כל ישראל ערבים זה בזה

"כל ישראל עֲרֵבִים זה בזה" הוא ביטוי שטבעו חז"ל, ומובנו המקורי הוא שכל יהודי נושא באחריות על קיום המצוות של חברו. לאחריות זו יש משמעות מוסרית וגם תוצאות הלכתיות מעשיות. 

ב רווח הביטוי במשמעות שונה, שלפיה כל יהודי אחראי על שלומו ורווחתו של חברו.

מקור הביטוי 
המקור הקדום שנזכר כלל זה הוא מדרש ההלכה ב"ספרא", על הפסוק: "וְכָשְׁלוּ אִישׁ בְּאָחִיו", המצוטט גם בתלמוד: 

מובנו המקורי של הביטוי "כל ישראל ערבים זה בזה", פירושו הוא שכל יהודי אחראי גם על חובותיו וחטאיו של חברו. ולכל אחד ישנה אחריות על קיום המצוות של זולתו, ואדם אחד עלול אף להיענש בידי שמיים על חטאי חברו. המילה 'ערבים' היא מלשון "עָרֵב" - אדם שמתחייב לשלם את חובו של חברו, במקרה שהוא לא ישלם.

היקף הערבות
על פי המקרא (, ) נצטוו בני ישראל בימי יהושע בן נון לעמוד בהר גריזים והר עיבל עם כניסתם לארץ, ולבצע טקס שבו התחייב העם לקיים סדרת מצוות. על פי חז"ל, התחייבות זו כללה אחריות של כל אחד גם על חטאי אחרים, ומאותה שעה נחשב עם ישראל כגוף אחד, שעשוי להיענש באופן קולקטיבי על חטאי היחיד.

הדוגמה לכך בתלמוד היא חטאו של עכן בן כרמי, שמעל בחרם שהטיל יהושע בן נון על העיר יריחו, וכתוצאה מכך נפלו חללים במלחמת העי. () מלבד התוצאה הקשה, המקרא גם מציין את החטא בלשון מכלילה: "וַיֹּאמֶר ה' אֶל יְהוֹשֻׁעַ... חָטָא יִשְׂרָאֵל וְגַם עָבְרוּ אֶת בְּרִיתִי אֲשֶׁר צִוִּיתִי אוֹתָם וְגַם לָקְחוּ מִן הַחֵרֶם וְגַם גָּנְבוּ וְגַם כִּחֲשׁוּ וְגַם שָׂמוּ בִכְלֵיהֶם. וְלֹא יֻכְלוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לָקוּם לִפְנֵי אֹיְבֵיהֶם...".

קיימת מחלוקת בין התנאים האם הערבות נאמרה רק על חטאים גלויים, שניתן היה לדעת עליהם, או גם על חטאים נסתרים. הדעה המקובלת היא שהערבות חלה רק על החטאים הגלויים, וגם עליהם אין עונש לזולת אלא אם כן היה בידו למחות, וייתכן שאילו היה מוחה - היו שומעים בקולו, והוא התרשל בחובתו ולא מחה.

משמעות מוסרית והלכתית
מלבד מה שעיקרון זה נוגע להלכה, לכלל זה ישנה גם משמעות על תפיסת היחיד את עצמו ואת אחריותו לזולת, כדברי המדרש:
 וכך הגדיר כלל זה, הרב משה צבי נריה: 

הדבר בא לידי ביטוי בנוסח הווידוי. בספר חסידים כתב שהווידוי נתקן לאומרו בלשון רבים, "אשמנו, בגדנו" וכו', וכמו כן כל אחד מזכיר גם חטאים שלא עבר עליהם בעצמו, מפני שיש לו אחריות על חטאי הכלל, במקרה שלא מחה עליהם. לפיכך תושבי חוץ לארץ מתוודים גם על עבירות שייתכן לעבור עליהם רק בארץ ישראל, בגלל אחריותם על תושבי הארץ.

 בהלכה 
על פי ההלכה, מי שחייב לומר ברכה מסוימת יכול לקיים את חובתו ("לצאת ידי חובה") על ידי שמיעתה מאדם אחר. האומר את הברכה, רשאי לומר אותה אפילו אם הוא כבר בירך את הברכה בעצמו. אמנם בתלמוד סייגו, שהדברים אמורים רק בברכה הנאמרת לפני קיום מצווה ("ברכת המצוות"), אבל לא בברכה לפני אכילה ("ברכות הנהנין"), שבה רק מי שעומד לאכול בפועל רשאי לברך עבור חברו.

לדעת רש"י הסיבה להבדל זה, שבמצוות יש לכל אחד אחריות על כך שגם חברו יקיים את המצווה, שהרי כל ישראל ערבים זה לזה, ולכן גם מי שכבר קיים את המצווה בעצמו עדיין מחויב במצווה במידה מסוימת, וטרם השלים את חובתו לדאוג לכך שכל ישראל יקיימו את המצווה. אך אכילה שאיננה חובה, איננה כלולה בערבות.

בראשונים נחלקו בדינם של ברכות השבח וההודאה, האם אחד יכול לברך עבור חברו, כגון האם ניתן להוציא ידי חובה את חברו בברכת אשר יצר וכדומה. לדעת הרב עובדיה יוסף מאחר שספק ברכות להקל, יש לפסוק שלא יברך עבור חברו.

במאה ה-12 פסק רבי שמחה בן שמואל משפיירא - על סמך הכלל "כל ישראל ערבים זה בזה" - שכאשר מוטל מס על היהודים בגלות, והמלך פטר מסיבה כלשהי את אחד היהודים, הוא עדיין חייב לשאת בנטל, "כי כל ישראל ערבים זה בזה לקבל עול גלותם".

שימושים מאוחרים בביטוי
הביטוי כמליצה והומור שחור, ולפיו הגויים מאשימים את כל היהודים בחטאיו של יחיד מופיע בשו"ת תרומת הדשן (המאה ה-15):

בעת החדשה משמש הביטוי בעיקר לציון סולידריות בין יהודים ואחריותו של כל יהודי לשלומו ורווחתו של חברו.. לרעיון זה שורשים ביהדות, כמו במצווה "לא תעמוד על דם רעך" ו"עזוב תעזוב עמו", וקיימים גם אזכורים קדומים של המשפט "כל ישראל ערבים" במובן זה.
למאמר זה ניתנה גם פרשנות חסידית, לפיה "כל ישראל ערבים זה לזה" פירושו: מתוקים ונעימים זה לזה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:יהדות
קטגוריה:אמרות חז"ל
קטגוריה:הלכה