אסלאמיזציה

אסלאמיזציה (בערבית: أسلمة, באנגלית: Islamization) הוא מונח המשמש לתיאור תהליך סוציאולוגי של שינוי דתי-תרבותי של חברה, שבו החברה שהייתה לא מוסלמית לפני כן הופכת בהדרגה למוסלמית, תוך כדי הכחדת הדת והתרבות שקדמה לה, בעקבות קולוניאליזם, טיהור אתני, התאסלמות כפויה, הגירה, השפעה עקיפה או קבלה של האמונה והתרבות האסלאמית, כמו גם מגורמים חברתיים-תרבותיים אחרים.

התפשטות האסלאם משתרעת על פני כמעט 1,400 שנה. הכיבושים המוסלמים המוקדמים שהתרחשו לאחר מותו של מייסד האסלאם, מוחמד, בשנת 632 לספירה הובילו להקמת מוסד הח'ליפות, והתפשטו על פני שטח גיאוגרפי עצום. ההתאסלמות קיבלה דחיפה הודות לכוחות צבאיים ערביים-מוסלמיים שהתפשטו על פני שטחים עצומים ובנו מבנים אימפריאליים לאורך הזמן. רוב ההתפשטות המשמעותית התרחשה בתקופת שלטונם של ח'ליפי הרשידון בין השנים 632 ל-661 לספירה, שהיו ארבעת יורשיו הראשונים של מוחמד. הח'ליפויות המוקדמות הללו, הביאו להתפשטות האסלאם החוצה מהעיר מכה בחצי האי ערב לכיוון האוקיינוס ​​ההודי, האטלנטי והשקט וליצירת העולם המוסלמי. הכיבושים האסלאמיים, שהגיעו לשיאם בהקמת האימפריה המוסלמית על פני שלוש יבשות (אסיה, אפריקה ואירופה) ברוח חלוקת העולם על פי האסלאם וג'יהאד, העשירו את העולם המוסלמי בכוח, והשיגו את התנאים הכלכליים להמשך קיומה של האימפריה ומוסד הח'ליפות באמצעות הגבלות, כלכליות וחברתיות, שהטילו המנהיגים המוסלמים על הנתינים הלא-מוסלמים, שהוגדרו כד'ימים, ונאלצו לחיות תחת האימפריה החדשה, הגבלות שנודעו במונחים "תנאי עומר" ו-"ג'יזיה". לסחר של האימפריה היה תפקיד חשוב בהפצת האסלאם בחלקים שונים של העולם, שהיו רחוקים מחצי האי ערב שממנו הופצה, כמו אינדונזיה ומלזיה.

במהלך המאות הראשונות של השלטון האסלאמי, מקרים של התאסלמויות במזרח התיכון היו בעיקר אישיים או בקנה מידה קטן. בעוד שהתאסלמויות המוניות היו נתמכות על מנת להפיץ את האסלאם מעבר לאדמות בשליטה מוסלמית, המדיניות שחלה בתוך השטחים המוסלמיים נועדה עבור התאסלמויות אישיות, על מנת להחליש את כוחן של קהילות לא-מוסלמיות, ואף הייתה בתחילה עוינת להתאסלמויות המוניות מחשש לפגיעה ביתרונות הכלכליים והמעמדיים של הערבים שהביאו את האסלאם לאזורים הזרים. עם זאת, היו גם יוצאים מן הכלל, כמו השומרונים שנאלצו להתאסלם בכפייה באופן המוני. גם האימפריה העות'מאנית, ששלטה בחלק ניכר מהמזרח התיכון וצפון אפריקה, ולבסוף עם סיומה התבטל מוסד הח'ליפות על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק ב-3 במרץ 1924, לא אישרה דה יורה התאסלמות המונית, אבל עדויות שונות מצביעות על כך שהן התרחשו דה פקטו, במיוחד בחבל הבלקן, על מנת להתחמק מתשלום מס הג'זיה על רקע היותם לא-מוסלמים, ומההשלכות הקשות במידה ואינם היו מסוגלים לשלם את המס, בהם מכירה של הילדים שלהם כעבדים למשקי בית מוסלמיים, שם נאלצו להתאסלם. באופן דומה, מקורות נוצריים מזכירים בקשות להתאסלמות המונית, בהם בקפריסין, שם סירבו השלטונות העות'מאניים לאפשר התאסלמות המונית מחשש להשלכות כלכליות ללא תשלום מס הג'יזיה. צורה נוספת של התאסלמויות המוניות שהתרחשו באימפריה הייתה הדוושירמה, שהייתה שיטת גיוס של הצבא והממשל של האימפריה, כאשר הנוצרים היו מחויבים לספק מס קבוע של נערים צעירים ששועבדו להיות עבדים של הסולטאנים העות'מאניים.

במאות שלאחר מכן הכיבושים המוסלמים המוקדמים שושלות מוסלמיות הוקמו במהרה, ואימפריות עוקבות כמו אלו של בית אומיה, עבאס, ממלוכים, סלג'וקים ואיובים היו בין הגדולות והחזקות בעולם. סולטנות אג'וראן  ואדאל במזרח אפריקה, אימפריית מאלי במערב אפריקה, סולטנות דלהי, דקאן  ובנגל , ואימפריות המוגוליות והדוראנית, וממלכת מייסור וניזאם היידראבאד בתת-היבשת ההודית, הע'זנאווידים , הגורידים , והסאמאנים בפרס, הטימורידים  והאימפריה העות'מאנית באנטוליה (אסיה הקטנה) שינו באופן משמעותי את מהלך ההיסטוריה. נכון לשנת 2016, היו 1.7 מיליארד מוסלמים, כאשר אחד מכל ארבעה אנשים בעולם הוא מוסלמי, מה שהופך את האסלאם לאמונה השנייה בגודלה בעולם, אחרי הנצרות. מתוך ילדים שנולדו בין השנים 2010 ל-2015, 31% נולדו להורים מוסלמים, מה שהופך את האסלאם לאמונה עם הצמיחה הרחבה ביותר בעולם בעקבות שיעור פריון כולל גבוה יותר מלא-מוסלמים. עם זאת, מאז תחילת המאה ה-21 חלה מגמה של עלייה חדה בדמוגרפיה של מוסלמים לשעבר ממדינות שונות ברחבי העולם המוסלמי, שכפרו באמונה באסלאם והקימו תנועות ספרותיות וחברתיות משותפות, כמו גם רשתות וארגונים של תמיכה הדדית, כדי להתמודד עם הקשיים שקשורים לעזיבת האסלאם בעולם המוסלמי והמערבי כאחד, ולהגביר את המודעות לסוגיות הרבות של הפרת זכויות האדם שעומדות בפני מוסלמים לשעבר והסיבות שבגללן עזבו את האסלאם, בהם מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה או מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה, שידוע כארגון המוסלמים לשעבר הגדול בעולם.

 טרמינולוגיה 
לצד המינוח של "התפשטות האסלאם", מחקר של הנושא הוליד לאורך השנים גם את המונח "אסלאמיזציה". המונח החל להוות שימוש במקביל למינוח של "התפשטות האסלאם" כדי להתייחס לתהליך שבו חברה שאינה מוסלמית עוברת אסלאמיזציה והופכת למוסלמית. אסלאמיזציה חברתית התרחשה באופן היסטורי במשך מאות שנים מאז התפשטות האסלאם מחוץ לחצי האי ערב שבו היא נוסדה דרך מה שידוע כיום כ-"כיבושים המוסלמים המוקדמים", עם שינויים בולטים שהתרחשו באזור הלבנט, איראן, צפון אפריקה, קרן אפריקה, מערב אפריקה, מרכז אסיה, דרום אסיה (אפגניסטן, המלדיביים, פקיסטן ובנגלדש), דרום-מזרח אסיה (מלזיה, ברוניי ואינדונזיה), דרום-מזרח אירופה (אלבניה, בוסניה והרצגובינה וקוסובו, בין היתר), מזרח אירופה (אזור הקווקז, חצי האי קרים ונהר הוולגה) ודרום אירופה (בספרד, פורטוגל וסיציליה לפני תהליך הרקונקיסטה והכיבוש הנורמני של דרום איטליה). מילה נרדפת למונח בשפה האנגלית, "מוסלמיזציה", הייתה בשימוש לפני 1940 (למשל, במילון וייברלי מאויר) והעבירה משמעות דומה לזו של "אסלאמיזציה".

כיום, בדגש מאז תחילת המאה ה-21, המונח "אסלאמיזציה" משמש עבור קונוטציות שליליות כדי להתייחס באופן גלוי או מרומז לכפייה מכוונת של מערכת חברתית, תרבותית ופוליטית אסלאמית על חברה בעלת רקע לא-מוסלמי.

 ח'ליפויות הראשידון והאומייה (610–750) 

בתוך המאה הראשונה של הקמת האסלאם בחצי האי ערב, המאה ה-7 לספירה, וההתפשטות המהירה שלאחר מכן במהלך הכיבושים המוסלמים הראשונים, הוקמה אחת האימפריות הגדולות ביותר בהיסטוריה העולמית - ח'ליפות הראשידון. עבור נתיני האימפריה, שהאדמה שלה הייתה בעבר חלק מהאימפריות הביזנטית והסאסאנית, לא הרבה השתנה בפועל. מטרת הכיבושים הייתה בעיקר מעשית, שכן אדמה פורייה ומים היו מצרכים נדירים בחצי האי ערב. לכן, התמקדות באסלאמיזציה של האוכלוסיות הכבושות על ידי הח'ליפויות החלה להתרחש רק במהלך המאות שלאחר מכן.

האימפריה התפשטה מהאוקיינוס ​​האטלנטי ועד ימת אראל, מהרי האטלס ועד להרי ההינדו-כוש. ההתפשטות שלה הייתה מוגבלת בעיקר על ידי "שילוב של מחסומים טבעיים ומדינות מאורגנות היטב".

עבור החברות הפוליתאיסטיות והפגניות, מלבד הסיבות הדתיות והרוחניות שייתכן שהיו לאנשים פרטיים, התאסלמות "ייצגה את התגובה של אוכלוסייה שבטית לצורך במסגרת רחבה יותר לאינטגרציה פוליטית וכלכלית, מדינה פוליטית יציבה יותר וחזון מוסרי דמיוני ומקיף יותר להתמודדות עם בעיותיה של חברה סוערת". לעומת זאת, עבור חברות שבטיות, נוודיות ומונותאיסטיות, "האסלאם החליף את הזהות הביזנטית או הסאסאנית ואת השייכות הדתית הנוצרית, היהודית או הזורואסטרית". התאסלמות בתחילה לא נדרשה ולא בהכרח הייתה רצויה מאחר והכובשים הערבים לא דרשו את התאסלמות כמו גם את הכפיפות של עמים לא-מוסלמים. מעבר לכך, הם היו עוינים להתאסלמות של זרים משום שמוסלמים חדשים דיללו את היתרונות הכלכליים והמעמדיים של הערבים שהביאו את האסלאם לאזור שלהם.

רק במאות שלאחר מכן, עם התפתחות הדוקטרינה הדתית של האסלאם ועימה הבנת ה-"אומה" המוסלמית, התרחשו התאסלמויות המוניות. ההבנה החדשה של ההנהגה הדתית והפוליטית הובילה במקרים רבים להיחלשות או להתפרקות המבנים החברתיים והדתיים של קהילות דתיות מקבילות כמו נוצרים ויהודים.

הח'ליפים של השושלת הערבית הקימו את בית הספר הראשון של האימפריה, שלימד את השפה הערבית ואת לימודי האסלאם. הח'ליפים החלו בנוסף בפרויקט השאפתני של בניית מסגדים ברחבי כלל האימפריה, שרבים מהם נותרו עד היום, כמו המסגד האומיי בדמשק. בסוף התקופה האומיית, פחות מ-10% מהאנשים באיראן, עיראק, סוריה, מצרים, תוניסיה וספרד היו מוסלמים. רק בחצי האי ערב היה שיעור גבוה יותר של מוסלמים בקרב האוכלוסייה.

 הח'ליפות העבאסית (750–1258) 
העבאסים החליפו את האימפריה המתרחבת ואת "הפוליטיקה השבטית" של "האליטה הערבית המגובשת" בתרבות קוסמופוליטית ובדיסציפלינות של "מדע אסלאמי", פילוסופיה, תאולוגיה, משפט ומיסטיקה שהפכו לפופולריים יותר, כאשר במקביל התרחשה הדרגתיות של התאסלמות אוכלוסיות האימפריה . התאסלמויות משמעותיות התרחשו גם מעבר להיקף האימפריה, כמו זו של עמים טורקיים במרכז אסיה ועמים החיים באזורים מדרום לסהרה ומצפון לסאהל באפריקה באמצעות קשר עם סוחרים מוסלמים שפעלו באזור ומסדרים סופים. באפריקה, האסלאם התפשט בשלושה נתיבים, ברחבי הסהרה והסאהל דרך ערי מסחר כמו טימבוקטו, במעלה עמק הנילוס דרך סודאן עד אוגנדה, וחצי ים סוף ובמורד מזרח אפריקה דרך התיישבויות כמו במומבסה וזנזיבר.

הסיבות לכך שעד סוף המאה ה-10, חלק גדול מהאוכלוסייה התאסלם הן מגוונות. לדברי ההיסטוריון הבריטי-לבנוני אלברט חוראני, אחת מהסיבות לכך היא: "האסלאם הפכה להיות מוגדרת יותר בבירור, והגבולות בין מוסלמים ללא-מוסלמים נכתבו בצורה חדה יותר. מוסלמים חיו כעת בתוך מערכת מורכבת של טקסים, דוקטרינה וחוקים, השונים בבירור מאלה של לא-מוסלמים. מעמדם של נוצרים, יהודים וזורואסטרים הוגדר בצורה מדויקת יותר - והוא היה נחות. הם נחשבו ל-"עם הספר", אלו שהחזיקו בכתבי קודש נבואיים, או כ-"עם הברית", שעמם נכרתו הסכמי הגנה. באופן כללי הם לא אולצו להתאסלם, אך הם סבלו מהגבלות. הם שילמו מס מיוחד, הם לא היו יכלו ללבוש צבעים מסוימים, הם לא יכלו להתחתן עם נשים מוסלמיות".

רוב החוקים הללו היו פירוט של חוקים בסיסיים שנוגעים למעמדם של לא-מוסלמים (ד'ימי) בקוראן, שאינו נותן פרטים רבים על ההתנהגות הנכונה כלפי לא-מוסלמים, אך הוא מכיר באופן עקרוני בדת "עם הספר" (יהודים, נוצרים ולפעמים גם אחרים) ובהבטחת מס נפרד מהם (ג'יזיה) המחליף את הזכאה, המוטל על מוסלמים כחלק מאחד מחמשת עמודי האסלאם – המצוות העיקריות באסלאם.

התגיירות לאסלאם התרחשה גם כתוצאה מהתפרקות של חברות מאורגנות מבחינה דתית-היסטורית: עם היחלשותן של כנסיות רבות, למשל, והעדפת האסלאם והגירת אוכלוסיות טורקיות מוסלמיות משמעותיות לאזורי אנטוליה והבלקן, "הרלוונטיות החברתית והתרבותית של האסלאם" התחזקה ומספר רב של אנשים התגיירו. זה עבד טוב יותר באזורים מסוימים (אנטוליה) ופחות באחרים (כגון הבלקן שבהם "התפשטות האסלאם הוגבלה על ידי חיוניותן של הכנסיות הנוצריות").

כמו כן במהלך תקופת הח'ליפות העבאסית, קשיים כלכליים, אי-סדר חברתי ולחץ מצד תוקפים מוסלמים הובילו להתאסלמות המונית כפויה של שומרונים.

יחד עם האסלאם, השפה הערבית, הספרות הערביות והמנהגים הערביים התפשטו ברחבי האימפריה. תחושת אחדות צמחה בקרב מחוזות רבים, אבל לא בכל הפרובינציות, ובהדרגה עיצבה את תודעתה כאוכלוסייה ערבית-אסלאמית רחבה. מה שהיה באופן ברור כ-"עולם מוסלמי" התפתח עד סוף המאה ה-10. לאורך התקופה, כמו גם במאות שלאחר מכן, התרחשו פילוגים בין פרסים לערבים, לבין סונים ושיעים, ואי שקט בפרובינציות העצים לעיתים את השליטים המקומיים.

 מדינות הסלג'וקים והעות'מאנים (950–1450) 
התפשטות האסלאם נמשכה בעקבות הכיבושים הטורקיים של אסיה הקטנה, חבל הבלקן ותת-היבשת ההודית. התקופה המוקדמת יותר ראתה עלייה בקצב ההתאסלמות, ובעקבות הכיבושים, האזורים שנכבשו לאחרונה שמרו על אוכלוסיות משמעותיות שאינן מוסלמיות. זאת בניגוד לאזורים שבהם גבולות העולם המוסלמי הצטמצמו, כמו אמירות סיציליה (איטליה) ואל-אנדלוס (ספרד ופורטוגל) בהן התרחשו תהליכים לביטול האסלמיזציה והערביזציה באמצעות הכיבוש הנורמני של דרום איטליה והרקונקיסטה שבסיומו גורשו האוכלוסיות המוסלמיות מחצי האי האיברי ומסגדים הומרו לכנסיות. התקופה האחרונה של השלב הזה התאפיינה בפלישה המונגולית (בדגש על המצור על בגדד בשנת 1258) ולאחר תקופה ראשונית של רדיפות המוסלמים על ידי המונגולים - בהתאסלמות.

 האימפריה העות'מאנית (1299–1924) 
האימפריה העות'מאנית הגנה בתחילה על הגבולות שלה מפני איומים מכמה צדדים: האימפריה הספווית במזרח, האימפריה הביזנטית בצפון עד להיעלמות שלה עם כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, והמעצמות הקתוליות הגדולות מהים התיכון: האימפריה הספרדית, האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקה של ונציה עם המושבות המזרחיות שלה במזרח הים התיכון.

בהמשך, האימפריה העות'מאנית החלה לכבוש שטחים רחבים באזור שכללו את קפריסין ואיים יווניים אחרים (למעט כרתים) שאבדו על ידי הרפובליקה של ונציה לידי העות'מאנים, שהמשיכה לכבוש שטחים עד אי הדנובה (במרכז וינה, בירת אוסטריה) ועד הונגריה. כרתים נכבש לבסוף במהלך המאה ה-17, אבל העות'מאנים איבדו את הונגריה לידי האימפריה הרומית הקדושה, וחלקים אחרים של מזרח אירופה, עם הסכם קרלוביץ שנחתם בשנת 1699.

הסולטנות העות'מאנית בוטלה ב-1 בנובמבר 1922 ומוסד הח'ליפות בוטל ב-3 במרץ 1924 על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסדה של הרפובליקה של טורקיה ונשיאה הראשון, כחלק מרפורמות אטאטורק שהנהיג.

 המאה ה-20 וה-21 

מאז המאה ה-20, האסלמיזציה המשיכה להתפשט באמצעות מסחר והגירה, במיוחד בדרום מזרח אסיה, אמריקה ואירופה. ההתפתחות האחרונה של האסלמיזציה החלה במאה ה-21 באמצעות הקמתם של ארגוני טרור אסלאמיים רב-לאומיים, מאז שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, עם מספר סכסוכים גדולים במזרח התיכון, בהם הסכסוך הישראלי-ערבי, אפגניסטן בשנות ה-80 ו-2001, ושלוש מלחמות שהתקיימו סביב אזור המפרץ הפרסי (מלחמת איראן–עיראק 1980–1988, מלחמת המפרץ 1990–1991 ומלחמת עיראק 2003–2011) שהיוו זרזים להפיכה גוברת של סכסוכים מקומיים לנושאים בין-לאומיים.

דמויות כמו אוסאמה בן לאדן, מחבל סעודי שהקים והנהיג את ארגון הטרור הבינלאומי אל-קאעדה, והאחראי לסדרת פיגועי טרור ברחבי העולם בהם נרצחו אלפי בני אדם, בהם פיגועי 11 בספטמבר ועבדאללה עזאם, מחבל פלסטיני ואחד ממייסדי והוגי האידאולוגיה של הטרור האסלאמי הבין-לאומי, מבכירי תנועת האחים המוסלמים ומייסד נוסף של אל-קאעידה, מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחויות הללו.

 אופי ההתאסלמות 
ההתפשטות הערבית המוסלמית במאות הראשונות לאחר מותו של מייסד האסלאם, מוחמד, הקימה במהרה שושלות בצפון אפריקה, מערב אפריקה, המזרח התיכון ומדרום לסומליה על ידי בני לווייתו של מוחמד, ובראשן ח'ליפות הראשידון וההתפשטויות הקולוניאליות של המפקדים הצבאיים ח'אלד בן אל-וליד, עמר אבן אל-עאץ וסעד בן אבי וקאס . התהליך ההיסטורי של האסלאמיזציה היה מורכב וכלל מיזוג של מנהגים אסלאמיים עם מנהגים מקומיים, והתרחש במשך מספר מאות שנים.

ישנם מספר היסטוריונים שרואים בשלטון בית אומיה כאחראי לטביעת המושג "ד'ימי" שנוצר על מנת להגדיל את המיסים מהד'ימים (הלא-מוסלמים) לטובת הקהילה המוסלמית-ערבית. האסלאם נקשר בתחילה לזהות האתנית של הערבים ודרש קשר רשמי עם שבט ערבי ואימוץ מעמד של נתין של "מוואלי"  (בקוראן ובחדית' המושג משמש במספר מובנים, בהם "אדון"). בתחילה, מושלים הגישו תלונות לח'ליף כאשר נחקקו חוקים שהקלו על התאסלמות של לא ערבים, מאחר והם שללו מהפרובינציות הכנסות ממס הג'יזיה על לא-מוסלמים. המוואלי חוו זכות בחירה בתקופת העבאסית, ובמקביל חל שינוי בתפיסה הפוליטית מאימפריה ערבית לאימפריה מוסלמית. בסביבות שנת 930 נחקק חוק שחייב את כל הביורוקרטים של האימפריה להיות מוסלמים. שתי התקופות התאפיינו גם בהגירה משמעותית של שבטים ערביים החוצה מחצי האי ערב אל השטחים החדשים.

תיאוריית "עקומת התאסלמות" של ריצ'רד בוליאט  מראה שיעור נמוך יחסית של התאסלמות נתינים לא-ערבים בתקופת בית אומיה שמרכזה היו ערבים, של 10% בלבד, בניגוד להערכות לתקופה העבאסית הרב-תרבותית יותר, שבה גדלה האוכלוסייה המוסלמית מכ-40% באמצע המאה ה-9, להתאסלמות של כמעט כלל האוכלוסייה תחת הח'ליפות עד סוף המאה ה-11. עם זאת, התיאוריה הזו אינה מסבירה את קיומם המתמשך של מיעוטים גדולים של נוצרים בתקופת העבאסים. הערכות אחרות מצביעות על כך שמוסלמים לא היו רוב במצרים עד אמצע המאה ה-10 ובסהר הפורה עד 1100, וייתכן שבאזור סוריה של היום היה רוב נוצרי עד לפלישות המונגולים  במאה ה-13.

 לפי אזורים 

 אפריקה 

 צפון אפריקה 
השלטון הביזנטי הסתיים על ידי הערבים בצפון אפריקה, שפלשו לתוניסיה בין השנים 647 ל-648 ולמרוקו בשנת 682 במהלך המאמצים שלהם להרחיב את האסלאם מחצי האי ערב. בשנת 670, המצביא הערבי עוקבה בן נאפע ייסד את העיר קירואן (בתוניסיה) ומסגדים ראשונים באזור. הערבים הסתמכו במידה רבה על הברברים כחיילים בכיבוש המוסלמי של ספרד (חצי האי האיברי), שהחל בשנת 711 ונמשך עד 718. עד אז, אף כוח כובש לא ניסה להטמיע את הברברים בתרבות שלו, בניגוד לערבים שאסלמו אותם במהירות וגייסו אותם כחיילים עבור כיבושים נוספים להפצת האסלאם. ללא עזרתם, ספרד (אל-אנדלוס) לעולם לא הייתה יכולה להשתלב באימפריה המוסלמית. בתחילה, רק הברברים הקרובים יותר לחוף היו מעורבים בחברה המוסלמית, אך עד המאה ה-11, השתייכות מוסלמית החלה להתפשט הרחק אל תוך הסהרה וחבל הסאהל.

התפיסה ההיסטורית המקובלת היא שהכיבוש של צפון אפריקה על ידי הח'ליפות האומיית בין השנים 647–709 לספירה הכחיד את הנוכחות הנוצרית-קתולית באפריקה במשך מאות שנים. עם זאת, לאורך השנים נראו עדויות שונות לנוכחות נוצרית באזור, בשנת 1114 תועדה קהילה נוצרית בעיר קאלע במרכז אלג'יריה (מצודת בני חמאד של ימינו), לצד עדויות של עלייה לרגל לאחר שנת 850 לספירה לקברי קדושים קתולים מחוץ לעיר קרתגו (תוניסיה), כמו גם לקשרים של האוכלוסייה המקומית עם נוצרים בספרד המוסלמית. רפורמות לוח השנה שאומצו באירופה באותה תקופה הופצו בקרב הנוצרים הילידים של תוניס, דבר שלא היה אפשרי ללא קשרים עם רומא. פעילים מוסלמים בולטים באזור שהפיצו אסלמיזציה בקרב לא-מוסלמים כוללים את מושל איפריקיה, אסמאעיל בן עביד אללה בן אבי אל-מהאג'ר  והתאולוג עבדאללה בן יאסין , שידוע בתפקיד שמילא בהתאסלמות של אלפי ברברים.

 קרן אפריקה 
ההיסטוריה של קשרים מסחריים ואינטלקטואליים בין תושבי סומליה וחצי האי ערב מסייעת בהסבר הקשר של הסומלים עם מוחמד. המוסלמים הראשונים הפליגו לעיר הנמל זילה  בסומלילנד של ימינו כדי לחפש הגנה מפני שבט קורייש בחצר קיסרות אקסום באתיופיה של ימינו. חלק מהמוסלמים שקיבלו הגנה התיישבו בכמה חלקים באזור קרן אפריקה כדי להפיץ את האסלאם. ניצחון המוסלמים על שבט קורייש במאה ה-7 השפיע רבות על סוחרים ומלחים מקומיים, שכן השותפים המסחריים בחצי האי ערב התאסלמו באותה תקופה, ונתיבי המסחר העיקריים בים התיכון ובים סוף עברו לשליטת הח'ליפים המוסלמים. באמצעות סחר, האסלאם התפשטה בקרב האוכלוסייה הסומלית בערי החוף. חוסר היציבות בחצי האי ערב הביא להגירה נוספת של משפחות מוסלמיות מוקדמות לחוף הסומלי. שבטים אלה שימשו כזרזים להתפשטות האסלאם במקום, והפיצו אותה לחלקים גדולים מאזור קרן אפריקה.

 מזרח אפריקה 
בחוף המזרחי של אפריקה, שם הפליגו מלחים ערבים במשך שנים רבות לסחור, בעיקר בעבדים כחלק מסחר העבדים באוקיינוס ההודי  וסחר העבדים מדרום לסהרה שניהלו, ערבים ייסדו מושבות קבע באיים הסמוכים, במיוחד בזנזיבר, במאות ה-9 וה-10. משם, נתיבי סחר ערביים אל שאר אפריקה זירזו את ההתפשטות האיטית של האסלאם באזור.

במאה ה-10, סולטנות קילווה , בשטחו של מחוז לינדי, טנזניה של היום, נוסדה על ידי עלי אבן אל-חסן שיראז  (אחד משבעת בניו של שליט שיראז, איראן, שאמו הייתה פילגש חבשית). עם מות אביו, עלי גורש מהירושה על ידי אחיו. בהמשך, יורשיו שלטו בסולטנות שהפכה לחזקה ביותר בחוף הסוואהילי. בשיא ההתפשטות שלה, סולטנות קילווה השתרעה מהעיר אינהמבאנה  במוזמביק בדרום ועד מלינדי  בקניה בצפון.

במאה ה-20, האסלאם צמחה באפריקה, בעיקר באמצעות פריון לידות גבוה. מספר המוסלמים באפריקה גדל מ-34.5 מיליון בשנת 1900 ל-315 מיליון בשנת 2000, ומ-20% ל-40% מכלל אוכלוסיית אפריקה. עם זאת, באותה תקופה, מספר הנוצרים גדל גם הוא במקביל ביבשת, מ-8.7 מיליון איש בשנת 1900 ל-346 מיליון בשנת 2000, ועבר הן את כלל האוכלוסייה ביבשת והן את קצב הצמיחה של האסלאם.

 מערב אפריקה 
התפשטות האסלאם באפריקה החלה במאות ה-7 עד ה-9, והובאה בתחילה לצפון אפריקה תחת שושלת בית אומיה. רשתות סחר נרחבות ברחבי צפון ומערב אפריקה יצרו מרחב שדרכו האסלאם התפשט, תחילה באמצעות מעמד הסוחרים. על ידי שיתוף אמונה משותפת ותעתיק משותף (ערבית), סוחרים גילו נכונות גדולה יותר לבטוח זה בזה. לקראת המאה ה-19, ח'ליפות סוקוטו שבסיסה בצפון ניגריה, השקיעה מאמצים ניכרים בהפצת האסלאם.

 איראן והקווקז 

בעקבות הכיבוש המוסלמי של פרס (632–654 לספירה), הזורואסטריות, הדת המקורית של הפרסים, קרסה במהירות בשל הקשרים האדוקים שלה למבנה האימפריה הסאסאנית שנפלה בעקבות הכיבוש המוסלמי הזר. ככל שהאימפריה הסאסאנית נפלה, כך גם דת המדינה שלה. התהליך זורז גם על ידי הגירת שבטים ערבים לאזור בתקופת הח'ליפות העבאסית.

בעוד שהיו מקרים של התאסלמות המונית, ההתאסלמות הייתה המהירה ביותר באזורים עירוניים שבהם כוחות ערביים היו מוצבים, מה שהוביל לאט לאט לקישור האמונה הזורואסטרית לאזורים כפריים. למרות זאת, גם בסוף התקופה האומיית, הקהילה המוסלמית הייתה רק מיעוט באזור.

במהלך הכיבוש המוסלמי של פרס האסלאם התפשטה עד צפון אזור הקווקז באזורים (בעיקר דגסטן) תחת השלטון הסאסניי. במאות הבאות, חלקים גדולים יחסית של הקווקז עברו אסלאמיזציה, בעוד שרוב אוכלוסייתו נותרה מאמינה במסורות פוליתאיסטיות מקומיות (למשל, האדיגה חאבזה של הצ'רקסים) או בנצרות (בעיקר ארמניה וגאורגיה) במשך מאות שנים. עד המאה ה-16, רוב האוכלוסיות של מה שהפך לשטחן של איראן ואזרבייג'ן של ימינו אימצו את האסלאם השיעי באמצעות מדיניות האיסלמיזציה של הספווים.

האסלאם הופץ במהירות בקרב זורואסטרים שהועסקו בתפקידים תעשייתיים ואומנים, משום שעל פי חוק הטוהר הזורואסטרי, עיסוקים כאלה שכללו זיהום אש "הפכו אותם לטמאים". בנוסף, פעילים מוסלמים לא נתקלו בקשיים בהסבר העקרונות האסלאמיים לזרואסטרים, שכן הם מצאו קווי דמיון בין האמונות. לדברי ההיסטוריון תומאס ווקר ארנולד , הפרסי הזורואסטרי היה מתרגם בקלות את אהורא מזדא ואהרימן לאללה ואבליס. לעיתים, מנהיגים מוסלמים, כחלק מהמאמצים שלהם לאסלאם את האוכלוסייה, עודדו נוכחות פרסית בתפילה מוסלמית עם הבטחות של מתן כספים ואפשרו לאוכלוסייה המקומית לקרוא את הקוראן בשפה הפרסית במקום בערבית.

ההיסטוריון רוברט הוילנד  טוען כי מאמצי האסלמיזציה של מספר הכובשים הערבים הקטן יחסית באדמות פרס הובילו ל-"אינטראקציה והיטמעות רבה" בין השליטים לנשלטים, כמו גם לאימוץ השפה הפרסית ואת החגים והתרבות הפרסית על ידי צאצאי הכובשים הערבים.

 מרכז אסיה 
מספר תושבי אפגניסטן, שהיו בודהיסטים במקור, קיבלו על עצמם את האמונה באסלאם בעקבות מאמצי האסלמיזציה האומיים, במיוחד תחת שלטונם של השאם אבן עבד אל-מלכ ועומר השני. מאוחר יותר, החל מהמאה ה-9, הסאמאנים, שהשורשים שלהם נובעים מאצולה זורואסטרית, הפיצו את האסלאם הסוני ואת התרבות האסלאמו-פרסית עמוק בלב מרכז אסיה. האוכלוסייה באזורים הללו החלה לקבל על עצמה את האסלאם במספרים משמעותיים, בעיקר בטראז, בקזחסטן של ימינו. התרגום המלא הראשון של הקוראן לפרסית התרחש בתקופת שלטונם של הסאמאנים במאה ה-9. על פי היסטוריונים, באמצעות עבודת האסלמיזציה הקנאית של שליטי הסאמאנים, עד 30,000 איש מהעמים הטורקיים הצהירו על היותם מוסלמים, ומאוחר יותר, תחת שלטון הע'זנווים , המספר עלה ל-55,000 איש (תחת האסכולה החנפית). לאחר השושלת הצפארית והסאמאנים, כבשו הע'זנווים מחדש את טרנסאוקסאניה ופלשו לתת-היבשת ההודית במאה ה-11. לאחר מכן באו שושלת ע'וריד  ושושלת טימוריד , שהרחיבו עוד יותר את השפעת האסלאם והגיעו עד חבל הארץ של הבנגל.

 תת-היבשת ההודית 
ההשפעה האסלאמית הורגשה לראשונה בתת-היבשת ההודית בתחילת המאה ה-7 עם ההגעה של סוחרים ערבים. הסוחרים נהגו לבקר באזור מלבר, ששימש כקשר בינם לבין נמלי דרום-מזרח אסיה לצורך מסחר, עוד לפני שהאסלאם התבססה בחצי האי ערב. על פי ההיסטוריונים אליוט ודאוסון בספר שלהם "ההיסטוריה של הודו כפי שסופר על ידי ההיסטוריונים שלה"  שיצא לאור בשנים 1866–1877, הספינה הראשונה שנשאה נוסעים מוסלמים נראתה בחוף ההודי כבר בשנת 630 לספירה. המסגד ההודי הראשון נבנה ככל הנראה בשנת 629 לספירה, לכאורה לבקשתו של שליט לא ידוע משושלת צ'רה , בימי חייו של מוחמד (בערך 571–632) בעירייה קודונגלור , במדינת קרלה, על ידי מאליק דינר  שנולד בכופה, דרום עיראק.

בבנגל, סוחרים ערבים סייעו בהקמת נמל צ'יטגונג, בצ'יטגונג, בנגלדש של ימינו, על מנת להיות בעלי גישה נוחה יותר להפיץ את האסלאם באזור ממקומות מרוחקים. פעילים סופיים שפעלו עבור אסלמיזציה התיישבו באזור כבר במאה ה-8.

בספרו "היסטוריה עתיקה וימי ביניים של הודו" ה. ג. רולינסון טוען כי המוסלמים הערבים הראשונים התיישבו בחוף ההודי בחלק האחרון של המאה ה-7. הטענה שלו מאושרת גם על ידי ג'. סטרוק בספרו "מדריכי מחוזות דרום קנארה ומדראס" ועל ידי חרידאס בהטצ'ריה בספרו "מורשת התרבות של הודו" מ-1956. סוחרים ערבים הפכו לנושאי האמונה החדשה והפיצו אותה לכל מקום שאליו הגיעו. עם זאת, התרחבות הכיבוש המוסלמי בתת-היבשת ההודית  במהלך אלפי השנים הבאות היא זו שביססה את האסלאם באזור. בתוך התהליכים הללו הפך גם מושג האסלאם לכפייה זרה והזדהות עם ההינדואיזם הפכה למצב טבעי של הילידים בתת-היבשת שהתנגדו לכיבוש הזר. כישלון הפרויקט לאסלאמיזציה של תת-היבשת ההודית מודגש מאוד בפוליטיקה שהובילה לחלוקת הודו ולאלימות הקהילתית בין פלגים שונים עם האוכלוסייה המוסלמית באזור שהתקיימו באותה תקופה ועד היום.

קיימת מחלוקת ניכרת לגבי האופן שבו התרחשה ההתאסלמות בתת-היבשת ההודית, שמיוצגות בדרך כלל על ידי האסכולות הבאות: התאסלמות הייתה שילוב, בתחילה על ידי אלימות, איום או לחץ אחר נגד המתאסלם, תהליך חברתי-תרבותי של התפשטות ואינטגרציה לאורך תקופה ממושכת לתחום התרבות המוסלמית הדומיננטית והפוליטיקה בכללותה, התאסלמות התרחשה מסיבות לא דתיות אלא פרגמטיזם, כגון קבלה חברתית בקרב האליטה השולטת המוסלמית או עבור הקלה במיסים, שילוב, שנעשה בתחילה תחת לחץ חברתי להתאסלם, ולאחר מכן ההתאסלמות נעשה ממקום טהור או הטענה כי רוב המוסלמים הם צאצאים של מהגרים מהרמה האיראנית או ערבים.

פעילים מוסלמים שפעלו עבור אסלמיזציה של תת-היבשת ההודית מילאו תפקיד מפתח בהפצת האסלאם בהודו, כאשר חלק מהם אף לקחו על עצמם תפקידים כסוחרים על מנת להצליח במשימה שלהם. לדוגמה, במאה ה-9, האסמאעילים שלחו פעילים ברחבי אסיה לכל עבר תחת מסווה שונה, לעתים קרובות כסוחרים או כסופיים, והתבקשו לדבר עם מתאסלמים פוטנציאליים בשפה שלהם. חלק מהפעילים האסמאעילים נסעו להודו ולקחו על עצמם את המשימה גם לעבוד בה כדי להפוך את האסלאם למקובלת על ההינדים. לדוגמה, הם ייצגו את עלי בן אבי טאלב כ-"אווטאר העשירי" (התגלות של אל בצורה גשמית) של האל ההינדי וישנו (אשר לפי המסורת, יש לו 10 התגלויות מרכזיות) וכתבו מזמורים ופוראנות  מהדיות (ז'אנר רחב של ספרות הינדית הכולל מגוון רחב של נושאים, במיוחד אגדות וסיפורים מסורתיים אחרים) במאמצים לכבוש את ליבם של ההינדים ולגרום להם להתאסלם. בפעמים אחרות, התאסלמויות הושגו בשילוב עם מאמצי ההפצה של השליטים. לדברי חוקר הארצות המרוקאי אבן בטוטה, השושלת הח'לג'ית עודדה את ההתאסלמות בכך שהפכה את המנהג להציג מתאסלם בתואר של סולטאן, והייתה מלבישה מתאסלמים בגלימה ומעניקה להם צמידים עשויים זהב. בתקופת שלטונו של שליט סולטנות דלהי, מוחמד בח'תיאר ח'לג'י, בבנגל, פעילים מוסלמים השיגו את ההצלחה הגדולה ביותר שלהם מבחינת מספר המתאסלמים.

האימפריה המוגולית, שנוסדה על ידי באבור, צאצא ישיר של טימור לנג וג'ינגיס חאן, הצליחה לכבוש כמעט את כל דרום אסיה. למרות שסובלנות מסוימת נראתה בתקופת שלטונו של הקיסר המוגולי השלישי אכבר, שלטונו של הקיסר אורנגזב הוביל להקמתו באופן מלא של דין השריעה, הדין האסלאמי, ואת הכנסתו מחדש של מס הג'יזיה על לא-מוסלמים, באמצעות עריכת פתאווה-א-עלמגירי , אוסף מהמאה ה-17 המבוסס על השריעה בנושאים של מדינאות, אתיקה כללית, אסטרטגיה צבאית, מדיניות כלכלית, צדק וענישה, ששימש כחוק וגוף ויסות עיקרי של האימפריה המוגולית, וידוע כ-"תקציר הגדול ביותר של החוק המוסלמי בתקופת הודו המוגולית".

המוגולים, שכבר סבלו מדעיכה הדרגתית בתחילת המאה ה-18, נכבשו  על ידי נאדיר שאה, שליט השושלת האפשארית. דעיכת המוגולים סיפקה הזדמנויות לאימפריה המראטהית, לאימפריה הסיקית, לממלכת מייסור, לנוואבים של בנגל , ולניזאמים של היידראבאד, להפעיל שליטה על אזורים גדולים של תת-היבשת ההודית. בסופו של דבר, לאחר שמלחמות רבות דיללו את כוחה, האימפריה המוגולית התפרקה למעצמות קטנות יותר כמו הנוואב השיעי מבנגל, הנוואב של עוואד , הניזאם של היידראבאד וממלכת מייסור, שהפכה למעצמה הכלכלית והצבאית האסייתית העיקרית בתת-היבשת ההודית.

 דרום-מזרח אסיה 
עוד לפני שהאסלאם התבסס בקרב הקהילות האינדונזיות, מלחים וסוחרים מוסלמים ביקרו לעתים קרובות בחופי אינדונזיה המודרנית. רוב המלחים והסוחרים המוקדמים הללו הגיעו מנמלי הח'ליפות העבאסית שהוקמו לאחרונה בבצרה ובדבל . רבים מהדיווחים המוסלמיים המוקדמים ביותר על האזור מציינים את נוכחותם של בעלי חיים, כמו אורנגאוטנים וקרנפים, וסחורות סחר תבלינים יקרות ערך כמו ציפורן, אגוז מוסקט, גלנגל וקוקוס.

האסלאם הגיעה לראשונה לדרום-מזרח אסיה דרך סוחרים מוסלמים לאורך נתיב הסחר הראשי בין אסיה למזרח הרחוק, לאחר מכן דרך מסדרים דתיים סופיים  ולבסוף התגבשה באמצעות הרחבת אדמות תחת שליטים שהתאסלמו והקהילות שלהם. הקהילות הראשונות קמו בצפון סומטרה (אצ'ה, אינדונזיה) ומלאקה (מלזיה) שמהם הופצו לאורך נתיבי הסחר באזור. אין אינדיקציה ברורה למועד בו האסלאם הגיעה לראשונה לאזור. עם זאת, הכתבים המוסלמיים הראשונים על מצבות נראו בשנת 1082.

כאשר הסוחר וחוקר הארצות הונציאני מרקו פולו ביקר באזור בשנת 1292, הוא ציין שמדינת הנמל העירונית פאורלאק , מזרח המחוז אצ'ה באינדונזיה של ימינו - הייתה מוסלמית. מקורות סיניים מתעדים נוכחות של משלחת מוסלמית לקיסר ממלכת פאסאי  בשנת 1282. דיווחים אחרים מספקים עדויות למוסלמים שנכחו בממלכת מלאיו  הבודהיסטית, בעוד שאחרים מתעדים נוכחות של סוחרים מוסלמים מפרובינציות כמו פוג'יין. התפשטות האסלאם עקבה בדרך כלל אחר נתיבי הסחר מזרחה דרך האזור שהיה בודהיסטי ברובו, וחצי מאה לאחר מכן, במלאקה, קמה השושלת הראשונה של סולטנות מלאקה  בקצה הרחוק של הארכיפלג, בעקבות התאסלמותו של פרמסווארה, מייסד השושלת, שאימץ את השם "מוחמד איסכנדר שאה", לאחר נישואיו לבת של שליט פאסאי מוסלמי.

בשנת 1380, מסדרים דתיים סופיים הפיצו את האסלאם למינדנאו. האי ג'אווה היה מושבה של הממלכה העיקרית של האזור, אימפריית מג'פהיט, שנשלטה על ידי שושלת הינדואית (עם נוכחות בודהיסטית משמעותית). ככל שהמסחר באזור גדל עם שאר העולם המוסלמי, ההשפעה האסלאמית התרחבה לחצר המלוכה במיוחד אחרי שכוחה הפוליטי של האימפריה דעך, וכך עד שהראג'ה קרטאוויג'איה  התאסלם בשנת 1475 בידי השייח' סופי שנקרא בשם "רחמט", הסולטנות כבר הייתה בעלת אופי מוסלמי. בווייטנאם, אנשי הצ'אם  התאסלמו בעקבות הקשרים שהיו להם עם סוחרים ופעילים מוסלמים מקלנטן.

כוח מניע נוסף לשינוי המעמד השולט באזור היה הרעיון בקרב הקהילות המוסלמיות הגדלות באזור, כאשר שושלות שלטו - לנסות ליצור קשרי קרבה אליהם באמצעות נישואים. כך, עד שהמעצמות הקולוניאליות הגיעו במאה ה-17, כלל האזור עד גינאה החדשה היה מוסלמי ברובו המכריע עם מיעוטים אנימיסטים.

 דגלי הסולטנויות באיי הודו המזרחיים 

 אסיה הפנימית ומזרח אירופה 
באמצע המאה ה-7 לספירה, לאחר הכיבוש המוסלמי של פרס, חדר האסלאם לאזורים שהפכו מאוחר יותר לחלק מרוסיה האירופית. דוגמה מאוחרת יותר של מאות שנים, שניתן למנות בין ההתפשטויות המוקדמות ביותר של האסלאם למזרח אירופה, התרחשה באמצעות פעילותו של אסיר מוסלמי מתחילת המאה ה-11, שהביזנטים לכדו במהלך אחת מהמלחמות שלהם נגד המוסלמים. הוא הובא לשטח הפצ'נגים, שם איסלם לא-מוסלמים. מעט ידוע על ציר הזמן של האסלאמיזציה של "אסיה הפנימית"  ושל העמים הטורקיים שחיו מעבר לגבולות הח'ליפות. בסביבות המאות ה-7 וה-8, התקיימו כמה מדינות של עמים טורקים - כמו הכוזרים והטורגש , שנלחמו נגד הח'ליפות כדי לעצור את הערביזציה והאסלאמיזציה באסיה. מהמאה ה-9 ואילך, הטורקים (לפחות באופן אינדיבידואלי, אם עדיין לא באמצעות אימוץ בפריסה ארצית על ידי המדינות שלהם) החלו להתאסלם. הבולגרים של הוולגה (שמהם מגיעים השורשיהם המוסלמים של הטטרים המודרניים סביב נהר הוולגה) אימצו את האסלאם עד המאה ה-10 תחת הסולטן אלמיש. כאשר הנזיר הפרנציסקני ומגלה הארצות וילם מרוברוק ביקר במחנה של באטו חאן, מייסד חאנות אורדת הזהב, אשר השלים לאחרונה (בשנות ה-1240) את הפלישה המונגולית לבולגריה של הוולגה , כחלק מהמסעות שלו ברחבי האימפריה המונגולית באסיה, הוא הצהיר באומרו "אני תוהה איזה שטן נשא את המשפט של מצ'ומט לשם" (איות אירופאי לשמו של מייסד האסלאם מוחמד שמופיע בטקסטים נוצריים מימי הביניים בהקשרים שליליים).

השושלת הקרא-ח'אנית עם הח'אנות בעלת אותו השם, פעלה הרבה יותר במזרח, שהוקמה על ידי קרלוקים  שהתאסלמו תחת הסולטן סאטווק בוגרה חאן  באמצע המאה ה-10. עם זאת, ההיסטוריה המודרנית של האסלאמיזציה של האזור מתוארכת לעידן אורדת הזהב של בנו של ג'ינגיס חאן, ג'וצ'י, שייסד את הממלכה, שפעלה משנות ה-1240 עד 1502. קזחים, אוזבקים ומספר אוכלוסיות מוסלמיות שהיום מהוות חלק משטחה של רוסיה, חולקות את השורשים המוסלמים שלהם מאז עידן הממלכה. על אף שברקה חאן  הפך למלך המונגולי הראשון שאימץ את האסלאם באופן רשמי, רק בזמן הרבה יותר מאוחר השינוי הפך למכריע כאשר המונגולים התאסלמו בהמוניהם מאה שנה לאחר מכן כאשר השליט המונגולי אוזבק חאן (1282–1341) התאסלם.

בעקבות הפלישה המונגולית למרכז אסיה  תחת שלטונו של הולאגו חאן ולאחר קרב בגדד (1258), השלטון המונגולי התפשט על פני כמעט כל הארצות המוסלמיות באסיה. המונגולים השמידו את החאנות ורדפו את האסלאם, ולבסוף, החליפו אותה בבודהיזם כדת המדינה הרשמית. עם זאת, בשנת 1295, הח'אן החדש מהשושלת האילח'אנית, ע'אזאן, התאסלם, ושני עשורים לאחר מכן, אורדת הזהב תחת שלטונו של אוזבק חאן ששלט בין השנים 1313–1341 הלכה בעקבותיו. המונגולים נכבשו מבחינה דתית ותרבותית, מה שהביא לתקופה של סינתזה מונגולית-אסלאמית, שעיצבה את התפשטות האסלאם במרכז אסיה ובתת-היבשת ההודית.

בשנות ה-1330, השליט המונגולי של חאנות צ'אגאטאי התאסלם, מה שגרם לחלק המזרחי של הממלכה שלו, מוע'וליסטן , שכלל רוב של נוודים שלא היו מוסלמים, למרוד. עם זאת, במהלך שלוש המאות הבאות, נוודים טורקים ומונגולים בודהיסטים, שאמאניסטים ונוצרים מהאזור ומשינג'יאנג התאסלמו גם הם בעקבות נוכחות של מסדריים דתיים סופיים מתחרים ממזרח וממערב להרי פמיר. הנקשבנדיה הוא מהזרים הבולטים שבמסדרים הללו, במיוחד בקשגאריה , שהייתה מדינה טורקית במחוז הסיני של שינג'יאנג בין השנים 1864 ל-1877, במהלך מרד דונגאן נגד שושלת צ'ינג. מוסלמים ממוצא מרכז אסייתי מילאו תפקיד מרכזי בכיבוש המונגולי של סין  בין השנים 1205–1279, סייד אג'ל שמס א-דין עומר , גנרל ממוצא טורקי שהשתתף בפלישה המונגולית לדרום-מערב סין, הפך למושל של יונאן בשנת 1274.

 אירופה 
טארק בן זיאד היה מצביא מוסלמי שהוביל את הכיבוש המוסלמי של היספניה הוויזיגותית בין השנים 711–718 ונחשב לאחד המפקדים הצבאיים הבולטים ביותר בהיסטוריה האיברית. השם "גיברלטר" (הטריטוריה הבריטית של הממלכה המאוחדת של ימינו) הוא נגזר ספרדי של השם הערבי ג'בל טאריק (בערבית: جبل طارق, בעברית: "הר טארק"), הקרוי על שמו.

לדברי ההיסטוריון יאקות אל-חמאווי, הזרם הבסורמני  של המוסלמים שחיו בממלכת הונגריה במאות ה-10 עד ה-13, הועסק כשכירי חרב על ידי מלכי הונגריה.

 אל אנדלוס (ספרד) 
ההיסטוריה של השלטון הערבי והאסלאמי בחצי האי האיברי היא בין התקופות הנחקרות ביותר בהיסטוריה האירופאית. במשך מאות שנים לאחר הכיבוש הערבי, התיאורים האירופאים של השלטון הערבי באיבריה היו שליליים. נקודות המבט האירופאיות החלו להשתנות עם הרפורמציה הפרוטסטנטית, שהובילה לתיאורים חדשים של תקופת השלטון האסלאמי בספרד כ-"תור זהב" - מתוך תגובות שליליות לקתוליות הרומית המיליטנטית של ספרד לאחר 1500, כמה שנים לאחר שהסתיים עידן אל-אנדלוס והושלם תהליך הכיבוש מחדש של האי על ידי הממלכות הנוצריות.

גל ההתפשטות הערבית לאחר 630 התגלגל ברחבי צפון אפריקה, והגיע לסאוטה במרוקו של ימינו. ההגעה שלו התרחשה במקביל לתקופה של חולשה פוליטית בממלכה בת שלוש המאות שהוקמה בחצי האי האיברי על ידי הוויזיגותים הגרמאנים, שכבשו את האזור לאחר שבע מאות שנים של שלטון רומי. כתוצאה מכך צבא בראשות ערבים (שהיה בעיקר מורכבים מלוחמים ברברים) ניצל את חולשת הממלכה ופלש לחצי האי האיברי בשנת 711, וב-720 כבש את האזורים הדרומיים והמרכזיים שלו. ההתפשטות הערבית התקדמה אל ההרים של דרום צרפת, ולמשך תקופה קצרה שלטו הערבים בפרובינציה הוויזיגותית העתיקה ספטימניה , מרכז העיר הצרפתית נרבון של ימינו. הח'ליפות הערבית נדחקה לאחור על ידי קרל מרטל (השר האחראי על הארמון הפרנקי) בפואטייה, וצבאות נוצריים החלו לדחוף את הכובשים הערבים דרומה, עד שקרל הגדול, מלך הפרנקים שידוע כ-"אביה של אירופה", הקים את "הצעדה הספרדית"  בשנת 801, שהשתרעה מברצלונה ועד נווארה של ימינו, ושימשה כאזור חיץ צבאי שהוקם לאחר הפלישה הכושלת של הח'ליפות האומיית.

התפתחות מרכזית בהיסטוריה של ספרד המוסלמית הייתה שינוי שושלת שהתרחש בשנת 750 בח'ליפות הערבית, כאשר נסיך אומאי נמלט מטבח של המשפחה שלו בדמשק, נמלט לקורדובה שבספרד ויצר מדינה מוסלמית באזור. זו הייתה תחילתה של חברה מוסלמית מובהקת באזור, שבה אוכלוסיות נוצריות ויהודיות גדולות החלו להתגורר יחד עם אחוז הולך וגדל של מוסלמים. ישנם סיפורים רבים על צאצאים של ראשי מנהיגים ויזיגותיים ורוזנים רומאים שהמשפחות שלהם נאלצו להתאסלם בתקופה זו. האליטה המוסלמית הקטנה המשיכה לגדול עם מספר התאסלמויות, כאשר במקביל לא-מוסלמים סבלו מאי-שוויון פוליטי ומיסוי שלא הוטל על מוסלמים. התוצאה הסופית הייתה, באותם אזורים בספרד שבהם השלטון המוסלמי נמשך הכי הרבה זמן, יצירת חברה שרובה דוברת ערבית עקב הטמעת תושבים ילידים.

כאשר צאצאי הוויזיגותים וההיספנו-רומאים התרכזו בצפון חצי האי, בממלכות אסטוריאס-לאון, נווארה ואראגון, הם פתחו במערכה צבאית ארוכה המכונה "רקונקיסטה" (שנמשכה לאורך פרק זמן שארך כ-700 שנים ונמשך מסוף המאה השמינית ועד לסוף המאה החמש-עשרה), והחלה בניצחון הצבאות הנוצריים בקובאדונגה בשנת 722. המערכות הצבאיות נמשכו ללא הפסקה. בשנת 1085, אלפונסו השישי, מלך לאון כבש בחזרה את טולדו מידי המוסלמים. בשנת 1212, הקרב המכריע של לאס נבאס דה טולוסה  הביא להחזרת רוב חצי האי לממלכות הנוצריות. בשנת 1238, חיימה הראשון, מלך אראגון כבש את ולנסיה. בשנת 1236, העיר הרומית העתיקה קורדובה נכבשה מחדש על ידי פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, ובשנת 1248, גם העיר סביליה נכבשה מחדש. השירה האפית המפורסמת מימי הביניים "קנטר דה מיו סיד"  מספרת את חייו ומעשיו של פרננדו במהלך הרקונקיסטה.

לאחר מכן, המדינה האסלאמית שבמרכזה הייתה קורדובה התפצלה לממלכות קטנות רבות (שנודעו במונח טאיפות). ספרד המוסלמית התפרקה, הממלכות הנוצריות גדלו והתחזקו ומאזן הכוחות השתנה לרעתן של ממלכות הטאיפה. אמירות גרנדה המוסלמית האחרונה נכבשה לבסוף בשנת 1492 על ידי המלכה איזבלה מקסטיליה ופרננדו השני מאראגון בשנת 1499. בהמשך, לאחר שהאסלאם הוצא מחוץ לחוק, המוסלמים הנותרים קיבלו ציווי להתנצר או לעזוב את חצי האי. מוסלמים עניים יותר (מוריסקוס) שלא יכלו להרשות לעצמם לעזוב, התנצרו לנצרות הקתולית באופן רשמי, אבל בפועל המשיכו במנהגים שלהם בסתר, בעודם מסתתרים מפני האינקוויזיציה הספרדית. לבסוף, הרשויות התרשמו שהם אינם נוצרים אמיתיים בחיי היום יום והחליטו על גירוש המוני של המוסלמים הנותרים - שהוביל לסיום 900 שנה של נוכחות מוסלמית בספרד.

 חבל הבלקן 
בהיסטוריה של חבל הבלקן, כתיבה על התאסלם הייתה, ונשארה, סוגיה פוליטית טעונה מאוד, שקשורה באופן מהותי לסוגיות של עיצוב זהות לאומית ותביעות טריטוריאליות יריבות בין מדינות החבל. השיח הלאומני המקובל בהיסטוריוגרפיה הבלקנית הנוכחית מגדיר את כל צורות האסלאמיזציה כתוצאה של מדיניות אסלמיזציה או דעוה שאורגנה באופן מכוון נגד נוצרים על ידי האימפריה העות'מאנית באזור. בפועל, האסלאמיזציה בכל מדינה בלקנית התרחשה במשך מאות שנים, והאופי והשלבים שלה נקבעו גם על ידי התנאים הספציפיים של כל אזור. כיבושים עות'מאניים היו בתחילה ממניעים צבאיים וכלכליים, כאשר אסלמיזציה לא הייתה המטרה העיקרית. ניצחונות של האימפריה חגגו כולן את העובדה ששטחים לא-מוסלמים הפכו תחת שליטה מוסלמית, אך המוקד העות'מאני בפועל היה על מיסוי של לא-מוסלמים (ג'יזיה) והפיכת הממלכות הנוצריות ליעילות לניצול עבור האימפריה, כאשר התמקדות באסלמיזציה הייתה משבשת את המטרה הזו.

סטנדרטים מוסלמים עות'מאניים של סובלנות דתית אפשרו "אומות" אוטונומיות (מילת) באימפריה, תחת חוקים אישיים משלהן ותחת שלטון המנהיגים שלהן. כתוצאה מכך, אזורים נרחבים בבלקן נותרו נוצריים במהלך השלטון העות'מאני. הכנסיות האורתודוקסיות-מזרחיות החזיקו במעמד גבוה באימפריה העות'מאנית, בעיקר משום שהפטריארך התגורר באיסטנבול ושירת כקצין באימפריה העות'מאנית. לעומת זאת, הקתולים-רומיים, למרות שהיו נסבלים בעיני השליטים העות'מאניים, נחשדו בנאמנותם למעצמה זרה (מוסד האפיפיור). כתוצאה מכך, ניתן לראות שהאזורים הקתוליים בבוסניה, קוסובו וצפון אלבניה חוו התאסלמות משמעותית יותר בסופו של דבר משאר האזורים, כאשר התבוסה של העות'מאנים מול האוסטרים בסוף מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה בשנת 1699 עם חתימת הסכם קרלוביץ הביאה לאובדן השליטה של האימפריה על שטחי הונגריה וקרואטיה הקתוליות שעברו לשליטת בית הבסבורג. הנוצרים לשעבר שנותרו באזורים הללו שהתאסלמו בחרו לעזוב את "ארצות הכפירה" ועברו לשטח שעדיין היה תחת שלטון עות'מאני. בערך בנקודה הזו בזמן, רעיונות אירופאיים חדשים של לאומיות מטעם התנועה הרומנטית החלו לחלחל לאימפריה וסיפקו את הבסיס האינטלקטואלי לאידיאולוגיות לאומניות חדשות ולחיזוק הדימוי העצמי של קבוצות נוצריות רבות כעמים כפופים לכובשים מוסלמים זרים.

ככלל, העות'מאנים לא דרשו מחסידי הנצרות היוונית-אורתודוקסית להתאסלם, עם זאת, רבים בכל אופן התאסלמו כדי להימנע מהקשיים החברתיים-כלכליים שהשלטון העות'מאני הטיל על לא-מוסלמים. בזו אחר זו, ארצות חבל הבלקן הצהירו על עצמאות מהאימפריה, ולעתים קרובות הנוכחות של בני אותו מוצא אתני שהתאסלמו לאורך שנות השליטה העות'מאנית הציבה בעיה מנקודת המבט של ​​האידיאולוגיה הלאומית החדשה הדומיננטית, שהגדירה את האומות באזור כחלק מהזרם הנוצרי-אורתודוקסי הדומיננטי המקומי. חלק מהמוסלמים באזור בחרו לאחר מכן לעזוב את הארצות, בעוד שרבים אחרים גורשו בכוח למה שנותר מהאימפריה העות'מאנית. ניתן לראות את השינוי הדמוגרפי הזה על ידי הירידה החדה במספר המסגדים בבלגרד, בירת סרביה של ימינו, ממעל 70 מסגדים בשנת 1750 (לפני עצמאות סרביה בשנת 1815) ל-3 בלבד בשנת 1850.

 ראו גם 
 חלוקת העולם על פי האסלאם
 ערביזציה
 ג'יהאד
 ד'ימי
 ג'יזיה
 תנאי עומר
 אירוערביה
 דוושירמה

 הערות שוליים 

קטגוריה:אסלאם
קטגוריה:התבוללות תרבותית