קרב השריון ב-14 באוקטובר (מלחמת יום הכיפורים)

קרב השריון של 14 באוקטובר 1973 היה קרב שריון גדול בין צבא מצרים ובין צה"ל שהתרחש ביומה התשיעי של מלחמת יום הכיפורים לכל אורך החזית היבשתית במערב חצי האי סיני. הקרב החל במתקפה מצרית מתוכננת בשישה מוקדים עיקריים, של כוחות שריון, חיל רגלים, ארטילריה, הפצצות אוויריות ופשיטות מוסקות של קומנדו. כוחות צה"ל, שנערכו להתקפה בעוד מועד, הדפו אותה בכל גזרות הלחימה תוך הסבת אבדות כבדות לכוחות המצריים. הניצחון הישראלי היווה נקודת מפנה במערכה בחזית המצרית, ואפשר את פתיחת מבצע אבירי לב - צליחת הכוחות הישראלים לגדה המערבית של תעלת סואץ.

רקע
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים צלח הצבא המצרי את תעלת סואץ ביצע מתקפה מתוכננת מוצלחת (שהחלה ב-6 באוקטובר 1973), שבמהלכה הקים מספר רב של ראשי גשר וכבש חלקים ממערב סיני. יומיים לאחר תחילת המתקפה ניסה צה"ל להדוף את הכוח המצרי הגדול שהתבסס במערב סיני וביצע ב-8 באוקטובר מתקפת נגד אוגדתית. מתקפה זו נכשלה והסבה לצה"ל אבדות כבדות. צבא מצרים עוד יותר בסיני ותפס מספר מאחזים על ציר החת"ם המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.

לאחר כישלון התקפת הנגד הישראלית ב-8 באוקטובר, החליטו שני הצדדים על עצירת הפעולות ההתקפיות והתארגנות מחדש להמשך הלחימה. המטכ"ל הישראלי סבר שאין לנסות ולפרוץ דרך מערכי ההגנה הצפופים של המצרים, אלא להיערך ממזרח לציר החת"ם ולצבור כוח להמשך הקרבות. במקביל גם במפקדת הצבא המצרי עלה חשש שיוזמה התקפית מצרית נוספת תשנה את המגמה החיובית במלחמה מבחינת מצרים. לאחר ימי המלחמה הראשונים החליט סאדאת (בניגוד לדעת מפקדי הצבא) לצאת למתקפה מחודשת, ככל הנראה גם במטרה לסייע בחזית הסורית, שהייתה במצב קשה במלחמתה בחזית רמת הגולן.

ב-12 באוקטובר הציע הרמטכ"ל דוד אלעזר, בדיון בפני ראש הממשלה גולדה מאיר ובכירים נוספים, לצאת למחרת למבצע של צליחת תעלת סואץ. תוך כדי הדיון התקבל בו מידע מ"המוסד" על תוכנית מצרית לצאת במתקפה נרחבת בסיני ב-13 או ב-14 באוקטובר. ראש "המוסד", צבי זמיר, שבעברו היה מפקד פיקוד הדרום, הציע לדחות את תוכנית הצליחה ביומיים, ולהכין מלכודת לכוחות המצריים שיתקפו בסיני, והצעתו התקבלה.

שדה הקרב
קרקע
ברוב חלקיה של הגדה המזרחית של תעלת סואץ הקרקע היא חולית. בחלק המרכזי-צפוני היא עבירה לנגמ"שים ולטנקים אך קשה מאוד עד בלתי אפשרית למעבר זחל"מים. חלקים גדולים מהשטח הם מישוריים או בעלי מבנה גבעי מתון ביותר. בחלקה הצפוני הייתה הקרקע ביצתית ולמעט צירים בודדים, התנועה ברכב כלשהו הייתה קשה מאוד עד בלתי אפשרית. בחלקה הדרומי של הגדה המזרחית, במרחק של כ-20 קילומטר מזרחה מצוי רכס הררי ובו שני מעברים הכרחיים שכיוונם הוא מזרח-מערב. הצפוני הוא מעבר הגידי והדרומי הוא מעבר המיתלה. רכס הררי זה ממשיך דרומה עד אזור ראס סודר וכונה "קו המעברים". בחלקה המרכזי והצפוני של הגזרה לא קיים מכשול טבעי המונע מכוחות ממונעים להגיע לעומק צפון סיני.

צירי תנועה
ב-1973 היו קיימים בגזרה שלושה כבישים עיקריים בכיוון צפון-דרום:
 ציר לכסיקון - הציר הסמוך ביותר לקו המים של תעלת סואץ שלאורכו נפרשו מעוזי קו בר-לב.
 ציר החת"ם (חיל תותחנים) - ציר המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלה.
 ציר בלוזה-טסה-ראס סודר המרוחק כ-30-35 ק"מ ממזרח לתעלה (מכונה גם "כביש הרוחב").

כבישים אלו חוברו על ידי מספר כבישים שכיוונם מזרח-מערב:
 כביש החוף הצפוני המוביל מאל עריש לבלוזה ומשם לקנטרה (ציר עלקת במפת קוד סיריוס).
 מרפידים לטסה ומשם, יוצאים צירים מזרחה בכיוון אסמאעיליה (ציר טליסמן במפת קוד סיריוס), ולדרום מזרח בכיוון דוורסואר הנמצאת בין האגם המר הקטן והאגם המר הגדול (ציר עכביש במפת קוד סיריוס).
 מביר תמדה דרך מעבר הגידי אל קצהו הדרומי של האגם המר הגדול.
 מנח'ל דרך מעבר המיתלה אל מצפון לעיר סואץ.

סדר הכוחות
הכוח הישראלי
250px|ממוזער|שמאל|תוכנית המלחמה המצרית
כוחות השריון בחזית כולה כללו על פי המקורות הישראלים 750 טנקים ועל פי המקורות המצרים, 900 טנקים. ונפרשו (מצפון לדרום):
 כוח נמר (בפיקוד ששון יצחקי), מול גזרת קנטרה ובאזור בלוזה, מנה שתי חטיבות ממוכנות:
 חטיבה 204 בפיקוד צבי רם
 חטיבה 11 בפיקוד אהרן פלד (פדל'ה)
 אוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן וסגנו דב תמרי:
 חטיבה 274 בפיקוד יואל גונן
 חטיבה 460 בפיקוד גבי עמיר
 חטיבה 500 בפיקוד אריה קרן
 חטיבה 217 בפיקוד נתן ניר
 אוגדה 143 בפיקוד אריאל שרון כללה שלוש חטיבות שריון:
 חטיבה 14 בפיקוד אמנון רשף
 חטיבה 421 בפיקוד חיים ארז
 חטיבה 600 בפיקוד טוביה רביב
 חטיבה 247 (צנחנים) בפיקוד דני מט
 אוגדה 252 בפיקוד קלמן מגן (שנכנס לתפקיד ב-13 באוקטובר, לאחר שמפקד האוגדה אברהם מנדלר נהרג מאש מצרית):
 חטיבה 164 בפיקוד אברהם ברעם
 חטיבה 401 בפיקוד דן שומרון
 חטיבה 875 בפיקוד אריה דיין (בירו)
חטיבה 35 (צנחנים) בפיקוד עוזי יאירי

הכוח המצרי
הכוח המצרי בגדה המזרחית של תעלת סואץ מנה 780 טנקים. בגדה המערבית היוו הדיוויזיות המשוריינות 4 ו-21 ככוח עתודה שמנה 330 טנקים (דיוויזיה 21 לארמייה השנייה ודיוויזיה 4 לארמייה השלישית).
 בגזרת הארמייה השנייה
 חטיבת חי"ר עצמאית 135, בפיקוד קולונל מוסטפא אל-עבאסי, שפעלה מצפון לקנטרה.
 דיוויזיית חי"ר 18, בפיקוד פואד עזיז ע'אלי, פעלה בגזרת קנטרה וכללה שלוש חטיבות אורגניות:
 חטיבת חי"ר 90
 חטיבת חי"ר 134
 חטיבת חי"ר 136
 חטיבת שריון 15 תגברה את דיוויזיה 18.
 הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד בריגדיר גנרל (עמיד) חסן אבו סעדה, פעלה בגזרת גשר פירדאן וכללה שלוש חטיבות אורגניות:
 חטיבת חי"ר 4
 חטיבת חי"ר 117
 חטיבת חי"ר 120
 חטיבת שריון 24 (מדיוויזיה ממוכנת 23) תגברה את הדיוויזיה המצרית השנייה.
 דיוויזיית חי"ר 16, בפיקוד בריגדיר גנרל עבד ראב אל-נבי חאפז, פעלה בגזרת דוורסואר וכללה שלוש חטיבות:
 חטיבת חי"ר ממוכנת 3
 חטיבת חי"ר 16
 חטיבת חי"ר 112
 דיוויזיית שריון 21, בפיקוד בריגדיר גנרל איברהים עוראבי, כללה שלוש חטיבות:
 חטיבת שריון 1
 חטיבת שריון 14
 חטיבה ממוכנת 18
 דיוויזיה ממוכנת 23, בפיקוד בריגדיר גנרל אחמד עבוד א-זומר, כללה שתי חטיבות:
 חטיבה ממוכנת 116
 חטיבה ממוכנת 118
 בגזרת הארמייה השלישית
 חטיבה עצמאית אמפיבית 130, בפיקוד קולונל מחמוד שועייב
 הדיוויזיה המצרית השביעית, בפיקוד בריגדיר גנרל אחמד בדאווי סעיד אחמד, כללה שתי חטיבות:
 חטיבה ממוכנת 2
 חטיבה ממוכנת 11
דיוויזיית חי"ר 19, בפיקוד בריגדיר גנרל יוסוף עפיפי מוחמד
דיוויזיית שריון 4, בפיקוד בריגדיר גנרל מוחמד עבד אל-עזיז קביל, כללה שתי חטיבות:
 חטיבת שריון 3
חטיבת שריון עצמאית 25
 דיוויזיה ממוכנת 6, בפיקוד בריגדיר גנרל מוחמד עבול פתח מוהרם, כללה שלוש חטיבות:
 חטיבת שריון 22
 חטיבה ממוכנת 113
 חטיבה ממוכנת 1
 חמש יחידות קומנדו (צעיקה) בפיקוד מייג'ור גנרל נביל שוקרי

ההמתנה
בשבוע שבין 9 ו-14 באוקטובר, התרחשו בסיני רק קרבות מקומיים. אוגדת שרון ניסתה אומנם להגיע לקו המים בכוחות קטנים, אך ההוראה של הרמטכ"ל הייתה להסיג אותם מיד. המצרים מצידם, נקטו בטקטיקה של ניסיונות התקדמות זוחלת. בלילות 9 ו-10 באוקטובר התקדם חי"ר מצרי בהסתר הליל והתחפר בסמוך לעמדות השריון הישראלי. עם שחר תקפו המצרים בחיפוי ארטילריה וטילי סאגר. הכוחות הישראלים בלמו התקפות אלו באמצעות ארטילריה ושימוש מושכל בשריון והסבו אבדות ניכרות לחי"ר המצרי. למרות כישלון התקפות אלו, גברה ההערכה בקרב הפיקוד הישראלי לתעוזה ולדבקות במטרה של החייל המצרי.

הפיקוד הישראלי
גישת הפיקוד הישראלי גרסה כי המצרים פועלים על פי הדוקטרינה הסובייטית-מצרית הטוענת כי את ההתקפה יש לבצע על ידי שתי דיוויזיות שריון. עד עתה חצו את תעלת סואץ אל סיני רק דיוויזיות חי"ר ודיוויזיות ממוכנות (בכולן נכללו גם חטיבות טנקים) ולפי דוקטרינה זו היה על המצרים להעביר לסיני גם את הדיוויזיות המשוריינות ה-4 וה-21. אולם בחלוף הימים התברר כי המצרים אינם מזדרזים להעבירן לגדה המזרחית של תעלת סואץ.

באותם ימים קשים לישראל בהם כוחו של צה"ל נשחק והלך, שקלו במטכ"ל להסיג את הכוחות אחורה אל אזור "קו המעברים" (מעבר המיתלה ומעבר הגידי המרוחקים כ-30 ק"מ מתעלת סואץ). במקביל, הוחל בתכנון צליחת תעלת סואץ. חיל האוויר תמך בתוכנית הצליחה בשל חששו משחיקה בכוחו שתביא לנטרול יכולתו ההתקפית וראה בצליחה ובהשמדת בסיסי הטילים מהקרקע פתרון הכרחי מבחינתו. בתחילה סברו בר-לב ואלעזר כי ניתן לבצע ניסיון צליחה רק לאחר שלמצרים ייגרמו אבדות משמעותיות בכוח השריון שלהם. גם סגן הרמטכ"ל ישראל טל התנגד בתוקף לצליחה בשל קרב ההבקעה הצפוי שהיה לדעתו כרוך באבדות כבדות והעדיף לנהל קרבות שריון בגדה המזרחית של התעלה. בר-לב ואלעזר נטו לתמוך בתוכנית הצליחה, אך העבירו את ההחלטה לשר הביטחון משה דיין וזה העדיף להעביר את הדיון להכרעת ראש הממשלה. עד שהתקיים הדיון כבר רבו הסימנים להתקפה מצרית קרבה לאחר שב-13 באוקטובר החלו לעבור שתי הדיוויזיות המשוריינות שמנו כ-600 טנקים לעבר סיני. בכך התייתר הדיון בלשכת גולדה מאיר והיה מוסכם על כל המפקדים הישראלים כי יש להמתין להתקפה המצרית.

לכשנתרבו הסימנים כי ההתקפה המצרית קרבה ובאה, אחד המשמעותיים ביניהם היה ידיעה מהסוכן "סלקט" ("פיקס" במקום אחר), התווה בר-לב, מפקד חזית הדרום, את תוכנית הקרב הישראלית. המטרה הייתה למשוך את השריון המצרי אל השטח הישראלי ולהשאירו חשוף, מחוץ למטריית טילי הנ"מ וחיפוי מערכי החי"ר המחופרים. על פי התכנית הישראלית, לאחר בלימת המתקפה המצרית על צה"ל לעבור מיידית להכנות לצליחה.

פרישת הכוחות הייתה כדלקמן: כוח ששון יצחקי, אוגדת שרון ואוגדת קלמן מגן יהוו את הקו הראשון מול ההתקפה, בשעה שאוגדת אדן תהיה מכונסת באזור טסה כעתודה פיקודית להתקפת נגד עיקרית ותתכונן לצליחה. את גזרתה תתפוס חטיבה 274 וכוחות נוספים מאוגדות שכנות תחת פיקוד סגן מפקד האוגדה, דב תמרי. גם באוגדת שרון הוקצתה חטיבה לעתודה ולמתקפות נגד בגזרת אוגדות שרון ומגן. המפקדים הישראלים צפו כי המצרים ירכזו את כוחותיהם לשני מאמצים ארמיונים. מאמץ מרוכז של הארמייה השנייה בכיוון רפידים וטסה ומאמץ מרוכז של הארמייה השלישית לכיוון המעברים. במקרה כזה, הייתה למצרים עדיפות מספרית בנקודות הפריצה שכן 750 הטנקים של צה"ל היו פרושים לאורך כל החזית. כמו כן, היה חשש כי המצרים ינחיתו כוחות קומנדו מוסקים בעורף הכוחות הישראלים.

הפיקוד המצרי
תוכנית המלחמה המצרית גרסה כי בשלב השני תתקיים "עצירה אופרטיבית" שמטרתה הייתה לחזק את היאחזות המצרים בגדה המזרחית של תעלת סואץ תוך שבירת התקפות הנגד של צה"ל. השלב השלישי כונה "פיתוח המתקפה מזרחה". כבר בערב ב-8 באוקטובר עלתה שאלת ההתקדמות לכיוון קו המעברים. באותו שלב הייתה תמימות דעים בין הנשיא סאדאת, שר ההגנה אחמד איסמעיל עלי והרמטכ"ל סעד א-שאזלי בנושא זה; שלושתם התנגדו למהלך. סאדאת בשל רצונו להיצמד למטרותיו הפוליטיות של היאחזות בסיני (ללא מתן חשיבות להיקף השטח הנשלט) וגרימת אבדות גדולות ככל האפשר לצה"ל, אחמד איסמעיל בשל שמרנותו ונאמנותו לסאדאת ושאזלי בשל חששו מיציאה מטווח מטריית ההגנה של סוללות טילי הנ"מ המצריות, דבר שלדעתו היה עלול, ברמה גדולה של ודאות, לחשוף את כוחות הקרקע המצריים לתקיפות של חיל האוויר הישראלי. אמנם היו קצינים בכירים מצריים שלחצו על אחמד איסמעיל להמשיך בהתקדמות מזרחה בטענה שכך לא יינתן לצה"ל זמן להתארגן מחדש ולהשיב לעצמו את היוזמה אך איסמעיל דחה אותם בעקבות הנחיה מפורשת של סאדאת לעצור את הכוחות. סאדאת היה מעוניין בהפוגה כדי להשיג בפסק זמן זה הישגים מדיניים על ידי מגעים עם המעצמות.

ב-11 באוקטובר חדר צה"ל לשטח סוריה וכבר באותו יום החל לחץ סורי, מגובה בלחץ סובייטי, כלפי סאדאת, לבצע פעולה התקפית בסיני שתחייב את ישראל להסיט כוחות לחזית הדרומית ובכך להקל את הלחץ על סוריה. במקביל, ראש הממשלה הסובייטי, אלכסיי קוסיגין, עמד להגיע לקהיר והמצרים חששו כי יכפה עליהם הפסקת אש בתנאים שלא היו אופטימליים מבחינתם ועל כן הוציאו לפועל את ההתקפה המתוכננת. שאזלי טוען כי הוא ומפקדי הארמיות התנגדו להתקדמות וכי דיוויזיות 4 ו-21 הושארו ממערב לתעלה כיוון שהיוו עתודה ניידת לבלימת ניסיון הבקעה ישראלי שהיה ברור לו כי יגיע, רק לא היה ברור לו היכן. לדבריו מפקד הארמייה השנייה, סעד מאמון, הודיע ב-12 באוקטובר, כשקיבל את תוכנית ההתקפה, כי הוא מתפטר כיוון שהפקודות הן בלתי אפשריות, אך לבסוף חזר בו ולא התפטר.

המתקפה
שמאל|ממוזער|300px|טנק T-55 מצרי פגוע בסיני
ב-06:30 בבוקר 14 באוקטובר, החלה הרעשה ארטילרית מצרית לאורך כל החזית במשולב עם הפצצה אווירית על בלוזה ומתחם "הברגה" (בחלקה הדרומי של הגזרה הצפונית). במקביל, החלו כוחות שריון מצריים גדולים, מלווים בכוחות חי"ר, לנוע לעבר הקו שהוחזק בידי צה"ל. שעת ההתקפה העניקה לכוחות צה"ל יתרון בכך שהשמש הזורחת הייתה בגבם ובעיני המצרים.

הגזרה הצפונית
חטיבה 15 המצרית, שסופחה לדיוויזיה 18 והייתה מצוידת בטנקי T-62, תקפה בשני ראשים ממזרח לקנטרה, בגזרת "כוח נמר". מאמץ הפריצה הצפוני, בכיוון בלוזה ורומני, כלל 10 טנקים מלווים בנגמ"שים וחיילי חי"ר. סמוך ל-6:30 נתקלו טנקים מחטיבה 204 בכוח המצרי סמוך לתעוז "יורם", פגעו בהם מטווחים קצרים, ובלם את המאמץ המצרי הצפוני. למצרים נפגעו שישה טנקים ו-11 חיילים נהרגו. בחטיבה 204 נהרגו ארבעה חיילים. 

המאמץ המצרי הדרומי נתקל בחטיבה 11 באזור תעוז "מרתף". טנקי גדס"ר 279 בלמו שני גלי התקפה מצריים. בשעה 08:45 ערכו המצרים ניסיון להתקדם דרומה משם, בציר "טלטול", ונבלמו בהצלחה על ידי טנקי גדוד 226 (גדוד טנקי שרמן של חטיבה 11) ו"כוח וילנר" (כוח מאולתר שכלל 10 טנקי שרמן). לחטיבה 11 היו שני הרוגים בכל הבוקר. בסך הכל איבדו המצרים 40-42 טנקים, בעוד שב"כוח נמר" לא נפגעו טנקים כלל.

בשעה 07:00 תקפה חטיבה 24 המצרית בשני ראשים בגזרת אוגדה 162. מולה ניצבה חטיבה 274 בפיקוד יואל גונן, ולה טנקי טיראן. חטיבה זו טרם התנסתה בלחימה ותפסה את קו ההגנה רק מיום האתמול. על גזרת אוגדה 162 פיקד סגן מפקד האוגדה, דב תמרי, בשעה שמפקד האוגדה, אברהם אדן, היה בעתודה מדרום לטסה למטרת התקפת נגד אוגדתית.  

את גל ההתקפה הראשון בלמה חטיבה 274 בעצמה אך תוך אבדות משמעותיות. 15 טנקים ישראלים נפגעו (כולל טנק מפקד החטיבה), שני מפקדי גדודים נפצעו. גל התקיפה השני החל ב-09:30. עיקר הלחץ היה בגזרת "הברגה", וגדוד 430 מחטיבה 500 נשלח לסייע באזור זה. יחד עם הטיראנים של חטיבה 274 נבלמה גם ההתקפה המצרית השנייה. צפונה משם, בציר "מאדים" תקפו המצרים בסיוע ארטילריה, ונהדפו על ידי גדוד טיראנים אחר מהחטיבה. לחטיבה 274 נפגעו במהלך היום כ-20 טנקים (מרביתם תוקנו והוחזרו לפעילות), ו-32 חיילים נהרגו. המצרים איבדו בקרב זה כ-40 טנקים. 

הגזרה המרכזית
דיוויזיה 21, שעברה את התעלה מזרחה, תקפה בכיוון טסה וביר גפגפה (רפידים) בכוח של שתי חטיבות שריון; חטיבה 1 וחטיבה 14 (שחצתה את התעלה כבר ב-7 באוקטובר, ופעלה תחת דיוויזיה 16 עד ליום זה). חטיבה ממוכנת 18 של הדיוויזיה נשארה בעתודה ולא הייתה מעורבת בקרב (החטיבה חצתה את תעלת סואץ רק בערב 14 באוקטובר). מולה הייתה ערוכה אוגדה 143 (בפיקוד אריאל שרון) עם חטיבה 421 בגזרה הצפונית (על ציר "טליסמן", מול "חמוטל") וחטיבה 14 באגף הדרומי (על "חמדיה", "כישוף" ומול "מכשיר"). חטיבה 600 הייתה על ציר הרוחב בעתודה פיקודית.

התקפת דיוויזיה 21 החלה בהפגזה ארטילרית ממושכת. בסביבות 6:00 תקפה ראשונה חטיבה 1 המצרית בחלק הדרומי, מ"מיסורי" מזרחה. מולה עמדה חטיבה 14 הישראלית, עם שני גדודים בחזית. הטנקים הישראלים תפסו עמדות שולטות והחלו לצלוף בטנקים המצרים. כמה טנקים מצרים הצליחו להגיע עד לטווחים של 100 מטר מהשריון הישראלי אך שם נבלמו. בשעה 6:30 הורה המח"ט אמנון רשף לגדס"ר 87, שהיה ערוך ב"כישוף", לתקוף את המצרים מדרום. בתוך כשעה נבלמה ההתקפה המצרית בגזרה. כ-50–60 טנקים מצרים נפגעו בקרב, בעוד לחטיבה 14 היו 11 הרוגים וכ-10 טנקים פגועים.

חטיבה 14 המצרית תקפה באגף הצפוני, החל משעה 10:00, מול חטיבה 421, שנערכה עם גדוד אחד בחזית. המח"ט חיים ארז הורה לגדוד אחר להתמקם מצפון לכוח המצרי ולאגף אותו (הגדוד השלישי שימש כעתודה וחלקו אף עסק באימון לקראת הצליחה). בתוך זמן קצר הדפה חטיבה 421 את המתקפה המצרית, תוך שהיא פוגעת בכ-40 טנקים, לעומת שני טנקים שנפגעו לחטיבה. חילופי האש בגזרה זו נמשכו לאורך היום. לפנות ערב התקדם כוח מצרי נוסף לעבר החטיבה, והגדוד השלישי שלה, שהחליף את הכוחות שלחמו בבוקר, פגע ב-10 טנקים ובלם את התקדמות המצרים. 

כוחות מאולתרים (כוח בפיקוד אמציה חן) וטנקים מחטיבה 600 פגעו בכ-100 חיילי קומנדו מצריים שהונחתו ממסוקים בעומק השטח הישראלי בלילה שלפני ההתקפה.

הגזרה הדרומית

ממוזער|הקרב בואדי מבעוק
בגזרת הארמייה השלישית שלחו המצרים חטיבת טנקים אחת מתוך הדיוויזיה הרביעית. חטיבת השריון 3 מתוך הדיוויזיה, מתוגברת בגדוד חי"ר, תקפה לכיוון מעבר המיתלה, תוך ביצוע איגוף דרומי עמוק דרך ואדי מבעוק, מדרום לציר המיתלה.

מולה ניצבו כוחות אוגדה 252. ההערכה הייתה כי מתקפה מצרית תפנה למעברי הגידי והמתלה דרך הצירים הראשיים, ובהתאם להערכה זו הוצבו חטיבות השריון של האוגדה בהגנה סמוך לציר החת"ם: חטיבה 164, עם 47 טנקים, בציר הגידי (ציר "פוררת"), וחטיבה 401, ולה 84 טנקים, בציר המיתלה ("עטיפה"). חטיבה ממוכנת 875 וגדוד 46 מחטיבה 401 ניצבו באזור ציר הרוחב בכניסה למיתלה כעתודה. בגזרה הדרומית של האוגדה (ציר "יורה") הוצב גדוד הצנחנים 202, מתוגבר ב-7 טנקים, ובעורפו גדוד חרמ"ש מחטיבה 875.

באור ראשון זיהו תצפיות של חטיבה 401 תנועת שריון מצרי בואדי מבעוק. בהמשך זוהתה התנועה המצרית גם על ידי גדוד 202 מדרום לואדי. מהלך זה תפס את האוגדה, שנערכה למתקפה בצירים הראשיים, בהפתעה. תחילה העריכו שמדובר במאמץ המשני של המצרים, וכי ההתקפה העיקרית תתבצע בהמשך בצירי הגידי והמיתלה.

מעט אחרי 7 בבוקר נשלח גדוד 46, שכאמור היה בעתודה, דרומה אל ואדי מבעוק. הגדוד התייצב סמוך למפגש הואדי עם ציר הרוחב, בדיונות השולטות על הואדי (מדרום למתחם "יחיאל" במפת סיריוס). במתחם "עכברוש" הסמוך ניצב כבר גדוד חרמ"ש 89 (מחטיבה 875), שירה על המצרים (אף שלא היה מצויד ללחימה בטנקים). החטיבה המצרית הצליחה להתקדם בואדי מבעוק עד סמוך לכביש הרוחב (כביש בלוזה-ראס סודר), ואז נתקלה באש מטנקי גדוד 46. הטנקים הישראלים הפתיעו את חוד חטיבה 3 המצרית, וירו עליהם מעמדות שולטות. טנקים רבים נפגעו, והתקדמות הכוח המצרי נעצרה. מטוסי חיל האוויר הישראלי, שיכלו לפעול בחופשיות באזור זה, תקפו במספר הפצצות וסייעו בבלימת המצרים. בסך הכל נפגעו כ-50 טנקים מצרים. 

במקביל תקף גדוד חי"ר ממוכן מחטיבה 113, ולו כ-50 טנקים, מדרום לואדי. כוחות גדוד 202 נתקלו בגדוד המצרי והדפו אותו בעזרת סיוע רחב היקף של חיל האוויר והארטילריה הישראלית. התקפה המצרית יצאה מאזור עיון מוסא בשני טורים, על ציר "יורה", ומדרום על ציר "זאבה". הטור הצפוני נהדף פעמיים (הפעם השנייה בשעה 10:00), בעוד שהטור הדרומי, נבלם על ידי מחלקת טנקים מחטיבה 164 שנשלחה לסייע. בהתקפה זו הושמדו כ-30 טנקים מצרים. המג"ד המצרי ופלוגת חי"ר מהכוח נשארו בשטח במשך יומיים, התגלתו ב-16 באוקטובר, ונפלו בשבי.

החל מ-08:00 בבוקר נערך ניסיון מצרי לתקוף לכיוון הגידי. חטיבת השריון 25, יחד עם חי"ר מדיוויזיה 7, תקפה בציר "פוררת". מולה עמדה חטיבה 164. הקרב התנהל מטווחים ארוכים והושמדו בו 5 טנקים מצריים. גל התקיפה המצרי השני היה ב-12:00 ובו ערכו המצרים  איגוף מדרום. גם את ההתקפה הזו הדף הכוח הישראלי והשמיד 15 טנקים מצריים.

תוצאות
כ-250 טנקים אבדו למצרים בקרב. בנוסף, ביצעו הישראלים בגזרה הצפונית מתקפת נגד מקומית וחידשו את הקשר עם מעוז בודפשט. ההתקפה המצרית נוהלה באופן גרוע וסבלה מטקטיקה חסרת דמיון ומסכמתיות.

בר-לב הודיע באותו ערב לראש הממשלה, גולדה מאיר, הודעה קצרה שאמרה: "היה זה יום טוב. כוחותינו חזרו לעצמם, וכן גם המצרים". חיים הרצוג תיאר את הקרב במילים: "כאלפיים טנקים הוטלו למערכה משני הצדדים, בקרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה (מלבד קרב קורסק במלחמת העולם השנייה)".

בצד המצרי איבדו המצרים את מפקד הארמייה השנייה, סעד מאמון, שלקה בלבו בתחילת יום הקרב והוחלף. הרמטכ"ל המצרי שדיבר בפני מפקדים לאחר הקרב טען כי טילי הנ"ט הישראלים, מסוג SS.11, הכריעו את הקרב לטובת צה"ל. היה זה הניצחון הישראלי הקרקעי הראשון במלחמה מול המצרים. מקרב זה ואילך עלה המורל בקרב חיילי צה"ל והמצרים הסתגרו יותר ויותר בראשי הגשר שלהם.

לצורך המתקפה, העבירו המצרים כוחות רבים אל צידה המזרחי של התעלה, מה שגרם להידלדלות הכוח המצרי בצדה המערבי של התעלה. הידלדלות זו יצרה תורפה מצרית בצידה המערבי של התעלה, ולצורך ניצול תורפה זו החליט המטכ"ל של צה"ל להורות על צליחה למערב התעלה, שהחלה להתבצע אור ל-16 באוקטובר.

לקריאה נוספת
 עודד מגידו, חזרנו לעצמנו, קרבות השריון בשריון בחזית הדרום ב-14 באוקטובר 1973, מחלקת היסטוריה, 2023
 יהודה ואלך ואריה יצחקי (עורכים) אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל, עשור שלישי, הוצאת כרטא, 1983, מפות 103-101
 דני אשר, לשבור את הקונספציה, מערכות, 2003.

קישורים חיצוניים





 תיאור הקרב של חטיבה 421, אתר חטיבה 421
 תיאור הקרב של חטיבה 14 הישראלית, אתר חטיבה 14

 דני אשר, המתקפה המשוריינת המצרית ב-14 באוקטובר, באתר "במה להיסטוריה צבאית", 19 בפברואר 2014


הערות שוליים

14 באוקטובר
14 באוקטובר