נאו-פשיזם

נאו-פשיזם (באנגלית: Neo-fascism) היא אידאולוגיה המשתייכת לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה וכוללת רעיונות מתוך אידאולוגיית הפשיזם. המונח "נאו-פשיזם" יכול לתאר קבוצות המביעות הערצה לבניטו מוסוליני ולתקופת איטליה הפשיסטית או מנהיגים ומשטרים פשיסטיים אחרים. נאו-פשיזם מתאפיין לרוב בלאומנות, מדיניות של נייטיביזם והתנגדות להגירה, אנטי-קומוניזם והתנגדות לדמוקרטיה פרלמנטרית ולדמוקרטיה ליברלית. מבחינה פוליטית, קבוצות נאו-פשיסטיות מזוהות עם הימין הקיצוני.

האשמות שקבוצה מסוימת היא נאו-פשיסטית יכולות לעורר תגובות חריפות, במיוחד כאשר המונח משמש ככינוי גנאי לעמדות פוליטיות, בדומה לכינוי הגנאי "פשיסט". משטרים אחדים של התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה כונו "נאו-פשיסטיים" בשל טבעם האוטוריטרי, וההשפעות הפשיסטיות על האידאולוגיות והטקסים שניהלו.

 היסטוריה 

על פי ז'אן-איב קאמי וניקולס לבורג, התנועה הנאו-פשיסטית התחילה לקבל תאוצה ב-1942, לאחר שגרמניה הנאצית פתחה במבצע ברברוסה והחליטה לכוון את התעמולה שלה על רקע פרו-אירופאי. אירופה הפכה אז למיתוס ולאוטופיה של הנאו-פאשיסטים, שזנחו תיאוריות קודמות של אי-שוויון גזעי במסגרת הגזע הלבן וחלקו עמדה משותפת של לאומניות לאחר מלחמת העולם השנייה.

 בישראל 
בישראל קיימות תנועות פשיסטיות שונות. במיוחד, הכהניזם צבר השפעה ככל שהסכסוך בין ישראל לפלסטינים ממשיך להתקיים. המפלגה הכהניסטית עוצמה יהודית תוארה באופן נרחב כנאופשיסטית. הסוציולוגית הישראלית הנודעת אווה אילוז תיארה את מנהיג המפלגה עוצמה יהודית, איתמר בן-גביר, כמי שמייצג פשיזם יהודי. בן-גביר החזיק בעבר דיוקן של רוצח ההמונים הישראלי ברוך גולדשטיין בסלון ביתו, מה שעורר סערה. בשנת 1980 פרסם ה-Journal of Palestine Studies מאמר שתיאר את עליית התנועות הפשיסטיות בישראל ואת התמיכה בהן מצד מוסדות ממשלתיים.

 ניצול הדמוקרטיה 
אסטרטגיה רווחת בקרב תנועות נאו-פשיסטיות היא להשתמש במנגנונים הדמוקרטים כדי לחתור תחת הדמוקרטיה, ולבסוף להשתלט עליה. זאת במקום לנסות "לנצח" אותה בקרב ישיר או להפיל אותה בכוח כפי שקרה במשטרים פשיסטים. גישה זו מכונה לעיתים "שיטת הסלמי" או "חתירה מתוך המערכת" והיא שונה מהפשיזם הקלאסי (כמו באיטליה של מוסוליני), שבמקרים רבים עלה לשלטון בהפיכה או איום בהפיכה גלויה. תנועות הנאו-פשיזם המודרני משתמשות בטקטיקות אלו, למדו מההיסטוריה שדמוקרטיות מבוססות חסינות יותר בפני הפיכות גלויות. לכן, הן מאמצות את הטקטיקות הבאות כדי לכרסם בהדרגה בבסיס הדמוקרטיה.

הנאו-פשיסטים משתתפים במערכת הפוליטית בבחירות דמוקרטיות ומנסים לזכות בכוח פוליטי לגיטימי. מרגע שהם בשלטון, הם פועלים "לרוקן" את הדמוקרטיה מתוכן על ידי חקיקת חוקים המגבילים את זכויות המיעוט, מחלישים את הביקורת הפרלמנטרית, ומחזקים את כוח הרוב, תוך שמירה לכאורה על הליך חוקתי תקין. לדוגמה, התנועה החברתית האיטלקית  שלאחר מלחמת העולם השנייה נקטה באסטרטגיה של שיתוף פעולה פרגמטי עם ממשלות מרכז במהלך המלחמה הקרה, כדי לבנות השפעה הדרגתית, תוך הימנעות מהתנגשות ישירה. במקום להתמקד בהגנה על הפשיזם ההיסטורי, התנועה העבירה את עיקר המיקוד שלה לאנטי-קומוניזם, ובכך התאימה את עצמה לצורך הפוליטי של הזרם המרכזי שחשש מהשמאל האיטלקי. גישה זו אפשרה לה לבצע כרסום פנימי במערכת הפוליטית, כאשר היא ניצלה משברים חברתיים וכלכליים כמו מיתון, או פחדים מהגירה, כדי לחזק את עמדותיה בקרב הציבור. באמצעות ניצול חכם של המשברים, התנועה פעלה בהצלחה להזיז את הנורמות הפוליטיות הכלליות ימינה, ולבסס את מעמדה ככוח פוליטי לגיטימי ומשפיע לאורך זמן.

בנוסף, הם פועלים החלשת מערכת המשפט והרגולציה. אחד היעדים המרכזיים הוא "נטרול" או "שליטה" במוסדות שנועדו להגן על הדמוקרטיה ולפקח על השלטון (מערכת המשפט, התביעה, גופי רגולציה עצמאיים). זה נעשה באמצעות מינויים פוליטיים של נאמנים לתפקידי מפתח, צמצום סמכויות, ותעמולה המציגה את המוסדות הללו כ"אויבי העם" או "אליטות שמאלניות". הנאו-פשיזם מנצל את חופש הביטוי ואת הפלטפורמות הדיגיטליות החופשיות (רשתות חברתיות) להפצת תעמולה, דיסאינפורמציה, ותיאוריות קונספירציה. הם מטפחים כלי תקשורת ואתרי חדשות משלהם, המקדמים את הנרטיב שלהם ומפיצים שנאה או חשד כלפי כלי התקשורת הממוסדים ("התקשורת המגויסת"), ובכך מערערים את אמון הציבור ביכולת לקבל מידע אובייקטיבי. במקום לצאת למלחמה גלויה, הם משתמשים בזכויות ובמוסדות שהדמוקרטיה מעניקה (חופש ביטוי, זכות בחירה, הליך חקיקתי) כסוס טרויאני כדי לפרק את האיזונים והבלמים מבפנים ולבסס שלטון סמכותני, המשתמש בצורות הדמוקרטיה אך מחסל את תוכנה הליברלי.

 ראו גם 
 נאו-נאציזם
 תנועת היצירה
 זהות נוצרית
 המועצה הפשיסטית העליונה
 המפלגה הרקסיסטית
 קורפורטיזם
 אנטי פשיזם

לקריאה נוספת
 The Beast Reawakens by Martin A. Lee, (New York: Little, Brown and Company, 1997, )
 Fascism (Oxford Readers) by Roger Griffin, 1995, 
Fascism in Britain: A History, 1918-1985 by Richard C. Thurlow (Olympic Marketing Corp, 1987, )
Fascism Today: A World Survey by Angelo Del Boca (Pantheon Books, 1st American edition, 1969)
Free to Hate: The Rise of the Right in Post-Communist Eastern Europe by Paul Hockenos (Routledge; Reprint edition, 1994, )
The Dark Side of Europe: The Extreme Right Today by Geoff Harris, (Edinburgh University Press; New edition, 1994, )
The Far Right in Western and Eastern Europe by Luciano Cheles, Ronnie Ferguson, and Michalina Vaughan (Longman Publishing Group; 2nd edition, 1995, )
The Radical Right in Western Europe: A Comparative Analysis by Herbert Kitschelt (University of Michigan Press; Reprint edition, 1997, )
Shadows Over Europe: The Development and Impact of the Extreme Right in Western Europe edited by Martin Schain, Aristide Zolberg, and Patrick Hossay (Palgrave Macmillan; 1st edition, 2002, )

קישורים חיצוניים


זאב שטרנהל, נאו-פשיזם בסוף המאה ה-20, "סביבות", חוברת 33, דצמבר 1994


הערות שוליים

קטגוריה:אידאולוגיות
קטגוריה:פשיזם

de:Rechtsextremismus#Italien