקומה בין זוג לסתות בקצה פטיש קצר המכונה לעיתים "תרנגול" (אנגלית: cock) בשל צורתו המזכירה מקור תרנגול. לפני הירי, הפטיש נמשך לאחור למצב "דרוך". לחיצה על ההדק משחררת את לשונית המעצור ומשחררת את הפטיש, אשר נע קדימה וגורם לאבן החלמיש לפגוע בלוח פלדה הנקראת "פריזן" (frizzen). במקביל, תנועת החלקי המנגנון דוחפת את הפריזן לאחור, ופותחת את הכיסוי לאגן ההצתה הנסתר, המכיל מטען קטן של אבק שריפה. כאשר החלמיש מכה בפריזן, נוצרים ניצוצות, החלמיש קשה יותר מהפלדה ומגרד מהפריזן מטר של רסיסי פלדה זעירים. רסיסים אלה הם בעלי תכונות פִּירוֹפוֹרִיות (הנטייה להתלקח באופן ספונטני באוויר), בשל גודלם הדק, יש להם יחס שטח פנים לנפח גדול שיעור גבוה מהברזל של הרסיסים בא במגע עם האוויר והוא מתחמצן במהירות וכתוצאה מכך החלקיקים מתחממים על להתלבנות. חלק מהרסיסים ייפלו אל אבק השריפה באגן ויובילו להצתתו. להבה מאבק השריפה הבוער הזה עוברת דרך נקב הצתה קטן אל קנה הנשק, מטען ההדף הראשי מוצת, והקליע נהדף מחוץ לקנה. רוב הפטישים עוקבים אחר העיצוב של מארן לה בורג'ואה, ויש להם מצב "חצי דרוך" (אנגלית: half-cocked), שהוא מצב שנועד לאפשר נשיאה בטוחה יחסית של נשק טעון, מכיוון שלחיצה על ההדק ממצב זה אינה גורמת לנשק לירות. ממצב זה, ניתן להסיט את הפריזן, ולהניח אבק שריפה באגן ההצתה. לאחר מכן הפריזן נסגר, והפטיש נמשך לאחור למצב "דרוך" (אנגלית: full cocked), וממצב זה אפשר לירות בנשק. וריאציה על מנגנון זה הוא מנגנון מצת חלמיש "פנימי" שהוא נדיר מאד. וריאציה זו של המנגנון אינה כוללת פטיש חיצוני. פעולתה דומה לרובים בעלי נוקר פנימי. במקום הנוקר, ישנו מוט המחזיק את החלמיש. אגן ההצתה ממוקם בחלקו העליון של הקנה ומכסה המעוגן בציר עם חריצים בצד התחתון. המנגנון הומצא בסוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19, בעיקר עבור רובי צייד או רובי ירי ספורטיבי. ומטרתו הייתה לשלב את עקרון ההצתה של מצת חלמיש עם עיצוב דומה יותר לרובים מודרניים בעלי מנגנון פעולת בריח.

אבן החלמיש
ממוזער|פועלים מייצרים אבני חלמיש לשימוש במנגנון מצת חלמיש. הדפס מהמאה ה-19
במרכז כל הווריאציות של מנגנון מצת חלמיש נמצאת אבן החלמיש עצמה. אבן זו סותתה לצורת טריז המתאימה למלתעות של הסוגר בו שכנה האבן. אבני החלמיש נעטפו בעופרת או עור כדי להחזיק אותן בחוזקה במקום, ויוצרו בגדלים שונים כדי להתאים לכלי נשק שונים. ניתן היה להשתמש בחתיכות של המינרל אגת במקום צור, אך עיבודן היה קשה ויקר, והן היו בשימוש רק במדינות שלא הייתה להן גישה למרבצי חלמיש כמו פרוסיה. הניסיון של יורים מודרניים ברובי מצת חלמיש מראה שאבן חלמיש איכותית יכולה לשמש למאות יריות, אם כי לירי אמין יש להשחיזה מדי פעם. ניתן היה להמשיך להשתמש באבן שחוקה אם הוציאו אותה מהרובה והחזירו אותה כשהיא הפוכה. למרות זאת, הנוהג הבריטי היה לכלול אבן חלמיש חדשה בכל קופסה של 20 כדורי תחמושת עבור מוסקט הבראון בס. חפירות ארכאולוגיות באתרים צבאיים אמריקאיים מראות שחיילים השליכו אבני צור לאחר שימוש מועט מאוד, מה שמרמז שהם העדיפו אבנים חדשות כדי להבטיח את אמינות נשקם. אומן מיומן יכול היה לייצר אלפי אבני צור לרובה ביום, כך שהן היו פריטים זולים למדי ליחידה. בעתות מלחמה נדרשו מיליוני אבנים, באנגליה כריית החלמיש וסיתותו הפכו לתעשייה ביתית משמעותית סביב ברנדון, סאפוק. בשנת 1804, ברנדון סיפקה למעלה מ-400,000 אבני צור בחודש לצבא הבריטי. אבני הצור מברנדון זכו להערכה רבה כיוון שהיה להן שיעור נמוך יותר של כשל בירי מאשר אבנים ממקורות אחרים. התעשייה הגיעה לשיאה במהלך המלחמות הנפוליאוניות ואחריהן, כאשר אבני צור מברנדון יוצאו לכל העולם תוך שליטה במונופול כמעט גלובלי. מאוחר יותר היא דעכה במהירות כאשר מנגנוני מצת חלמיש הוחלפו במנגנוני כיפת הקשה. ברנדון עדיין סיפקה 11 מיליון אבני צור בשנה לצבא הטורקי במהלך מלחמת קרים, וייצאה אבני צור לאפריקה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. בצרפת ייצור אבני החלמיש התרכז סביב העיירות הקטנות מון  וקופי  ועיקר הפעילות הייתה בין המאות ה-17 וה-19. במון יש מוזיאון קטן המוקדש לתעשייה זו. צבע שונה ושיטת ייצור שונה במקצת מאפשרים לחוקרים להבחין בין אבני חלמיש מתוצרת בריטניה לבין אלו מתוצרת צרפת שהייתה ספקית דומיננטית בעולם של אבני חלמיש עד שנת 1780 לערך, שלאחריה החלה התעשייה הבריטית להאפיל עליה. בצפון אמריקה נעשה שימוש בעיקר באבני צור מיובאות מצרפת ומבריטניה. ב-1776 אישר הקונגרס האמריקאי ייצור מקומי של אבני חלמיש, אך מעולם לא הוקמה תעשייה בקנה מידה הדומה לתעשייה האירופאית. ספקים בקנה מידה קטן של אבני חלמיש לרובה עדיין קיימים במאה ה-21, ומספקים סחורה לחובבי כלי נשק היסטוריים הממשיכים לירות בכלי נשק מקוריים בעלי מנגנון מצת חלמיש וברפליקות שלהם.

התעשייה המשגשגת של סיתות אבני חלמיש עבור מנגנון הירי גבתה מחיר בריאותי כבד מהעובדים. הסיבה לכך הייתה שתהליך הסיתות (אנגלית: Knapping) יצר כמויות גדולות של אבק דק המכיל סיליקט גבישי, אבק זה משנשאף לריאותיהם של העובדים, גרם למחלת ריאות קשה ובלתי הפיכה בשם סיליקוזיס. המחלה נודעה בקרב העובדים בשם "מחלת הסתתים" (אנגלית:Knappers Rot), והיא הובילה לשיעורי תמותה גבוהים מאוד מחקר שנערך על ידי ד"ר א. באטי שו (A. Batty Shaw) משנת 1981 קבע הייתה אחראית למותם המוקדם של שלושה רבעים מיצרני צורי הרובה באחד ממרכזי הייצור העיירה ברנדון שבסאפוק אנגליה.

תחמושת

המוסקטים הראשונים בעלי מנגנון מצת חלמיש ירו כדור מתכת בקליבר 12 (0.69 אינץ'). כלומר, ניתן היה לצקת 12 כדורים בגודל המתאים מתוך גוש במשקל של ליברה אחת - כחצי קילו- של עופרת, נתון זה, בשילוב העובדה כי המוסקט היה בעל קנה ארוך, גרם לכך שמוסקטים אלו היו לכלי נשק כבד יחסית, ששקל בדרך כלל כ 7 קילו, ואשר הצריך מהיורה להשתמש בפורשט , מוט מתכת מיוחד כדי להניח ולאזן את המוסקט בעת הירי. בצבא הצרפתי, עד המחצית השנייה של המאה ה-17, הועדף קליבר 14 הקטן והקל יותר, מכיוון שהוא לא דרש שימוש בפורשט אותו קליבר שימש גם עבור כלי נשק של פרשים וגרסאות מיוחדות אחרות. סטנדרטיזציה זו עמדה בניגוד בולט לכלי הנשק בצבא הבריטי הבריטי, שם נעשה שימוש במגוון גדול של קליברים עבור כלי נשק. רוב כדורי המוסקט נוצקו קטנים יותר מהקליבר הנומינלי של המוסקט כדי להבטיח שהם יוכלו להתגלגל בקלות לתוך הקנה, גם אם הוא היה מלוכלך מאוד. כתוצאה מכך, מוסקטים בריטיים בקליבר 0.75 אינץ' ירו כדור בקוטר 0.71 אינץ'. כדור העופרת הרך בקוטר 0.71 אינץ' היה רב עוצמה עם פוטנציאל חדירה אל תוך גוף אדם דרך בגדים עבים. לעיתים קרובות פוטנציאל קטלני זה הופחת באופן דרמטי אם אבקת השריפה הייתה לחה או באיכות ירודה. ירי כפול (באנגלית: Double-shotting) כלומר דחיסת שני כדורים במקום אחד לתוך הקנה יכול היה להגביר את הקטלניות, אך בשל הזמן הנדרש לכך היה מעשי רק לפני כניסה לקרב ולא במהלכו. וריאציות התחמושת המשמעותיות היחידות היו שימוש בתוספת של כדוריות קטנות "באקשוט"  באופן הדומה לרובה ציד. חיילים בצבא ארצות הברית השתמשו בתחמושת "באק וכדור" (באנגלית: buck and ball round). סוג תחמושת ששילב כדור מוסקט רגיל עם שלושה או ארבעה כדורי באקשוט. בשני המקרים, הבאקשוט תרם מעט להגברת הקטלניות הראשונית של הפגיעה, אך הוא הגביר את חומרת הפציעה ואת הסבירות לזיהום.

ייצור

המוסקטים וכלי הנשק האחרים בעלי מנגנון מצת חלמיש היו מרכבים יותר מאשר המנגנון של ההצתה, ובמקביל לשכלולים והשיפורים במנגנון עצמו שקדו המפתחים והיצרנים על אבולוציה של הנשק עצמו, כמכלול. רוב המוסקטים בעלי מנגנון מצת חלמיש נוצרו עבור הצבא הצרפתי בשלושה בתי נשק (ארסנלים). בשנת 1665, על פי הכתבה של משרד ראשי ה"מאגזין רויאל" שהיה ממוקם בבסטיליה. בתחילה, לא היה מפרט או דגם רשמי מעבר לקליבר ואורך הקנה, והייצור הוצא לקבלנים שהיו יצרני נשק במספר מרכזים תעשייתיים והעיקרי שבהם בסנט אטיין. המחצית השנייה של המאה 17 אופיינה בלחימה בלתי פוסקת של הצבא הצרפתי בחזיתות רבות ובחלקי עולם שונים נהיה הכרחי להקים תעשיית נשק ריכוזית ומתחמה בצרכים של צבא גדול, כך הוקמו שני מפעלים מלכותיים אחד בשארלוויל  ומובז' שסיפקו את חלק גדול צורכי צבא היבשה בעוד שכלי נשק עבור משרד הימייה הגיעו ברובם ממפעל שהוקם בשנת 1691 ליד לייז'. בעוד שמלוא מרכי הצבא הושלמו על ידי יצרנים במגזר הפרטי.

תהליך דומה התקיים בבריטניה, שם מועצת החימוש של אנגליה  שישבה במצודת לונדון עסקה בעיקר בתיאומים והזמנות מיצרני נשק שונים בממלכה ותיאמה את הרכבת החלקים השונים לרובה מוגמר. ייצור המוסקטים נעשה על ידי יצרני נשק עצמאיים בלונדון, ומאוחר יותר גם בבירמינגהאם, שנעזרו בקבלני משנה שייצרו את הרכיבים הבודדים, עד לרמת הברגים ומסמרי הצד. כלי הנשק המוגמרים, או לעיתים רק הרכיבים.

צורת המוסקט, ומבנהו השתנו עם התפתחות הטכנולוגיה, צורכי שדה הקרב וההכתבה של הפעלתו ותפקוד המנגנון מצת-חלמיש. תחילה הוצב הקנה בשקע בחלק העליון של קת העץ, וקובע למקומו באמצעות פינים רוחביים שעברו הן דרך הקת והן דרך לולאות מתכת שהולחמו לתחתית הקנה. משנת 1716 ואילך, רצועות חיצוניות עשויות ברזל או פליז החלו להחליף את הפינים במוסקטים הצרפתיים. שינוי זה הציע מספר יתרונות: ניתן היה לפרק את המוסקט בקלות רבה יותר לצורך ניקוי ותיקון, והוא גם היה קל יותר באופן משמעותי. מוסקט מודל 1777  שתוכנן ויוצר בארסנל של שארלוויל בצרפת מהווה דוגמה לשינוי זה שהפך את הנשק למבוקש ושימש את צבאו של נפוליאון בונפרטה הרובה גם הועתק על ידי יצרני נשק גרמניים ושימש את הצבאות של מדינות גרמניה השונות במהלך המלחמות הנפוליאוניות ושימש את צבא ארצות הברית כמוסקט ספרינגפילד מודל 1861 . מספרים משמעותיים של מודל 1777, שהוזמנו במקור על ידי ממשלת צרפת, יוצרו על ידי קבלנים בריטיים בשנות ה-1790 ונמסרו לידי ליחידות בעלות הברית של צרפת ולכוחות עזר. רק עם אימוץ רובה-מוסקט אנפילד דגם 1853, בוצע המעבר המלא בצבא הבריטי לשימוש ברצועות חיצוניות.

היסטוריה
רקע

כלי הנשק החמים הראשונים היו ארוכי קנה ובצורה הבסיסית ביותר ניתן לייחס את מקורם, ככל הנראה, בסין במאה ה-11, והם הגיעו לאירופה בסמוך למאה ה-14. כלי נשק זה היה צינור או קנה ברזל פשוט, אטום בקצה אחד. מטען מדוד של אבק שריפה היה נשפך דרך הקצה הפתוח, והוצת דרך חור צר שנקדח בצד הקנה, מטען אבק השריפה הניע כדור עופרת או קליע לעבר המטרה הרצויה. כדי ליצור להבה שתכנס דרך החור הצר ותתחיל את תהליך הירי היה צורך קודם להצית מטען קטן של אבק שריפה שהונח באגן הצתה רדוד בחלקו החיצוני של הקנה. בצורתו המוקדמת ביותר, המטען הוצת על ידי נגיעה ממשית בו, בתחילה עם מוט ברזל מלובן, ומאוחר יותר עם פתיל בוער שטופל כימית הידוע בשם פתיל איטי  את שניהם ניתן היה להחזיק ביד אבל מכיוון שהיורה נאלץ להסתכל ולהשגיח על הצתת המטען ההודף אי אפשר היה לכוון תוך כדי ירי, התהליך היה מסוכן והשימוש בנשק לא אמין ומסורבל.

מצת פתיל

באמצע המאה ה-15, הומצא מנגנון פשוט או בריח (lock) שיעשה את מלאכת הצתת מטען ההדלקה, ובכך אפשר לחייל לכוון את הנשק ולתפעל אותו ביתר יעילות. מנגנון הצתה ראשון היה מנגנון מצת פתיל שמבחינה מכנית, היה פשוט ואמין אך השימוש בו בקרב היה מסובך בגלל האלמנטים הנפרדים שהיה צריך לחבר יחד. בראש ובראשונה, החייל נאלץ לשאת עמו חבל פתיל שבוער לאט. אי הנוחות הוחמרה עוד יותר מכיוון שבהכרח חלק ניכר מזמנו של חייל מושקע בהמתנה, ובמהלך זמן זה כמות גדולה של פתיל עלולה להתבזבז ללא שימוש אך אם הוא לא נשמר בוער, עלול החייל לבזבז זמן יקר בהדלקתו כשיהיה צורך בו. ה"פתיל האיטי" היה גם הפכפך. הוא היה רגיש ללחות, ולעיתים, ברגע האמת הגחלת הבוערת עלולה הייתה לא להיות חמה מספיק כדי להצית את אבק השריפה. גם בתנאים אופטימאליים, תהליך הטעינה דרש לנתק את הפתיל מהרובה, ואז להכניסו מחדש למהדק במיקום הנכון כדי להבטיח שהקצה הלוהט ירד בדיוק אל אגן ההצתה. תאונות היו נפוצות, מעצם נשיאת אש דולקת בנוכחות אבק שריפה. והיו חסרונות טקטיים בכך שהעשן חשף את עמדתו של החייל, ובלילה האור שהפיץ הפתיל הקשה על שהייה במסתור או על התקרבות חשאית.

מצת גלגל

התקדמות של ממש הגיעה בסוף המאה ה-15 עם הופעת מצת גלגל שפועל על ידי סיבוב מכני של גלגל פלדה קפיצי כנגד פיסת פיריט - צורת המינרל של סולפיד הברזל, ליצירת ניצוצות, אשר מציתים את אֲבַק התִּחוּל באַגַּן ההַצָּתָה האש עברה דרך חור קטן בין האגן לחלק האחורי של הקנה והציתה את המטען העיקרי בקנה כלי הירייה. הפיריט היה מהודק בלסתות מלחציים על זרוע קפיצית הידועה בכינוי "כלב", זרוע זו הייתה מונחת על מכסה אגן ההצתה. כאשר לוחצים על ההדק, מכסה כף ההצתה נפתח, והגלגל מסתובב, כנגד הפיריט הנלחץ אליו והגיצים המופקים מהחיכוך מציתים את אבק השריפה. בין היתרונות של מנגנון מצת גלגל הייתה עמידות טובה יותר לגשם או לתנאים לחים. מנגנון מצת גלגל אפשר הפקת ניצוצות בכל מזג אוויר על ידי מכסה שהותקן על אגן ההצתה ונפתח רק ברגע ירי הנשק. המנגנון אפשר פעולה מהירה מאוד והקטנה משמעותית של הנשק כך שניתן היה להפעיל אותו ביד אחת, לשאת אותו בנרתיק ולהסתיר כלי ירייה מתחת לבגדים. כל זאת הביא לשינויים מרחיקי לכת מיידיים בשימוש והחל תהליכים ארוכי טווח שעיקרם הכניסה לשימוש של אקדחים תחילה לשימוש צבאי ולאחר מכן שימוש אזרחי. עלות הייצור הגבוהה ומורכבות המנגנון הפריעו לאימוץ נרחב של מנגנון מצת גלגל. נדרש חרש נשק מיומן במיוחד לבניית המנגנון, ומגוון החלקים והעיצוב המורכב הפכו אותו לפגיע לתקלות אם לא טופל בקפידה. מנגנון מצת גלגל שימש לצד מנגנון מצת פתיל עד ששניהם הוחלפו על ידי מצת חלמיש הפשוט יותר וזול יותר.

מצת חלמיש

בקרב אספנים, היסטוריונים וחוקרים יש חילוקי דעות, לגבי מה ההגדרה של סוגי מנגנון מצת חלמיש: סנאפלוק, סנאפהאונס, מיקלוט דוגלוק ומצת חלמיש "צרפתי" או "אמיתי". המונח מצת חלמיש שימש, ועדיין משמש, לעיתים קרובות לתיאור כל צורה של מנגנון הצתה שמשתמש בצור על מנת להפיק ניצוצות כנגד לוחית פלדה, כאשר הצורות השונות מסווגות כתתי-קטגוריות: סנאפהאונס, מיקלט, דוגלוק (doglock) אנגלי, מצת בלטי, ומצת חלמיש צרפתי או "אמיתי" שהיא הצורה הסופית והנפוצה.

סנפלוק וסנפהנס
ממוזער|מנגנון מצת חלמיש מסוג סנפהנס בפעולה
החיסרון העיקרי של מנגנון מצת גלגל היה מחירו והמורכבות המכנית שלו בשנות השישים של המאה ה-16 הופיעו מנגנון סנפלוק או "מצת נקישה"  היו הראשונים להציע אלטרנטיבה פשוטה זולה ואמינה יותר ממנגנון המצת גלגל ולאחריו נכנס לשימוש מנגנון הסנפהנס  שהציע מספר שיפורים מכניים על מנגנון הסנפלוק. ושניהם נחשבים כמבשרי ואבות הטיפוס למנגנון מצת החלמיש ה"אמיתי". המונח הוא הולנדי, אך אין זה ודאי כלל כי מנגנון זה פותח לראשונה בהולנד, מנגנונים אלו היו שינוי של מנגנון מצת גלגל ולא תכנון חדש לחלוטין, הם חסרו את הגלגל והשרשרת, והפטיש שהיה קרוי "כלב" והחזיק את הפיריט קיבל את השם "תרנגול" וממוקם מאחורי אגן ההצתה. בעת הדריכה הורד הפטיש לאחור עד שדיסק מחורץ או '"טמבלר" (אנגלית: tumbler) המותקן מבפנים השתלב עם לשונית. לחיצה על ההדק שחררה את הלשונית שאפשרה לקפיץ הראשי לשחרר את הפטיש שנע קדימה כנגד לוחית פלדה הקרויה "פריזן"  מפלדה מחוסמת שתוכננה עם קימור קל וישבה מעל אגן ההצתה. כאשר הפטיש הוטח קדימה, האבן שהוחזקה במהדק הכתה בלוחית הפלדה, שבבי פלדה לוהטים ניתזו ונפלו לתוך אגן ההצתה עם אבק שריפה. ההבזק מהקערית עבר דרך חור ההצתה וגרם למטען הראשי של אבק השריפה להתפוצץ. מהר מאוד הסתבר כי הפיריט שביר מדי ולכן הוא הוחלף בפיסת אבן צור בצורת טריז. מנגנונים אלו לא החליפו את כלי הנשק עם מנגנון מצת גלגל שהמשיכו להיות מיוצרים לכל סוגי כלי הנשק לפחות במהלך מאה השנים הבאות, אך בהקשר צבאי, ה"סנאפהאונס" הפך לזמן מה למנגנון הירי המועדף עבור נשק לחיל רגלים. זה נבע בעיקר מכך שהיה זול ועמיד יותר מהגלגל-נצרה מספיק כדי לעודד מידה מסוימת של ייצור המוני. הוא עדיין נחשב לנשק מיוחד ונשאר נחלתן של פלוגות ירי ייעודיות. לעיתים היו אלה יחידות משמר שצוידו כך מטעמי יוקרה וביטחון, למנוע צריכה מופרזת של פתיל איטי ובשימוש של ליחידות סיור מכיוון שניתן היה להכין את נשקם לשימוש ללא העשן הנלווה שהיה מסגיר אותם ביום או פתיל בוער שהיה חושף אותם בלילה. הסנאפהאונס הופיע לראשונה בשלהי שנות ה-1550 כשיפור של הסנאפלוק. השיפור העיקרי היה שבמנגנון הסנאפהאונס כיסוי אגן ההצתה נפתח באופן אוטומטי כדי לשמור על אבקת ההצתה יבשה עד לרגע הירי, כמו במנגנון מצת גלגל. הסנאפהאונס השתמש במנגנון עם לשונית רוחבית כדי לחבר את ההדק לתרנגול. לדגמים מאוחרים יותר היו מגוון מנגנוני בטיחות למניעת ירי מקרי של הנשק. והעיקרי שבהם אפשר להזיח את הפריזן ידנית קדימה כך שאם התרנגול ישתחרר בטעות הוא לא יכה ויפיק ניצוצות. במנגנונים אלו הקפיץ הראשי היה חלק פנימי של המנגנון והוסתר על ידי לוחית המנעול.

תחילה סבלו רובי הסנפלוק ממחלות ילדות שונות שנבעו ממורכבות יחסית של המנגנון ביחס למוסקטים בעלי מנגנון מצת פתיל ועד לתחילת המאה ה-17 יחידות חיל רגלים רבות עדיין היו מצוידות ברובי מצת פתיל עד שנת 1645, רובה מוסקט מסוג מצת פתיל עלה 10 שילינג בבריטניה, לעומת 15 שילינג שהיה מחירו של מוסקט מסוג מצת חלמיש. מנגנונים אלו היו זולים בהרבה ממנגנוני מצת גלגל ב-1631, רישומי הרכישה של מחסן הנשק המלכותי מראים כי המחיר המקובל היה 3 פאונד (60 שילינג) עבור זוג אקדחי מצת גלגל לעומת 2 פאונד (40 שילינג) עבור זוג אקדחי מצת חלמיש.

מיקולט
פיתוח הסנאפהאונס התרחש בנפרד אך במקביל ליצירת מנגנון המיקלֶט . שהוא מונח מודרני עבור צורה ייחודית של מנגנון סנאפלוק. מנגנון זה שהתפתח בספרד ובאזורי השפעה שלה מן המאה ה-17, ונחשב לאחד העמידים והפשוטים ביותר להפעלה ולתחזוקת שדה. בשונה ממנגנוני מצת חלמיש צפון-אירופיים נפוצים, מנגנון זה מתאפיין בקפיץ ראשי חיצוני מסיבי, המותקן מחוץ ללוח המנעול, ובמבנה מכני שבו בליטת הלשונית פועלת בממשק ישיר עם חריצי הדריכה בגוף הפטיש מה שמצמצם חדירת לכלוך אל פנים המכלול ומאפשר פירוק ותיקון מהירים גם ללא מיומנות גבוהה. אגן ההצתה המכסה שלו ולוח ההצתה נבנו לרוב מפלדה עבה וקשיחה, לעיתים בתצורה משולבת של מכסה המחליק ונפתח בעת הדריכה הפך את המנגנון לפופולרי במיוחד בקרב יחידות פרשים. דגמים רבים כללו מצב חצי-דריכה לנשיאה בטוחה שמונעת הצתה מקרית, לצד נקודות מגע גדולות שמאטות שחיקה ומגבירות אמינות הצתה לאורך זמן. עקב יתרונותיו, אומץ מנגנון המיקלט בגרסאות מקומיות ברחבי האימפריה הספרדית, בייצור אזורי באנטוליה ובבלקן בתקופה העות'מאנית, וכן בנשקי ציד ונשק אזרחי שעוטרו במסורות מקומיות אך שמרו על עקרון הפעולה הבסיסי, למנגנון זה הייתה חשיבות הן כחוליה טכנולוגית באבולוציית מנגנוני ההצתה, הן כסמל לייצור נשק אזורי עמיד. מנגנון המיקלט התפתח לשתי צורות עיקריות המנגנון הספרדי והמנגנון האיטלקי כאשר המאפיין המגדיר של שניהם היה השימוש בשיניים הפועלות אופקית דרך לוחית המנגנון. ההבדל המרכזי ביניהם נגע לאופן שבו הקפיץ הראשי והשיניים פעלו על בסיס הפטיש במנגנון הספרדי, הקפיץ הראשי דחף כלפי מעלה את הפטיש והשיניים נכנסו אל חריצים בחלקו האחורי לעומת זאת, במנגנון האיטלקי הקפיץ הראשי דחף כלפי מטה את הפטיש והשיניים נכנסו לחריצים בחלק הקדמי של הפטיש. מאפיין נפוץ במנגנוני מצת חלמיש הספרדיים היו חריצים בולטים בלוח הפלדה, שבמקור היה לוחית ניתנת להסרה. המיקלט הגיע לשימוש יצרני הנשק באיסטנבול באמצעות נתיבי סחר מערי מדינה איטלקיות. יצרני הנשק של האימפריה העות'מאנית אימצו את המיקלט הספרדי בצורתו הבסיסית, אם כי עם תוספת של מאפיין נוסף בצורה של גשר חיבור בין בורג הפטיש לבורג הפלדה.

דוגלוק

מנגנון הדוגלוק,  שנקרא גם "המנגנון האנגלי" (אנגלית: English Lock), הוא פיתוח שהופיע באמצע המאה ה-17, בעיקר במוסקט וקרבינים צבאיים בבריטניה ובהולנד. מנגנון זה היווה גשר טכנולוגי בין מנגנון הסנפהאונס למנגנון הצור המאוחר והמשוכלל יותר. בדומה למנגנון הצור, הדוגלוק השתמש באבן צור המוחזקת ב"תרנגול" כדי להכות במשטח פלדה המשולב במכסה אגן ההצתה) ולייצר ניצוצות המציתים את אבקת ההצתה. המאפיין המגדיר והייחודי של הדוגלוק הוא תוספת של "כלב" או תפס בטיחות חיצוני גדול ומנוף המותקן בחלקו החיצוני של לוח המנעול. תפקידו של ה"כלב" היה לאבטח את הפטיש באופן ידני, לרוב במצב של "חצי דריכה" חיצוני, ובכך למנוע נפילה מקרית והצתה מוקדמת בזמן טעינה או נשיאה של כלי הנשק. מנגנוני הדוגלוק המוקדמים יותר חסרו לעיתים קרובות את מגרעת חצי הדריכה הפנימית שהפכה נפוצה במנגנון הצור המאוחר. הדוגלוק נודע במבנהו המחוספס והפשוט, מה שהבטיח את עמידותו והפך אותו לבחירה פופולרית בקרב הצבאות האירופיים בתקופה שבין מלחמת האזרחים האנגלית (שנות ה-40 של המאה ה-17) ועד תחילת המאה ה-18 ובמסחר עם המושבות הצפון-אמריקאיות עד שנות ה-20 של המאה ה-18. מנגנון הדוגלוק יצא בהדרגה משימוש צבאי פעיל לאחר שנת 1720 לערך, כאשר הוחלף במנגנון הצור ה"אמיתי" והיעיל יותר.

מצת חלמיש צרפתי

מצת החלמיש הצרפתי ידוע גם כמצת חלמיש "אמיתי" (אנגלית:True Flintlock) מציין את השלב האחרות בהתפתחות של מנגנון מצת חלמיש. מנגנון זה שפותח בצרפת בתחילת המאה ה-17 ומיוחס לרוב לחרש הנשק של חצר המלוכה, מארין לה-בורז'ואה , נחשב לפסגת הטכנולוגיה של כלי הירייה במשך כמאתיים שנה בזכות פשטותו ואמינותו היחסית. המאפיין ההנדסי הראשון שמבדיל את המנגנון ה"אמיתי" ממנגנונים שקדמו לו הוא איחוד של שני רכיבים נפרדים משטח הפלדה - הפריזן וכיסוי אגן ההצתה – לכדי רכיב יחיד בצורת האות L המחובר בציר קפיצי. מאפיין נוסף הוא שיפור של מנגנון הבטיחות על ידי חיתוך חריץ שני ועמוק יותר בתוף מתחת לחריץ מצב "חצי דרוך שאפיין את מנגנון הדוגלוק. חריץ זה ביטל את הצורך את הצורך בתופסן בטיחות חיצוני המצאה זו העניקה למוסקטים הצבאיים הצרפתיים עליונות שאותה לא איבדו מעולם ואומצה באופן אוניברסלי ברחבי אירופה ומאפיין שלישי היה שיפור מראה המנגנון כיסוי המחבת והפלדה הגסים והמכוערים למדי קיבלו צורה מעוגלת נעימה יותר מבחינה אסתטית. המנגנון הפנימי זכה למספר שיפורים פונקציונליים, אך אלה היו בעיקרם קטנים באופיים. השיפור החשוב ביותר היה הצגת "רסן" (באנגלית: bridle) במהלך שנות ה-80 של המאה ה-17, זו הייתה לוחית גישור קטנה שחובּרה תחילה מעל התוף ואז הורחבה כדי לכסות את הלשונית. לוחית זאת סיפקה תמיכה לציר הגלגלת, ובכך הפך את המנגנון לחזק יותר. בסיכומו של דבר, בצורתו הסופית, מנגנון מצת החלמיש הצרפתי היה הגלגול האחרון של מנגנון מצת החלמיש עד להחלפתו על ידי רובה בריחי במהלך המאה ה־19.

גאנלוק
ממוזער|מנגנון מצת חלמיש לתותח מסוג גאנלוק. עם חבל ההפעלה מחובר.

מנגנון הצתה "גאנלוק" (אנגלית: Gunlock) היה מנגנון מצת חלמיש לשימוש בכלי ארטילריה. הם היוו חידוש משמעותי בתותחנות ימית והשימוש בהם החל לראשונה על ידי הצי המלכותי הבריטי בשנת 1745. השימוש בהם התפשט באיטיות מכיוון שלא ניתן היה להתקינם באופן רטרואקטיבי בתותחים ישנים יותר, הצי הצרפתי אימץ את השימוש במנגנון זה רק לאחר קרב טרפלגר בשנת 1805 השיטה הקודמת לירי בתותח הייתה להצמיד לינסטוק  שהוא מוט עץ שבקצהו הוחזק פתיל בוער אל נקב ההצתה של התותח, אגן הצתה מלא אבק שריפה מאיץ בתפזורת. שיטה זו הייתה מסוכנת והפכה ירי מדויק מספינה נעה לבלתי אפשרי הסיבה העיקרית לכך היה עיכוב ניכר בין הצמדת הלינסטוק לבין ירי התותח. מנגנון ההצתה גאנלוק לתותח הופעל באמצעות משיכת חוט, שנודע בשם שרוך משיכה (אנגלית: lanyard). טעינת התותח הייתה מהירה ובטוחה יותר מכיוון שמנגנון ההצתה לא השתמש באבק שריפה מאיץ' המטען הראשי הוצת באמצעות צינורית  קטנה מלאה באבק שריפה מאיץ, שנדחפה דרך נקב ההצתה במהלך הטעינה ונקבה את שקית שהכילה את מטען אבק השריפה הראשי. המעבר משיטת ההצתה המסורתית למנגנון גאנלוק הביא לשינוי משמעותי, אם כי הדרגתי, בטקטיקות הלחימה הימיות, בעיקר בצי המלכותי הבריטי. היתרון המכריע של מנגנון ההצתה לתותח היה הדיוק המוגבר והיכולת לבצע ירי בזמן הנכון. ירי תותח מספינה בים סוער הוא אתגר קשה. כשהספינה מתנדנדת מצד לצד ויש רק שבריר שנייה שבו קו הקנה מכוון ישירות אל המטרה. בשיטת הלינסטוק התותחן היה צריך להישאר בצד התותח כדי להפעיל את הלינסטוק ולהתרחק מיד כדי לא להיפגע מהרתע. היה עיכוב של רגע או שניים בין הצמדת הפתיל לבין רגע הירי, מה שהפך את הקושי לכוון את הירי בהתחשב בתנועת הספינה ותנועת המטרה לבלתי אפשרי. בשיטת הגאנלוק התותחן עמד מאחור, הרחק מנתיב הרתע, כשהוא אוחז בשרוך המשיכה. הוא יכול היה לכוון לאורך הקנה, לחכות בדיוק לרגע שבו הספינה הביאה את הכלי לקו המטרה, ולמשוך את השרוך ללא עיכוב משמעותי. זה הגביר דרמטית את אחוז הפגיעות במטרה. מנגנון הגאנלוק הפחית את התלות באבק שריפה מאיץ בכלי פתוח ורגיש לרוח ולחות. השימוש בצינורית קנה אטומה עם אבק שריפה בתוכה, שמר על חומר ההצתה יבש יותר ושיפר את אמינות ההצתה בתנאים של רטיבות. הפעלת התותח מרחוק באמצעות השרוך הרחיקה את מפעיל התותח מהרתע הפתאומי והמסוכן. כמו כן, הפחתת השימוש באבק שריפה בתפזורת על הסיפון הפחיתה את הסיכון להתלקחות מקרית מניצוצות או מפתילים בוערים.

אקדחים
שמאל|ממוזער|250px|אקדח עם מצת חלמיש.

אקדחים בעלי מנגנון מצת חלמיש שימשו ככלי נשק להגנה עצמית וכנשק צבאי. טווח הירי האפקטיבי שלהם היה קצר, והם שימשו לעיתים קרובות כנשק גיבוי לחרב. האקדחים היו בדרך כלל בעלי קנה חלק ויוצרו במגוון גדלים וסגנונות שלעיתים קרובות חופפים ואינם מוגדרים היטב. הקטנים ביותר היו באורך של כ 15 ס"מ אורכם והגדולים ביותר היו באורך של מעל 51 ס"מ בתחילת המאה ה-18, האקדחים הגדולים יותר התקצרו, כך שעד סוף המאה הגדולים ביותר היו באורך של כ־41 ס"מ. הקטנים ביותר התאימו לכיס או לכף יד ויכלו להינשא בקלות על ידי נשים. האקדחים הגדולים ביותר נועדו לנשיאה בנרתיקים על גב הסוס ממש לפני האוכף. גודלי ביניים כללו "אקדח הכרכרה" (באנגלית: coach pistol), שנועד לנשיאה על או מתחת למושב כרכרה בתיק או קופסה, ואקדחי חגורה, שלעיתים צוידו בוו שתוכנן להחליק על חגורה או רצועת מותן. אקדחים גדולים יותר נקראו "אקדחי סוסים" (באנגלית: horse pistols). האלגנטי ביותר מבין עיצובי האקדחים עם מנגנון מצת חלמיש היה 'אקדח המלכה אן , שיוצר בכל הגדלים. שיא ההתפתחות המכנית של אקדח מצת חלמיש היה אקדח הדו-קרב  ה הוא היה אמין, עמיד במים ומדויק. הקישוט החיצוני היה מינימלי והמנגנונים הפנימיים לעיתים קרובות נעשו בגימור ברמת אומנות גבוהה יותר מהחלק החיצוני. אקדחי דו-קרב היו נמכרים בדרך כלל בזוגות יחד עם אביזרים בתוך קופסת עץ עם תאים לכל פריט.

שימוש
טעינה דריכה וירי
כדי לטעון את מוסקט עם מצת חלמיש היה צורך תחילה לאזן אותו ביד שמאל, להביא אותו למצב חצי-דריכה ולפתוח את אגן ההצתה ביד ימין, ואז להוציא את התחמושת שהייתה ארוזה בתרמיל נייר. את התרמיל היו קורעים ומפזרים כמות קטנה של אבק שריפה לתוך האגן, שנסגר לאחר מכן. לאחר מכן סובב היורה את המוסקט והחזיקו אותו בצד שמאל בזווית שהנמיכה את הלוע לגובה החזה כדי לשפוך את שאר האבקה במורד הקנה ולדחוף פנימה את הכדור ואת נייר התרמיל אחריו. הנייר שימש בדרך כלל כאטם ועזר להפחית את המרווח שבין קוטר הכדור לקוטר הפנימי של הקנה. בדרך כלל, נעשה שימוש במוט דחיסה  כדי לדחוס את המטען אל קצב הקנה. חיילים שיצאו למשימות שמירה או משימות אחרות שדרשו נשק טעון, אך ללא וודאות שיירו בו, היו טוענים "כדור רץ"  כלומר, פשוט מפילים את הכדור במורד הקנה ללא כל אטימה או דחיסה של המטען, כך שבירידה ממשמרת הם יכלו לפרוק את הנשק פשוט על ידי הפיכתו. באופן דומה, פתרון נפוץ בקרב היה להכות עם קצה הכת של הרובה בקרקע ולהסתמך על משקל הכדור כדי שיידחס מעצמו. לאחר טעינת הכדור החייל החזיק את המוסקט אנכית בציפייה לפקודה לפתוח באש. תהליך זה נעשה לפי 3 פקודות בסיסיות "הכן!" (אנגלית: Make Ready), שהקיפה את כל תהליך הטעינה, כולל במידת הצורך צמצום השורות. "כוון!" (אנגלית: Present), שלאחריה החייל דרך את המוסקט שלו וכיוון אותו אל האויב; ו"אש!". בעקבות ההכנסה הנרחבת לשימוש של מוט הדחיסה העשוי ברזל בשנות ה-30 של המאה ה-18 קצב אש התאורטי היה עד ארבעה או חמישה כדורים לדקה. אולם טעינה וירי מהירים מדי הניבו תוצאות הפוכות והגבירו את הנטייה לירות מעל המטרה. כוחות לא מאומנים או נטו לתופעה שזכתה לשם "היורים לשמיים" והייתה אופיינית לשימוש במוסקט מימיו המוקדמים ביותר ועד למלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) ומעבר לכך.

רובה עם מנגנון מצת חלמיש היה נשק אמין מאוד, עם זאת היו מספר גורמים שעלולים היו לפגוע באמינות זו, ובראשם האבן עצמה, שלפעמים פשוט לא הפיקה די ניצוצות כדי להצית את אבק השריפה שבאגן ההצתה. לכך היו כמה סיבות, ובהן גם האפשרות שהאבן עצמה הייתה פגומה. אבני הצור הבריטיות נחשבו נחותות בהרבה מן האבנים הצרפתיות, ולכן כונו לעיתים בבוז "חלוקי-נחל". גם אבן איכותית ומחודדת היטב או מעוצבת כראוי הייתה נשחקת במהירות בשימוש ונדרש היה להחליפה לאחר כ-10 עד 15 יריות. גם אבק השריפה השחור פגע לעיתים באמינות הנשק, שכן הוא סופח לחות בקלות מן האוויר. אבק שריפה לח, ובייחוד אם היה באיכות ירודה מלכתחילה, התקשה להתלקח, וגרם במהרה לסתימת הקנה, נקב ההצתה ואגן ההצתה, מה שחייב ניקוי ושפשוף מתמידים כדי לפתוח אותם מחדש. הבעיה החריפה לאין שיעור כשהנשק נחשף לגשם ישיר. אף שאגן ההצתה נחשבה בדרך כלל מוגנת ממים האבן והפלדה הפיקו פחות ניצוצות כשהיו רטובות. במהלך המאה ה-18 העריך הצבא הבריטי, שאורך השירות היעיל המרבי של מוסקט מצת חלמיש הוא כ-12 שנים. במהלך תקופה זו לא רק שחלקי מנגנון ההצתה נטו להישחק לפגוע באמינות ולסכן את היורה אלא שקורוזיה גרמה להתרחבות נקב ההצתה בקנה, אחת התופעות הנפוצות היה ההדף החוזר שמנע מן החייל לקרב את הנשק אל פניו, וסיכן את האדם שעמד לצדו. התוצאה המתבקשת והמובנת הייתה נטייה של חיילים שהשתמשו ברובים שהתקרבו לקצה שמישותם לירות מן המותן מבלי לכוון למטרה.

הטווח המקסימלי של קליע מוסקט היה גדול באופן ניכר מהטווח היעיל של הנשק והתחמושת. הטווח השימושי המרבי המוחלט של רובה מנגנון חלמיש נחשב בדרך כלל ללא יותר מ 300 מטר, ובמציאות הרבה פחות. לדוגמה, בשנת 1755, שתי פלוגות של גרנדירים מהצבא הפרוסי ירו לעבר מטרה ברוחב שרוחבה כ 8 מטרים וגובהה כ 3 מטרים, 46% מהכדורים פגעו במטרה ממרחק של כ 115 מטר ו 12% אחוז מהכדורים פגעו במטרה ממרחק של כ 230 מטר. באופן דומה, סדרת בדיקות שנערכו בבריטניה כ-50 שנה מאוחר יותר, תיעדה את אחוזי הפגיעה שהושגו על ידי חיילים חמושים במוסקט מול מטרה דומה. בטווח של כ 90 מטר, הושגו בין 40 ל 50 אחוזי פגיעה, נתון זה ירד ל-18 עד 32 אחוזי פגיעה במטרה לירי ממרחק של 230 מטר בשתי הבדיקות, הפרוסית והבריטית, המטרה במטווח איננה דומה לירי בעת קרב מול מטרות בגורל של אדם מבוגר ובהתחשב בנטייה המוכחת היטב של חיילים חמושים במוסקט לירות גבוה אחוז גבוה מהכדורים שנורו עברו מעל ראשי המטרות. בצרפת תועדו בשנת 1800 תוצאות שונות במעט בלבד, מול מטרה קטנה ומציאותית יותר שגובהה היה רק כ-1.75 מטרים ורוחבה כ-3 מטרים. בירי ממרחק של 75 מטר מהמטרות נרשמו 60 אחוזי פגיעה; בירי ממרחק של 150 מטר נרשמו 40 אחוזי פגיעה במטרה; בירי ממרחק של 225 מטר שיעור הפגיעה ירד ל-25 אחוז בלבד ובירי ממרחק של 300 מטר נרשמו 20 אחוזי פגיעה במטרה. בטווחים קרובים עוד יותר, הביצועים השתפרו באופן דרמטי. במבחן מודרני לא רשמי, שבו נעשה שימוש באדני רכבת עשויים עץ שהוצבו אנכית כמטרות, נמצא שקשה להחטיא ממרחק של כ 25 מטרים. בכל שלוש סדרות הניסויים ההיסטוריים בולט מאוד עד כמה צנחה בפתאומיות הדיוק של רובה מנגנון מצת חלמיש חלק-הקדח בירי אל מטרות בטווחים של מעל 100 מטר. אחת מהסיבות לכך היא מכיוון שהקליע לא התאים בדרך כלל באופן מושלם לקנה, הוא נטה להתנודד מצד לצד ולעיתים קרובות היה יוצא מהקנה בזווית בלתי צפויה. ניתן היה למנוע זאת במידה מסוימת על ידי עטיפתו של הקליע בבד או בנייר כדי להבטיח התאמה הדוקה אך זה לא תמיד היה מעשי ובכל מקרה היה בלתי אפשרי ברגע שהקנה החל להיסתם בשאריות אבק שריפה. סיבה נוספת לחוסר הדיוק בירי למרחק היא שבלחץ הקרב, גורמים אנושיים תמיד משפיעים יותר מאשר גורמים טכניים, גורם אחד הוא טעינה וירי מהירים מדי. ציטוט מדברי איש בצבא בן התקופה מוריס דה סאקס "אבק השריפה אינו נורא כפי שמאמינים. מעטים נהרגים מלפנים או בזמן לחימה. ראיתי מטחים שלמים שנכשלו בהריגת ארבעה אנשים"

דוקטרינת הפעלה
רקע
בתחילת השימוש במוסקטים, כדי לשלוט ולרכז את כוח האש הזמין ולפצות על חוסר הדיוק של המוסקט חלק-הקדח החלו יחידות הרובאים להשתמש בשיטת הירי במטחים. החיילים צוו לירות בו זמנית בציפייה שהקליעים המעטים יחסית שיפגעו במטרה ייגרמו מספיק נפגעים ויזרעו פחד בתקווה לעצור את האויב וליזום מתקפת נגד. ככל שיותר חיילים ירו במטח, כך אמור היה האפקט להיות יעיל יותר. מאידך ירי מסוג זה היה עלול להעמיד את החיילים במצב בו כל המוסקטים ירו והאויב שלא נעצר מסתער על החיילים חסרי היכולת להתגונן. הפתרון הברור ביותר היה לארגן את הירי כך שרק חלק יחסי מהיורים ירה בכל רגע נתון. טקטיקה זו בעת שתורגלה עם מוסקט מצת-פתיל שהיה בעל קצב אש איטי, דרשה מבנים עמוקים שנפרסו על פני חזית רחבה יחסית. בדרך כלל, יחידת מוסקטרים הייתה ערוכה בטורים או שורות בעומק של עשרה חיילים, עם מרחק מספיק בין כל טור כדי שחייל יוכל לעבור. תהליך אפשר לכל שורת מוסקטרים לירות וברגע שהחיילים בשורה הקדמית ירו, הם נדרשו לסגת לאחור בין הטורים, או לפרוש ולעבור מסביב לאגפים, אל העורף, ושם להתחיל בטעינה מחדש. הדרגה השנייה הייתה עושה כמוה, וכן הלאה עד שהדרגה הקדמית המקורית מצאה את עצמה שוב במקומה מול האויב כאשר המוסקטים טעונים מחדש ומוכנים לירי לפעולה, תהליך הפוך גרס כי השורה הראשונה עומדת במקומה עם סיום הירי בעוד השורות שמאחור צעדו קדימה. שני מהלכים אלו שחייבו החלפה מתמדת של השורות הייתה מתכון בטוח לבלבול ולעיתים לאסון, אבל החיסרון העיקרי של שיטה זו היה השימוש בחלק קטן מכוח האש. בשנות העשרים של המאה ה-17 הופיעה טקטיקה אחרת שזכתה לשם "המטח השוודי" שניצלה את הזמינות של מוסקטים קלים יותר ואת נטישת המטה או המשענת ששימשו לתפעול מנגנון מצת הפתיל. בצורתה הפשוטה ביותר הטקטיקה קבעה כי שלוש השורות האחוריות נעו קדימה אל הרווחים שבין שלוש השורות הקדמיות. אז, החיילים בשורה הקדמית כרעו ברך, אלה שבמרכז התכופפו, והשורה האחורית כיוונה מעל שתיהן כך כל המערך ירה יחד. שלאחר מכן לא נעשה ניסיון לטעון מחדש, במקום זאת החיילים פתחו בהסתערות עם כידונים או לחלופין נערכו לספוג התקפת נגד.

צרפת
רומח הרגלים (אנגלית: Pike) שהוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת אשר שימש את חילות הרגלים של העת העתיקה, ימי הביניים והרנסאנס, החל לסיים את תפקידו בשדה הקרב בתקופה שבה רוב המוסקטרים עדיין היו חמושים במוסקטים בעלי מצת פתיל והואץ מאוד בשל הזמינות הגוברת של מוסקט מצת חלמיש במיוחד לאחר שהשימוש בכידון רובה הפכה סופית את הרומח למיותר. זה ייתר את הצורך לסובב את השורות כדי להתאים לרצף הטעינה, ולכן לא היה עוד צורך במערך הבזבזני של חמישה או שישה אנשים לעומק או ברווחים הרחבים בין הטורים.
הצבא הצרפתי שאיחר להכניס לשירות מוסקטים בעלי מנגנון מצת פתיל אימץ טקטיקה שהייתה אבולוציה של הירי בשורות שנסמכה על דוקטרינת "המטח השוודי", על מנת לתת תשובה לכך שעל מנת שירי המוסקטים יהיה יעיל, היה על חיילי הרגלים להתקרב מאוד ליריביהם. עם זאת, ברגע שהם עצרו כדי לירות, הקרבה הזו עצמה הרתיעה אותם מחידוש ההתקדמות. החיסרון הבולט הנוסף של הירי בשורות וטורים נבע הנטייה של חיילים חמושים במוסקט לירות גבוה, נטייה שהוחרפה מהכורח לירות מעל ראשי חבריהם שהיו ממש לפניהם. הפתרון המוצע היה הנוהג המכונה 'נעילה' (locking up). ממש לפני הירי, השורות לא רק הצטופפו לכיוון החזית, אלא גם במבנה בו קני המוסקטים של השורה האחורית עברו מעל ראשי החיילים הכורעים בשורה הקדמית. המטח הראשוני או סדרת המטחים שנורו על ידי החיילים הצרפתים היו לעיתים קרובות יעילים. הבעיה, הייתה בשימור האפקטיביות. לרוב, לאחר המטחים הראשוניים החיילים הצרפתים המשיכו את המתקפה בהסתערות כידונים, המשמעת של הירי המסודר נעלמה והקרב נהפך לדו-קרבות בין חיילים שחלקם ירו אש בלתי יעילה. עצירה כדי להיכנס לקרב יריות מטווח קצר הייתה בדרך כלל מסוכנת ושעמידה במקום עלולה להיות מסוכנת עוד יותר אם הצד הנגדי היה מסוגל לסגור את המרחק הקצר אך הקריטי הזה, לבטל את היכולת להשתמש במבנים טקטיים ולהכריע את הקרב. רוב התאורטיקנים הצרפתים האחרים בני התקופה מצאו קהל קשוב כאשר קידמו את מה שיהפוך בסופו של דבר לפולחן הכידון . על פי גישה זו ה"אופי הצרפתי" מתאים להתקפה ולמכות פתע (coups de main) מאשר לעמידה במקום וירי. התוצאה הייתה שתמרון והתקפה מהירה בטור היו במרכז הטקטיקות של חיל הרגלים הצרפתי לאורך כל המאה ה-18.

אנגליה
בצבא הבריטי, כמו בצרפתי, במהלך המאה ה-17 החלו את השימוש במבנים של חיילים המשתמשים בנשק חם על ידי אימוץ השיטה של שורות וטורים. בתחילת התקופה הנדונה, כאשר יחידות הרגלים כללו גם מוסקטרים וגם נושאי רומח, הפריסה לאורך קו הירי דרשה משני החיילות ללכת לדרכים נפרדות לחלוטין. בעוד שנושאי הרומח מכל פלוגה אוחדו לגוף יחיד או שיצר את מרכז המערך הגדודי, המוסקטרים נכנסו לאגפי הירי שנצמדו אל יחידות הרמחים משני הצדדים. הקצינים, בינתיים, במקום להוביל את אנשיהם, פוזרו סביב הגדוד כנדרש. באופן דומה, הירי בתחילה לא לקח בחשבון את המבנה הפלוגתי הרגיל, אלא חילק באופן שרירותי את כל קו המערך ליחידות משנה טקטיות שנקראו מַחְלָקוֹת (באנגלית: platoons). למעט הגרנדירים אשר חולקו לשתי מחלקות נפרדות והוצבו לעגן כל אחד מאגפי קו הקרב הפלוגות הבודדות התייצבו תחילה זו לצד זו בשלוש שורות בלבד, לפי סדר קדימות קבוע מראש המבוסס על ותק. לאחר מכן, מפקד הגדוד או עוזרו היו רוכבים לאורך קו הקרב ומחלקים את החיילים לארבע דיוויזיות בגודל שווה לצורכי תמרון, ללא כל התייחסות לאיזו פלוגה הם השתייכו בפועל. במקביל, בתוך כל דיוויזיה, החיילים חולקו למחלקות לצורכי הירי בתחילה, נחשב שבאופן אידיאלי צריכות להיות ארבע מחלקות בתוך כל דיוויזיה גדולה, אך הניסיון לימד עד מהרה שהגודל האופטימאלי של מחלקה הוא בין 30 ל-50 איש, ולכן, בהתאם למספר החיילים הנוכחים וכשירים לתפקיד בפועל, היה נפוץ יותר למצוא רק שלוש מחלקות בכל דיוויזיה. מחלקות אלה, חולקו בתורן לאחת משלוש או לעיתים ארבע קבוצות ירי למעט הגרנדירים, שירו כראות עיניהם.

היו מספר שילובים שונים שבהם ניתן היה לבצע את המטחים בפועל, במבנה נפוץ של שלוש מחלקות בכל דיוויזיה, כל אחת מהן הייתה יורה ברצף. בפקודה, כל ארבע המחלקות של קבוצת הירי הראשונה מחלקה אחת בכל דיוויזיה, היו יורות בכיוון כללי של האויב, ואחריהן, בבוא העת, ארבע המחלקות של קבוצת הירי השנייה ולאחר מכן אלה של קבוצת הירי השלישית, כאשר בשלב זה צפוי היה שהחיילים במחלקות הקבוצה הראשונה כבר יטענו את נשקם מחדש. שיטה זו הבטיחה כי כשליש מכלל החיילים בכוח הבריטי יירו בכל מטח, לעומת רבע מהמוסקטים הצרפתיים, לאחר שמצא הצבא הבריטי שיטה שנראתה יעילה ביותר, הוא דבק בה במשך 50 השנים הבאות. בעיה עיקרית של יישום השיטה בשדה הקרב נבע מחוסר אימון של החיילים שהשקיעו את מירב זמנם המסדרים וצעדות, הם חברו יחד לאימון כגדוּד מלא רק לתקופה קצרה יחסית בכל שנה.. אף שהירי המחלקתי נחשב לכלי יעיל לניהול קרב אש סטטי, הוא לא התאים לעצירת הסתערות נחושה של אויב חמוש בכידוני רובה או אפילו או על חרבות. ירי מחלקתי שבוצע בחוסר מיומנות לא יכול היה להרוג מספיק מהתוקפים במהירות מספקת כדי לעצור אותם לפני שאלו עלו על הקווים הראשונים של היורים.

פרוסיה

הצבא הפרוסי אימץ את שיטת הירי המתחלף (באנגלית: Alternate Firing) שפותחה במקור על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה במאה ה-18.ומאוחר יותר היא אומצה על ידי קצינים בריטיים לאחר שזיהו את חוסר היעילות של שיטת ירי המחלקות המסורתית במצבי קרב מסוימים, במיוחד נגד הסתערויות נחושות. השיטה עוצבה כדי להיות פשוטה, ברורה ויעילה יותר משיטות קודמות. בניגוד לירי מחלקתי שחילק באופן שרירותי את הגדוד ליחידות אש טקטיות ללא קשר למבנה הפלוגתי הקיים, שיטת הירי המתחלף התבססה ישירות על מבנה הפלוגות שחוברו בזוגות ליצירת דיוויזיות גדולות. כל דיוויזיה גדולה שהורכבה משתי פלוגות מאוזנות חולקה לשלוש מחלקות לצורכי פיקוד וירי. הירי התבצע על ידי מחלקות, דיוויזיות או פלוגות באופן מתחלף בפיקוד ישיר של קצין המחלקה על יחידתו, כאשר כל מחלקה מקבלת את פקודות "הכן" ו"אש" מהקצין המפקד עליה. השיטה הפרוסית נועדה לשמור על רצף אש קבוע ובלתי פוסק לאורך כל קו החזית, על ידי כך שחלקים שונים של הגדוד ירו לסירוגין. למנוע את "ההפסקות ארוכות יחסית בין מטחי האש כאשר חלקים נרחבים מהכוח טענו מחדש. רצף אש זה היה חיוני במיוחד כדי לבלום הסתערות של טורי רגלים בכוח אש מרוכז ומהיר כדי לעצור אותם לפני שהגיעו לטווח כידון.

היתרון המכריע הגיע מהאימונים האינטנסיביים. פרידריך דרש מהחיילים הפרוסים להיות מסוגלים לירות 5 מטחים בדקה לעומת 2–3 מטחים בדקה בצבאות אחרים. השגת קצב אש כזה דרשה שיטת ירי מבוקרת מאוד. הפרוסים עשו שימוש כמעט בלעדי בשלוש שורות עומק בקו המערך, מה שהבטיח שרוב מוחלט של הרובים יוכל לירות בו זמנית למטרה, והגדיל את צפיפות האש ביחס לכוחם. בצבא פרוסיה, הגדוד חולק ל-8 עד 10 מחלקות (בגרמנית:ZUG) ובדרך כלל בוצע ירי בשתי שיטות עיקריות: ירי כפלוגות בו הפלוגות ירו בזו אחר זו בסדר מוגדר כדי לשמור על רצף ירי קבוע לאורך החזית. השיטה היעילה ביותר כללה חלוקת הגדוד לשתי כנפיים ימין ושמאל. כל פלג הורכב ממספר יחידות אש הפלג הימני היה יורה את המטח הראשון (כל יחידות האש שלו בבת אחת). מיד לאחר מכן, הפלג השמאלי היה יורה את המטח שלו. כאשר הפלג השמאלי ירה, הפלג הימני היה טוען מחדש במהירות שיא. התוצאה הייתה מטח רציף ומתמיד של אש אל עבר האויב, שהקשה מאוד על האויב להסתער או לטעון מחדש תחת אש.

ארצות הברית

שינוי מהותי אחר בדוקטרינת השימוש ברובי מצת-חלמיש התחולל בעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית, רובים אלו שהיו זולים לייצור וקלים לתחזוקה לשימוש בקרב היו בידי מתיישבים רבים לצורכי הגנה עצמית וצייד. בהתאם לכך, היה קל יחסית לאסוף כוחות צבאיים למחצה כשהם חמושים ומאומנים בירי מה שחסר למיליציות האמריקאיות, הייתה הכשרה ומשמעת והציב אותם בעמדת נחיתות ניכרת בלחימה בשטח פתוח, מכיוון שהם לא יכלו לתמרן ביעילות הנדרשת כדי לנהל חילופי אש מטווח קצר. במקום זאת, הטקטיקה החלופית שננקטה הייתה התבססות בעמדות הגנה וירי מאחורי מחסה. להתמודד עם שיטת לחימה זו הצבא הבריטי עצמו פיתח דוקטרינה טקטית חדשה ששילבה ירי מהיר במוסקט מצת חלמיש ושימוש בכידון רובה, להסתער עליהם ולנסות לעורר את על מנת ליצור בהלה, למנוע ירי מדויק ולפרק את המבנים הטקטיים. אם נדרש ירי מוסקטים, הם יכלו לירות בשורות או אפילו בגדודים שלמים, ולהשלים את המתקפה במהירות בהסתערות כידונים. הסתערות זו בוצעה לא בטור, בדרך הצרפתית, אלא במערך הקו המסורתי. הניסיון בשדה הקרב האמריקאי יושם גם, לאורך כל המלחמות הנפוליאוניות, הנוהג הבריטי החדש נמנע מפלוגות ירי או מכל והעדיף ירי בגדוד, או מדי פעם באגף. בתחילת המאה ה-19, הייתה התכנסות בחשיבה הטקטית הבריטית והצרפתית בנוגע לשימוש במוסקט מצת חלמיש וכך גם באופן ניהול חילופי האש לאחר שההתקדמות נעצרה. לאחר ירי מטח ראשוני של ירי בשורות, יחידות צרפתיות בדרך כלל התחילו לנהל קרב אש לא מסודר שבו כל חייל טען וירה בזמנו שלו. מקרה זה לא היה יוצא דופן, ייתכן שגדודי המיליציות האמריקאיותלא היו שווים ברמתם לחיילים הבריטים הסדירים שנשלחו נגדם אך הם חבו את קיומם ואת ניצחונם הסופי למוסקט בעל מנגנון הצור, שהפך איכרים לחיילים בן רגע. כך היה גם עם צבאות המהפכה הצרפתית בשנות ה-90 של המאה ה-18, ועם כל שאר הצבאות שבאו בעקבותיהם, המיליציות שנלחמו נגד נפוליאון בספרדובגרמניה, צבאות המונים, גדולים בהרבה מאלו של המאות ה-17 וה-18. חלק מצבאות-אזרחים אלו ספגו תבוסות אך גם אם צבא אחד התפרק, צבאות אחרים הוקמו במהירות רבה כדי להחליפם וכל זאת התאפשר הודות לזמינות האוניברסלית של מוסקט מצת חלמיש הפשוט אך היעיל. עד אמצע המאה ה-19, שיטות לחימה אירופיות המבוססות על מוסקט מצת חלמיש והכידון התפשטו והשתלטו על העולם כולו, למעט הקיסרויות הסגורות של סין ויפן, שהגם הן הטמיעו את טקטיקות אלו מאוחר יותר. .

חיל הרגלים הקל

עד שלב זה, צבאות אירופה עדיין דבקו בדרך כלל בתרגול מתמיד והקניית משמעת נוקשה שבאה לידי ביטוי במבנים מסודרים וידי בשורות טורים או אגפים שדרשו כוריאוגרפיה מורכבת. בנקודה זו בא לידי ביטוי יתרונו הגדול של מוסקט מצת חלמיש שאפשר לא רק לגייס כוחות מחליפים ליחידות ותיקות, אלא גם להקים ולפרוס רגימנטים חדשים שלמים במהירות רבה והספיק להכשיר באימונים מינימליים טירונים לחיילים יעילים למדי. הגמישות שהציע הנשק הובילה להקמת תת-יחידות מתמחות בתוך גדודי החי"ר הרגילים, שהתאפיינו ביכולתן לפעול מעבר למגבלות של קו הירי הרשמי והממושמע בקפידה. הגרנדירים היו הראשונים, ותפקידם המקורי היה לפעול כיחידות חופשיות בהתקפה או בהגנה על מקומות מבוצרים תת-יחידות אלו נטמעו במידה רבה בקו הקרב הקונבנציונלי, והדרישה ליחידות המסוגלות לפעול באופן עצמאי הייתה כה גדולה, עד שהצרפתים החלו תחילה לתגבר את הגרנדירים שלהם על ידי הקמת כוחות משימה זמניים או כוחות שנשלפו מפלוגות ה"פוזיליירים" הרגילות, ובהמשך, במהלך מלחמת שבע השנים, הפכו אותם למבנים קבועים שזכו לתואר שאסר (בצרפתית: Chasseur - "צייד") אשר התקיימו לאורך ההיסטוריה בעיקר בארצות דוברות צרפתית, בהן צרפת ובלגיה. יחידות אלו התבססו על תנועה מהירה בשדה הקרב והשתמשו בטקטיקות של איגופים ולחימה מצומצמת עם תקיפות מדויקות בנקודות תורפה של קו האויב. באופן דומה, אם כי בקצב איטי בהרבה, עד סוף המלחמה הקים גם הצבא הבריטי פלוגות שאסרים, שבמקרה זה זכו לכינוי הרשמי יותר "פלוגות קלות" (Light Companies). מספר מדינות גרמניות החזיקו גם הן יחידות יֶגר (בגרמנית: Jäger - "צייד") אשר התקיימו לאורך ההיסטוריה במספר צבאות בעיקר בארצות דוברות גרמנית ובאימפריה הרוסית. ובמהלך המאה ה-18 וה-19 עשו לרוב שימוש ברובים בעלי קנים מחורקים (Rifle) בעלי טווח רב יותר מרובי המוסקט הנפוצים. כלי נשק עם מנגנון מצת חלמיש אפשרו ניידות טקטית וניידות אסטרטגית. הציוד צומצם למינימום והוגבל בעיקרו למה שכל אדם יכול לשאת על גבו שלו. המוסקט אפשר לחי"ר לנוע מהר מספיק כדי להציב אותם למשימוש משימות סיור ופשיטה ונתן לחיילים כוח האש לגרום נזק משמעותי ולאחר מכן לפלס את דרכם החוצה מצרות בקרב.

מצת חלמיש במאה ה 21

השימוש בכלי נשק מצת חלמיש לא פסק גם לאחר שצבאות החלו להשתמש ברובים בריחיים וגם לאחר כניסתם לשימוש של נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת. בעיקר מסיבות של מורשת וספורט
אף שכלי ירייה נטעני לוע נתפשים בעיקר כשרידים מן העבר, עדיין קיימים להם שימושים בני־זמננו, למרות ההתקדמות הרבה בטכנולוגיית הירי, כלי הנשק הנטענים מהלוע משמשים כסמלים למורשת החימוש והירי, וממשיכים לשמש קהילות ייעודיות ברחבי העולם. הקסם המתמשך של כלי נשק אלו טמון בחיבור שהם מציעים לעבר, לאומנות ולמיומנות אישית. אף על פי שהם נחשבים כלי נשק פרימיטיביים או טכנולוגיה מיושנת בהשוואה לכלי ירייה מודרניים, ומוכרים כפחות יעילים מבחינת מהירות טעינה וטווח ירי, הם ממשיכים למשוך קהל נישה משמעותי של חובבים. המשיכה הזו נובעת מהחוויה המסורתית והמאתגרת שהם מספקים, שבה תהליך הטעינה והירי עצמו הופך לחלק בלתי נפרד מההנאה. הדרישה לדיוק רב יותר בירייה ולמיומנויות ציד מתקדמות.

במדינות שונות, ובעיקר בארצות הברית, קיימות עונות ציד נפרדות המיועדות לשימוש בכלי נשק נטעני לוע. חקיקה זו נועדה לאפשר לציידים המעדיפים צייד בשיטות מסורתיות תוך שמירה על איזון אקולוגי לפעול על פי החוק. קיימות תחרויות ספורטיביות ברחבי העולם הכוללות ירי בכלי נשק היסטוריים. גופים כמו ההתאחדות הלאומית לירי בנשקי נטען  בארצות הברית או התאחדות הירי הבריטית בנשקי אבק שריפה  מקיימים טורנירים לפי כללים מדויקים, ולעיתים אף לפי תקני ISSF. במדינות בעלות רגולציה מחמירה על כלי ירייה מודרניים, כלי נשק נטעני קנה אינם מוגדרים תמיד כ"נשק חם" מבחינה משפטית. לפיכך, באזורים מסוימים באירופה, בקנדה ובאסיה ניתן לרכוש ולהחזיק כלי נשק מסוג זה בתנאי רישוי שונים מקילים מה שהופך אותם לנפוצים בקרב אספנים וחובבים. כלי ירייה נטעני־קנה משמשים בטקסים צבאיים, שחזורים היסטוריים, חגיגות לאומיות והצגות תרבותיות. באירועים כאלה נעשה לעיתים שימוש בירי ללא קליע .

תחום שחזורי הקרבות (באמגלית: Reenactment), הוא תחום המבקש לשחזר אירועים היסטוריים כמו המהפכה האמריקאית, המלחמות הנפוליאוניות או מלחמת האזרחים האמריקאית, מספק את אחת החוויות המוחשיות והאינטראקטיביות ביותר של שימוש בכלי נשק היסטוריים. עבור המשתתפים, השימוש ברובי מוסקט משוחזרים הוא ליבת החוויה האותנטית. השחזורים מדגימים בפועל את המגבלות הקריטיות של הנשק: המשתתפים נאלצים לבצע את שגרת הטעינה הארוכה והמסובכת תחת לחץ זמן ותוך חיקוי של תנאי קרב. הדבר מדגיש את הכורח הצבאי לירות במטחים כדי ליצור כוח אש אפקטיבי.

המערכת הבסיסית של תחמושת הפלינטלוק נותרה זהה מאז המאה ה-18 ועד היום, מכיוון שהיא מבוססת על טעינת לוע גם רובים בעלי מנגנון חלמיש מודרניים משתמשים בכדור, בדרך כלל בכדור עופרת עגול אשר נטען ידנית לקנה דרך הלוע. ההבדל העיקרי והקריטי ביותר טמון במרכיב המניע – אבקת השריפה השחורה, מנגנון הפלינטלוק דורש כמות קטנה של אבקה עדינה במיוחד בתוך אגן ההצתה. במאה ה-18:נהגו להשתמש בשאריות אבקה דקה או באבקה שנטחנה דק יותר. במאה ה-21 משתמשים באבקה בדרגת FFFF שהיא הדקה והאחידה ביותר, ומבטיחה הצתה מהירה ואמינה יותר כאשר היא פוגשת את ניצוץ אבן הצור. מרבית הנשק הספורטיבי בשימוש הם העתקים מודרניים באיכות גבוהה המיוצרים על ידי חברות מתמחות איטלקיות ואמריקאיות המתמחות בייצור רובי טעינת לוע. אקדחי ורובי מצת חלמיש מודרניים שמיוצרים בטכניקות מדויקות אך שומרים על אותו מנגנון בסיסי המשתמש באבן צור ובאבקה שחורה. כלי נשק בני מאות שנים משמשים בעיקר לאספנות או לתצוגות סטטיות, ולא לירי פעיל בתחרויות או ציד, בשל חשש לבטיחות המבנית של המתכת.

בתרבות הפופולרית
בספרות

מצת חלמיש והמוסקטים והאקדחים שהופעלו באמצעותו הותירו חותם עמוק בספרות, שם הם משמשים לעיתים קרובות כאמצעי עלילתי וכסמל המייצג נאמנה את התקופות ההיסטוריות בהן הם מופיעים.

בספרות ההרפתקאות הימית ובסיפורי שודדי הים, אקדח מצת חלמיש הוא אביזר חיוני לא רק לעליה אלא גם לבניית הזהות של הדמות ומיקומה בציר הזמן של העלילה. הוא מייצג את הכאוס המיידי, את הכוח הגולמי ואת הסכנה המאפיינת את חייהם של אנשי הים. בספרים קלאסיים כמו אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון, האקדחים הישנים והגדולים בעלי מצת החלמיש משמשים הן את שודדי הים והן את הגיבורים, ומדגישים את האופי הפרימיטיבי אך הקטלני של הקרבות באותה עת. נשק עם מנגנון מצת חלמיש הוא הגיבור הלא-אנושי ברומנים המתארים את המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, במיוחד כאלה המתמקדים במהפכה האמריקאית ובמלחמות הנפוליאוניות.

מלחמה ושלום
ממוזער|חיילים צרפתיים מסתערים עם מוסקטים מכודנים. ציור בעקבות מלחמה ושלום משנת 1923

הרומן מלחמה ושלום מאת  לב טולסטוי (1869) מתאר את המלחמות הנפוליאוניות, תקופה שבה מוסקט מצת חלמיש היה נשק השדה הסטנדרטי של הצבאות האירופיים. ב"מלחמה ושלום", מוסקט מצת החלמיש אינו רק פרט ציוד, אלא מטאפורה ספרותית כאוס והמקריות של ההיסטוריה, הפגיעות והניסיון החושי של החייל הבודד, האמת המדכאת של המלחמה, שבה הדיוק והתכנון נכשלים מול העשן והגורל
הנשק מופיע בכל תיאורי הקרבות, הן בצורת רובי המוסקט של החיילים והן באקדחים המשמשים קצינים בדו-קרב. הרוסים והצרפתים כאחד הסתמכו על כלי נשק אלה. טולסטוי מתאר לעיתים קרובות את חוסר הוודאות של קרבות הירי ההמוניים. במלחמת נפוליאון, הקרב התנהל בטווחים קצרים מאוד, והירי היה מתבצע בעיקר במטחים מרוכזים. רובה מצת החלמיש ב"מלחמה ושלום" מסמל את אשליית השליטה והסדר הצבאי. הדיוק האקראי ואיטיות הטעינה מנוגדים לכאוס האמיתי של הקרב כפי שחווים אותו הדמויות. כלי הנשק מדגיש את הכורח הקטלני ומדגיש כי החיילים יורים כי כך נצטוו, אף על פי שהסיכוי לפגוע הוא נמוך. בתיאורי הדו-קרב, אקדח מצת חלמיש מעצים את דרמת הרגע, שכן כל ירייה היא גורלית ואין הזדמנות שנייה. טולסטוי ידוע בהתנגדותו לתיאור ההיסטורי המסורתי הממוקד בגיבורי-על ובפקודות אסטרטגיות. הוא מדגיש את הכאוס, חוסר האונים והמקריות של שדה הקרב. טולסטוי מתאר שוב ושוב את ענני העשן הסמיכים הנוצרים על ידי אבקת השריפה השחורה של ירי של אלפי מוסקטים המכסה את שדה הקרב ומסתיר את האויב, מה שמסמל מבחינה ספרותית את חוסר הבהירות המוסרית והקושי של הדמויות להבין את מהלך הקרב או את משמעותו. המוסקט הוא במהותו נשק בלתי-מדויק בטווחים ארוכים. תיאורי הירייה והפגיעה מייצגים את האקראיות של המוות. הרוב המכריע של הפגיעות הן מקריות, והכאוס של המלחמה הוא תוצאה ישירה של הטכנולוגיה המוגבלת הזו.

טולסטוי מתמקד בחוויה הרגשית של החייל הבודד, ולא באסטרטגיה של הגנרל. המוסקט כופה על החיילים משמעת של איטיות. בספר הדבר מתואר כרגע מכריע שבו הגיבורים כמו הנסיך אנדריי חייבים לעמוד תחת אש ולבצע את הליך הטעינה המסורבל והחשוף. זה מדגיש את הפגיעות ואת אורך הזמן שבו החייל מודע לסכנה. תיאורי המגע עם המתכת הקרה של המוסקט, צליל הניצוץ של אבן הצור ורעש המטחים הם פרטים חושיים חיוניים. הם מעבירים לקורא את החוויה הקשה והפיזית של החיים כחייל מוסקטר בתקופה הנפוליאונית. מוסקט המצת חלמיש משרת את טולסטוי בהעברת ביקורת סמויה על ההיסטוריה הכתובה על ידי המפקדים. המוסקט הוא נשק של ההמון, של החייל הפשוט, ולא של גיבור יחיד. בניגוד לחרבות ולתותחים המוצגים לעיתים על ידי גנרלים בציורים. טולסטוי משתמש בו כדי להראות שהקרב הוכרע על ידי מאמץ קולקטיבי של מיליוני אנשים אנונימיים שפשוט עמדו, טענו וירו את המוסקטים הלא-מדויקים שלהם.

בארי לינדון
ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "מזלו של בארי לינדון" מ-1844 המתאר את הרפתקאותיו של רדמונד בארי, אירי כפרי מהמאה ה-18 שמחליט לעשות מעשה ולטפס לאט לאט בסולם האצולה. ברומן, תאקרי מציג את כלי הנשק מצת חלמיש כחלק אינטגרלי מהחברה האריסטוקרטית והצבאית הדו-קרב המרכזי שבו מעורב בארי הצעיר בתחילת הסיפור הוא שיא דרמטי. האקדח מייצג את קוד הכבוד הנוקשה של האצולה, שבו הכבוד חשוב יותר מהחיים. הנשק הוא אמצעי לפתרון סכסוכים חברתיים שאינם ניתנים ליישוב באמצעות חוק או משא ומתן. לאחר הדו-קרב (והבריחה), הרובה הופך את בארי ללוחם, ומאפשר לו לשרוד כחייל בצבאות אירופה. הציניות של תאקרי באה לידי ביטוי בתיאור הפער בין המציאות הנתפסת למציאות המוסרית ועמדתו של תאקרי ככותב ויקטוריאני המסתכל אחורה על תקופה קודמת. תאקרי מציג את קוד הדו-קרב כטקס חברתי יפהפה ומאורגן שמאפשר לגברים חסרי-כבוד לפתור סכסוכים באמצעות אלימות קטלנית. הנשק הוא רק כלי נייטרלי המכסה על טקסיות ריק ורומז כי המשתתפים בדו-קרב לא עסקו בכבוד אמיתי, אלא בשמירת מראית עין חברתית. עבור בארי, הדו-קרב הוא כלי לקידום עצמי או כניסה לחוג חברתי, לא עניין מוסרי. כשתאקרי מתאר את הרפתקאותיו של בארי בצבאות אירופה, הוא מפרק כל זוהר רומנטי של המלחמה המאוחרת במאה ה-18. בניגוד לתיאורים האפיים של נשק, תאקרי מדגיש את המציאות הפיזית: המוסקטים אינם מדויקים, הם יוצרים עשן, ויעילותם תלויה יותר במזל ובהמונים מאשר בכישרון. המלחמה, המנוהלת עם נשק פרימיטיבי וקשה, היא כאוס אכזרי וחסר תכלית. ומדגיש את הפער בין תפיסת המציאות של בארי לבין האמת המוסרית של תאקרי. הנשק החם מופיע בכל מקום שבו בארי צריך כלי ברוטאלי כדי לבסס את מעמדו, והוא תמיד מוצג בתיאורים של תאקרי כפגם מוסרי או טקטי.

אי המטמון
ממוזער|ציור המתאר קרב יריות מתוך הספר אי המטמון משנת 1855
בספר אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון מתואר ג'ים הוקינס, נער המוצא מפת מטמון ויוצא יחד עם ימאים למציאת המטמון בדרך רצופת סכנות ומכשולים. בסיפור הקלאסי הזה של שודדי ים, כלי הנשק העיקריים הם אקדחי חגורה ארוכים ורובי מוסקט המופעלים על ידי מנגנון מצת חלמיש. כלי הנשק מוזכרים בתיאורים של ג'ון סילבר ואנשיו. הנשק מודגש בהקשר של מהירות וחד-פעמיות ירייה אחת, טעינה איטית ומסוכנת. לדוגמה, סטיבנסון מתאר את כלי הנשק שדורשים דריכה ואז ירייה אחת, מה שמעצים את המתח לפני כל עימות. הנשק משמש סמל לעולם הישן ולפראיות של שודדי הים, והוא מנוגד לעיתים לנשק מודרני יותר. ומדגיש את המיומנות הנדרשת כדי להשתמש בו ביעילות בקרב ימי. השימוש בכלי הנשק מעגן את הסיפור מבחינה היסטורית בתקופת הזהב של הפיראטיות המאוחרת, ומעניק לרומן נופך אותנטי של ספנות והרפתקאות. המנגנון הוא חלק אינטגרלי מהנוף החומרי של העולם שהקורא פוגש. תיאורי הנשק מצת חלמיש יוצר רגעי דרמה קלאסיים וקולניים. צליל הפיצוץ של רובה הציד של ד"ר ליבסי או המטחים של המורדים, יוצרים רגעי שיא המבשרים על אלימות וסכנה. הצליל הזה מייצר מיד סכנה חזותית וקולית.

סוג הנשק והשימוש בו מבדיל את הדמויות בין "הצד הטוב" (האדונים) ל"צד הרע" (הפיראטים) הפיראטים כמעט תמיד חמושים באקדחים מצת חלמיש (לעיתים שניים או שלושה). אקדח מצת חלמיש הוא נשק קצר טווח, יעיל לקרב פנים-אל-פנים, על סיפון צפוף, או להוצאות להורג מהירות. הוא משקף את האכזריות, הכאוס והמיידיות של הפיראטים. העובדה שהם משתמשים במספר אקדחים מחזקת את תדמיתם כחמושים היטב, תוקפניים ומוכנים לכל מאבק. דמויות כמו ד"ר ליבסי וקפטן סמולט משתמשות ברובים ארוכי קנה, מוסקטים או רובי ציד. הרובה דורש דיוק ומשמעת, והוא מתאים יותר ללחימה הגנתית השימוש שלהם בנשק משקף את הסדר והיעילות של האדונים מול הכאוס של הפיראטים. הנשק בסיפור זה,

בציור
מנגנון מצת חלמיש והנשק שהפעיל אותו מוסקטים ואקדחים זכו לייצוג נרחב בציור, במיוחד החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-19, בהיותם סמלי כוח, סטטוס צבאי ודרמה. ציורים אלה אינם רק תיעוד של כלי נשק, אלא גם כלי להבנת האווירה החברתית והצבאית של התקופה.

משמר הלילה
ממוזער|שמאל|250px| "משמר הלילה"
משמר הלילה (בהולנדית: De Nachtwacht) הוא הכינוי של ציור שמן בשם המיליציה של קפטן פרנס באנינג קוך, מאת הצייר ההולנדי רמברנדט. הציור, שאורכו 363 ס"מ ורוחבו 473 ס"מ מוצג ברייקסמוזיאום שבאמסטרדם. ציור זה מתאר את מיליציית היורים של קפטן פראנס באנינג קוק. אף שהמוסקטים המוצגים אינם תמיד ברורים ולא ברור סוג מנגנון מצת החלמיש שבשימוש הדמויות תהליך הטעינה והירי המתרחש ברקע הדמות שמנקה את קנה הנשק והדמויות המחזיקות בנשק מוכן לירי ממחיש את השימוש במוסקטים כבדים כסמל לסדר האזרחי ולשילוב של המערכת הצבאית בתפיסת העולם של המעמד הבורגני ההולנדי.

הקרב על בנקר היל
ממוזער|מותו של גנרל וורן בקרב בנקר היל ציור משנת 1786
בציור "מותו של גנרל וורן בקרב באנקר היל" מאת הצייר ג'ון טרומבול (באנגלית: John Trumbull), אחת היצירות הדרמטיות והמפורסמות ביותר המציגות את הקרבות של מלחמת העצמאות בין הצבא הבריטי למיליציות האמריקאיות. הציור מציג את השימוש הנרחב במוסקטים במעלי מנגנון מצת חלמיש, ומתמקד ברגע רגע השיא של קרב שהתקיים ב-1775 במהלך המהפכה האמריקאית. בציור, רובי המוסקט, בעיקר המוסקט הבריטי "בראון בס" והמוסקט הצרפתי מוסקט שרלוויל ששימשו את המורדים, מוצגים לא רק כאביזרים אלא כלי דרמטי מרכזי. ניתן לראות חיילים אוחזים במוסקטים ארוכים, כאשר ההדגשה היא על העשן והאש הבוקעים מלועות הרובים, שהיוו את הסימן הוויזואלי המובהק ביותר לירי בנשק המשתמש באבקת שריפה שחורה. טרומבול לוכד את הרגע המיידי לאחר הירי, השמיים מכוסים בענן עשן כבד, המרמז על חוסר הוודאות ואי-הבהירות של שדה הקרב. המוסקטים מוצגים לעיתים קרובות כשהם מורמים ומצוידים בכידונים, מה שמדגיש את המגבלה הטכנולוגית המובנית של הנשק מכיוון שטעינתו הייתה איטית, הירי נעשה בעיקר במטחים, ולאחריו הקרב הפך לקרב מגע פנים אל פנים. הציור של טרומבול הופך את הנשק לא רק לכלי לחימה, אלא לסמל ויזואלי המעביר את העוצמה הרגעית והטראומה הכאוטית של מלחמה בעידן שבו הקרבה הפיזית הייתה עדיין המרכיב הקטלני ביותר.

קולנוע וטלוויזיה
כלי נשק על מנגנון מצת חלמיש הם מכלי הנשק המזוהים והאייקוניים ביותר בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, בהיותו סמל חזותי מיידי הממקם את הסיפור בתקופה שבין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-19
ומשרת שלוש מטרות עיקריות: אותנטיות תקופתית, יצירת דרמה והדגשת מגבלות טכנולוגיות. האיטיות והאמינות המוגבלת של שק עם מנגנון מצת חלמיש משמשות בקולנוע ליצירת מתח גבוה הנובע מהשאלה האם הירייה תצליח? האם יש לדמות זמן לטעון מחדש? המתח הזה מגיע לשיאו בסצנות דו-קרב, בהן שני יריבים עומדים זה מול זה עם אקדחים מצת חלמיש זהו רגע של "הכול או כלום", המשקף את האתיקה החברתית של הכבוד והגורל בתקופה. הקולנוע המודרני משקיע מאמץ רב לשחזר את הצליל המובהק של מנגנון מצת חלמיש, קול הנקישה החזק של אבן החלמיש הפוגעת בפריזן, המלווה מיד נפץ הירי הרועש של אבקת השריפה הבוערת, יוצר ניגוד דרמטי דו-קרבות המבוצעים באמצעות אקדחים מנגנון חלמיש הם רגעים קולנועיים רבי-עוצמה. מכיוון שהמנגנון מאפשר רק ירייה אחת מהירה לפני צורך בטעינה איטית ומסורבלת, כל דו-קרב כזה הופך להיות רגע גורלי של הכול או לא כלום. הקולנוע משתמש במגבלות אלו ליצירת שיא דרמטי ואפי.

בסרט הפטריוט המתרחש במהלך המהפכה האמריקאית, הוא סרט מלחמה היסטורי אפי משנת 2000 הסיפור מתרחש בעיקר במחוז ברקלי הכפרי שבדרום קרולינה ומתאר את בנג'מין מרטין שיחד עם בנו הבוגר נסחף להשתתפות אקטיבית במלחמת העצמאות. זאת לאחר שאחד מבניו נרצח על ידי קצין בריטי אכזר. הסרט מציג את השימוש הנרחב במוסקטים עם מנגנון מצת חלמיש. הסרט מדגיש את הטקטיקה של ירי בשורות של הצבאות, שנדרשה בשל הדיוק הנמוך של הרובים. רגעי מפתח מתמקדים בצורך לטעון מחדש לאט ובאפקט הדרמטי של ענן העשן הכבד המכסה את שדה הקרב לאחר מטח ירי.

סדרת סרטי שודדי הקריביים הפכה את אקדח מצת החלמיש הארוך לסימן היכר של ז'אנר סרטי הפיראטים. האקדחים מופיעים לרוב כשהם טעונים בכדור אחד בלבד, ומודגש הצורך של הדמויות לשאת מספר רב של אקדחים חגורים סביב המותניים כדי לפצות על איטיות הטעינה. הכישלון בהצתה משמש לעיתים קרובות כאלמנט קומי או כהזדמנות דרמטית.

המחזמר, שהוסרט לקולנוע המילטון הטרגדיה המודרנית מתאר את דו-הקרב ההיסטורי של אלכסנדר המילטון וארון בר המבוצע על פי קוד הדו-קרב של אותה תקופה. אף שהסרט הוא מחזמר מודרני, הוא משחזר במדויק את המכניקה של האירוע. המתח אינו נובע מהטעינה שכבר בוצעה מראש, אלא מהשנייה שלפני המשיכה בהדק. השימוש באקדחים מנגנון חלמיש מדגיש את חוסר האפשרות לחזור אחורה אין ירי חוזר מהיר, וברגע שהם יורים, הגורל נחתם. הקולנוע לוכד את הרגע הקפוא שבו כל אחד מהמשתתפים מחזיק את גורל השני באקדח טעון אחד, כאשר ההקשה וקול הירי הופכים לנקודת האל-חזור המוחלטת.

בארי לינדון
ממוזער|כרזת הסרט בארי לינדון

הסרט "בארי לינדון" שיצא לאקרנים בשנת 1975 בוים על ידי סטנלי קובריק, הומבוסס על הרומן של ויליאם מייקפיס תאקרי מ-1844, הוא כר פורה לניתוח הייצוג התרבותי של נשק מצת חלמיש, שכן הסרט מתרחש כולו במאה ה-18, תקופת השיא של המנגנון. קובריק השתמש בנשק לא רק כאביזר אותנטי, אלא ככלי חיוני ליצירת דרמה, מתח וסמל לשינוי גורל. קובריק לקח את הדיוק של תאקרי והעצים אותו באמצעות הטכנולוגיה הקולנועית שלו. קובריק נודע בדרישתו לאותנטיות קיצונית. כלי הנשק בסרט הם העתקים מדויקים או פריטים אותנטיים מהתקופה. האופן שבו החיילים מחזיקים, דורכים, יורים ומנקים את רובי המוסקט והאקדחים של מצת החלמיש הוא מדויק היסטורית. בסצנת הדו-קרב הראשונה מופיע אקדח מצת חלמיש ככלי גורלי ודרמטי. קובריק משתמש בקצב איטי ובצילום קפדני כדי להדגיש את המתח של הרגע היחיד. הירי של האקדח כופה את הדרמה, כיוון שיש רק סיכוי אחד. סצנות הקרב הצבאיות בסרט מציגות את העשן הכבד הנוצר על ידי אבקת השריפה השחורה, המדגיש את המציאות הכאוטית והמעורפלת של שדה הקרב של המאה ה-18. השיא הדרמטי של הסרט, הדו-קרב הסופי בין בארי ללורד בולסינגדון, הוא שימוש מופתי בכל התכונות המאפיינות כלי נשק עם מנגנון חלמיש. העיכוב בירי ואף הכשל האפשרי בין הניצוץ לירייה, משמש לבניית שיא ובסופו של דבר האקדח מכתיב את תוצאת הקרב, הירי משנה את גורלו של בארי באופן בלתי הפיך ומביא כריתת רגלו. הנשק אינו רק כלי לחימה, אלא כלי דרמטי המייצג את המנגנון האדיש לתוצאה ולגורל עבור כל אחד המהתמודדים.

משחקי מחשב
ממוזער|כרזת המשחק Assassin's Creed Black Flag. הגיבור אוחז אקדח מצת חלמיש.

בתחום משחקי המחשב, כלי נשק עם מנגנון מצת חלמיש ממלאים תפקיד כפול: הם משמשים כעוגן ויזואלי לתקופות היסטוריות מסוימות, וכן מציגים מכניקת משחק ייחודית המנצלת את מגבלות הטעינה והדיוק של הנשק ליצירת אתגר ואיזון המשמש כלי ליצירת תחושת משקל ואחריות. כל ירייה חשובה, וכל טעינה מחדש היא רגע של פגיעות, המכריח את השחקן לחשוב טקטית ולעשות שימוש נבון בירייה הבודדת שיש לו.

במשחקי הרפתקאות היסטוריים, מצת החלמיש הוא הנשק הסטנדרטי. סדרות כמו Assassin's Creed בכותרים המתרחשים במאה ה-18, כמו Black Flag או Assassin's Creed III עומדים לרשות המשחק אקדחי ורובים מנגנון מצת חלמיש כדי לתאר את עולם המשחק בצבעים של העידן הקולוניאלי והמהפכני. במשחקים אלו, הדמויות הראשיות משתמשות באקדחים אלו לירי בטווח קרוב, לרוב במטרה לחסל אויב בודד או להתחיל קרב. המוסקטים הצבאיים מופיעים בידי חיילי אויב, כאשר המשחק מדגיש את הכורח לטעון מחדש לאחר ירייה אחת, ומאלץ את השחקן לשנות טקטיקה או לעבור לקרב פנים אל פנים.

משחקים אסטרטגיים ומשחקי יריות טקטיים משתמשים במגבלות מצת החלמיש כדי ליצור חוויה ייחודית: במשחקים כמו Mount & Blade: Napoleonic Wars או Holdfast: Nations at War, בהם המכניקה שואפת להיות נאמנה למציאות, מוסקטים מצת חלמיש כמו הבראון בס הם כל נשק שמשמשים בקרב. המשתמשים נאלצים לבצע את שגרת הטעינה הארוכה שכוללת שליפת אבקה, הכנסת כדור, דחיסה תוך כדי תמרון תחת אש. הדיוק נמוך מאוד בטווחים ארוכים, מה שמעודד לחימה במערך.

לקריאה נוספת
 William Urban Matchlocks to Flintlocks: Warfare in Europe and Beyond, 1500–1700 Frontline Books 2023 
 Eric A. Bye Flintlocks - A Practical Guide for their Use and Appreciation National Muzzle Loading Rifle Association 2013 
 Stuart Reid The Flintlock Musket: Brown Bess and Charleville 1715–1865 (Weapon, 44) Osprey Publishing 2016 
 978052182274 Kenneth Chase Firearms A Global History to 1700 Cambridge University Press 2003 ISBN	

  Ian V. Hogg An Illustrated History of Firearms Galagad Books 1984
 Torsten Lenk The Flintlock: Its Origin, Development, and Use  2007

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:כלי ירייה - מבנה ופעולה