פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה

פסק דין יָרוּס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה ניתן בבית המשפט העליון בישראל בינואר 2005, בע"א 10280/01, ובו נעתר בית המשפט לבקשתן של טל ואביטל ירוס-חקק, בנות זוג לסביות המקיימות יחד תא משפחתי, לאמץ זו את ילדיה של זו.

בפסק הדין התקבל ערעורן של בנות-הזוג ירוס-חקק על החלטת בית המשפט המחוזי, שדחה ערעור על החלטת בית המשפט לענייני משפחה, שסירב בשנת 1997 לפנייה של השתיים בבקשה לאימוץ הדדי של ילדיהן. ההליך המשפטי, מהגשת הבקשה הראשונה לבית המשפט לענייני משפחה ועד להכרעה בבית המשפט העליון, ארך שמונה שנים. בעת מתן פסק הדין חיו השתיים ביחד 15 שנה והיו להן שלושה ילדים מתרומות זרע אנונימיות.

את בנות הזוג ירוס-חקק ייצגו בדיונים עורכי הדין צבי ריש ועירא הדר, האחרונה פעילה למען זכויות להט"ב בישראל. הערעור נידון על ידי הרכב מורחב של תשעה שופטים בראשותו של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק והתקבל ברוב של שבעה נגד דעתם החולקת של אדמונד לוי ואליהו מצא. בית המשפט הכריע כי אין מניעה שבת זוגה של אם ביולוגית לילד תאמץ את ילדיה של האם, והשיב את התיק לבית המשפט לענייני משפחה כדי שזה יבחן את הראיות ויחליט אם מתקיימות "נסיבות מיוחדות" ואם האימוץ הוא "לטובת הילד", כפי שדורש חוק אימוץ ילדים. בעקבות פסק הדין ניתנו בפברואר 2006 צווי אימוץ לבנות הזוג ירוס-חקק, והן הפכו לזוג ההורים החד-מיניים הראשון בישראל שקיבל צו אימוץ בפועל.

רקע

הרקע המשפטי
חוק אימוץ ילדים, התשמ"א-1981, אינו מכיר מפורשות באפשרות שבן זוג למערכת יחסים חד-מינית יאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגו. סעיף 3 לחוק קובע:

סעיף 25 לחוק קובע:

במקרה קודם, המכונה "בג"ץ פלונית", אפשר בית המשפט העליון, בהרכב מורחב בן תשעה שופטים, לידועה-בציבור לאמץ את ילדי הידוע-בציבור שלה; עמדת היועץ המשפטי לממשלה הייתה כי יש להחיל את סעיף 25 רק במקום שבו למאומץ אין הורה שמגדל אותו והוא גדל במוסד. בכך הביע בית המשפט העליון את דעתו כי את הוראת סעיף 3 לחוק, שלפיה "אין אימוץ אלא על ידי איש ואשתו יחד", ניתן להגמיש באמצעות הפעלת שיקול הדעת השיפוטי על פי סעיף 25, "לטובת המאומץ". עם זאת, עד לפסק דין ירוס-חקק לא הביע בית המשפט את דעתו כי בנסיבות של הורות חד-מינית "טובת המאומץ" מתבטאת באימוצו על ידי בן הזוג שאינו הורהו הביולוגי.

תקדים ברנר-קדיש
בשנת 2000 קיבל בית המשפט הגבוה לצדק את עתירתן של בנות הזוג רותי וניקול ברנר-קדיש (שהוגדרו בפסק הדין כ"שותפות לחיים מזה שבע שנים"), הורה למדינה לרשום כחוקי את צו האימוץ שהוציא בית משפט בקליפורניה ואישר את ניקול ברנר-קדיש כהורה מאמץ לילדהּ של רותי ברנר-קדיש שנולד מתרומת זרע.

משביקשו בנות הזוג ברנר-קדיש את רישום האימוץ במשרד הפנים, טען המשרד כי אין אפשרות טכנית לרישום – לא בשל התנגדות עקרונית ליחסים חד-מיניים, אלא בשל אי-נכונות גלויה לעין של הרישום המבוקש, והצורך לרשום את שמות "האב" ו"האם" ברישום בתעודת הזהות.

בית המשפט העליון הורה לשר הפנים לרשום את האימוץ, אך זאת מן הטעם כי הדבר מחויב מטעמים של משפט בין-לאומי פרטי המחייבים כי מעמד אישי של אדם יוכר באופן אחיד בכל מדינה ומדינה, וכי פקיד הרישום אינו מוסמך לקבוע את תוקפו של הרישום שאותו הוא נדרש לרשום, אלא אם "אי נכונותו גלויה לעין ואינה מוטלת בספק" (מה שאינו נכון במקרה זה), לאור העובדה הברורה כי לכל מאומץ שהוא יש שתי אימהות, האם הביולוגית והאם המאמצת. על אף שבית המשפט נמנע מלדון בשאלות הנוגעות לזוגיות חד-מינית, והתקדים התייחס אך ורק לרישום אימוץ מחו"ל במרשם האוכלוסין, ולא לאימוץ במדינת ישראל ועל פי חוקיה, החליטה הפרקליטות לבקש דיון נוסף בשאלה זו. בסופו של דבר משכה הפרקליטות את בקשתה, ובינואר 2008 הודיעה כי עמדתה היא כי פסק הדין חל רק על סוגי מקרים דומים למקרה ברנר-קדיש (דהיינו רישום אימוץ בחו"ל). יש שראו במשיכת הבקשה לדיון נוסף התחייבות של המדינה כי משרד הפנים יכיר באימוצים אחרים שנעשו בחו"ל לילדים ביולוגיים במשפחות חד-מיניות.

מקרה ברנר-קדיש לא התייחס להוראות חוק האימוץ הישראלי, אלא לאפשרות להכיר בפסק דין לאימוץ שניתן בחו"ל, על פי הקריטריונים הנהוגים שם. גם לאחר המקרה נותרה האפשרות כי בית המשפט יורה על מתן צו אימוץ בנסיבות של הורות חד-מינית, בגדר שאלה פתוחה.

הרקע האישי לעתירה
טל ירוס-חקק ואביטל ירוס-חקק חיו יחדיו וניהלו משק בית משותף מאז יולי 1989. שתיהן בעלות תואר דוקטור: טל היא ראש החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב ואביטל היא חוקרת בתחום הסרטן במכון של משרד הבריאות. שם משפחתן הכפול נובע מכך שכל אחת מהן צירפה לשם משפחתה את שם המשפחה של בת-זוגה. במהלך חייהן המשותפים החליטו השתיים להביא ילדים לעולם באופן שכל אחת מהן תהרה מתרומת זרע של תורם אנונימי. בדרך זו ילדה טל שני בנים ואביטל ילדה בן אחד.

בשנת 1992, לאחר הולדת הילד הראשון, חתמו בנות הזוג על הסכם לחיים משותפים (מעין הסכם טרום נישואים), ובו הסדירו ענייני רכוש וכן עניינים הנוגעים לגידול הילדים שייוולדו לכל אחת מהן. במסגרת ההסכם נטלה כל אחת מהשתיים אחריות משפחתית מלאה כלפי כל הילדים שייוולדו למי מהן, לרבות דאגה ואחריות משותפת למזונות לכל אחד מהילדים עד לגיל 21. בנוסף, חיברו השתיים צוואה שכללה הוראות כיצד להבטיח את כלכלתם ומילוי יתר צורכיהם של שלושת הילדים. מאז נולדו הילדים גידלו אותן בנות הזוג ירוס-חקק במשמורת ילדים משותפת, וללא כל הבחנה – מצד מי מהן – לעובדת קיומו של קשר ביולוגי או היעדרו. גם הילדים מתייחסים לבנות הזוג ירוס-חקק כאל אימהותיהם לכל דבר ועניין, אף שכל אחד מהם יודע מי היא אימו הביולוגית.

בית-המשפט לענייני משפחה
בשנת 1997 פנו בנות הזוג ירוס-חקק לבית המשפט לענייני משפחה ברמת גן בבקשה להעניק לכל אחת מהן צו אימוץ לצאצאי רעותה. בנות הזוג נימקו כי הן מעוניינות לעגן מבחינה משפטית את מציאות חייהם של שלושת הילדים, שנולדו במסגרת תא משפחתי שבו יש בפועל שתי אימהות, כיוון שהן שותפות מלאות לגידולם ולחינוכם של שלושתם.

היועץ המשפטי לממשלה ביקש לדחות על הסף את בקשות האימוץ, בטענה כי חוק האימוץ אינו מאפשר להיעתר להן. עם זאת הציע, מיוזמתו, שכל אחת מבנות הזוג תמונה כאפוטרופוסית נוספת לילדי זוגתה. בעקבות ההצעה הגישו בנות הזוג לבית-המשפט לענייני משפחה בקשה למנותן כאפוטרופסיות נוספות, זו על ילדיה של זו. עם זאת הבהירו, כי הן עומדות על בקשתן למתן צווי אימוץ. במסגרת הדיון בבקשתן לצווי האפוטרופסוּת הוגש לבית-המשפט תסקיר מאת פקידת סעד אודות משפחת ירוס-חקק, ובסיכומו נכתב:  בהסכמת היועץ המשפטי לממשלה, ולאור חוות-דעתה התומכת של פקידת הסעד, מינה בית המשפט לכל אחת משתיהן כאפוטרופוסית נוספת לילדי בת זוגה, וזאת מבלי לפגוע במעמדה של כל אחת מהן כאפוטרופוסית הטבעית של ילדיה הביולוגיים. אך לבנות הזוג ירוס-חקק לא היה די בכך, והן עמדו על בקשת האימוץ.

ב-19 באוגוסט 1999 דחתה השופטת יהודית שטופמן את בקשתן של בנות הזוג לאמץ זו את ילדיה של זו, ופסקה:

בית המשפט המחוזי
על החלטתו של בית המשפט לענייני משפחה, הגישו בנות הזוג ירוס-חקק ערעור לבית המשפט המחוזי בתל אביב. הערעור נשמע בפני סגן הנשיא חיים פורת והשופטים אביגדור משאלי וסביונה רוטלוי.

בערעורן טענו בנות הזוג כי להוראת סעיף 3 לחוק האימוץ יש לתת פרשנות רחבה שתתבסס על עקרון טובת הילד, אשר לו בעניינן משקל מכריע, שכן טובת ילדיהן מצדיקה מתן עיגון משפטי לקשר ההורי הקיים ממילא בינן לבין ילדיהן. בנוסף, טענו השתיים כי מאז חקיקתו של חוק האימוץ – כעשרים שנה קודם להגשת הבקשה – חלה, בעולם וכן בישראל, תמורה ממשית ביחסה של החברה לזוגיות חד-מינית, וכי יש להתחשב בהתפתחות זו בפרשנות הוראותיו של חוק האימוץ. בנות הזוג טענו כי בפרשנות הוראות חוק האימוץ באופן המייחד אותן למשפחות הטרוסקסואליות בלבד, יש משום אפליה לרעה – הן שלהן על רקע נטייתן המינית, והן של ילדיהן.

סגן הנשיא פורת, בדעת רוב, דחה את פרשנותן של המערערות לחוק האימוץ, ודחה את בקשתן. בפסק דינו התייחס סגן הנשיא לנושא האימוץ על ידי בני זוג מאותו המין, וכתב:

בעת מתן פסק דינו של בית המשפט המחוזי טרם נתן בית המשפט הגבוה לצדק את החלטתו בבג"ץ 1165/01 פלונית נ' היועץ המשפטי לממשלה, שבו קבע כי ידועה-בציבור כשירה לאמץ את ילדי הידוע-בציבור שלה, ולכן קבע בית המשפט המחוזי כי בפסק דינו אין אפליה כנגד ציבור הלהט"ב, שכן גם זוג הטרוסקסואלי החי ביחד ללא נישואים אינו כשיר לאמץ זה את ילדיו של זה.

השופט משאלי הסכים לדעתו של סגן הנשיא פורת. אך השופטת רוטלוי חלקה על פסיקה זו, ובדעת מיעוט קבעה כי פרשנות החוק צריכה להיעשות על פי טובת הקטינים ובמיוחד בהתחשב במחויבותה של המדינה להגן על כבודם של ילדים, לרבות, כאמור בסעיף 8 לאמנת זכויות הילד, החובה להגן על זכותם זו של הקטינים לזהותם, אשר כוללים קשרי משפחה של אדם ויחסי קירבה, שכמוהם כיחסי משפחה, עם מי שהם רואים בו הורה. זאת, לצד האיסור על אפליה כלפי ילדים נוכח "מעמדם, פעילויותיהם, השקפותיהם או אמונותיהם של הורי הילד..." בהתאם לסעיף 2.2 לאמנת זכויות הילד, מחייב שלא לשלול את האפשרות לאימוץ גם בין בנות זוג מאותו מין, אם טובת הילדים מחייבת זאת. לפיכך היא הציעה לקבל את הערעור.

בית המשפט העליון
בסוף שנת 2001 הגישו בנות הזוג ירוס-חקק ערעור לבית המשפט העליון באמצעות עורך הדין עירא הדר. בערעור הדגישו בנות הזוג כי הן אינן מבקשות מבית הדין להכיר בהן כ"בנות זוג" או להעניק סטטוס כלשהו של הכרה לתא המשפחתי החד-מיני. בקשתן לאפשר לכל אחת מהן לאמץ את ילדיה של האחרת מתוקף חריג בחוק האימוץ המאפשר אימוץ על ידי הורה אחד למען "טובת הילד" ובהתקיימות "נסיבות מיוחדות". הדיון התקיים בהרכב מורחב של תשעה שופטים: נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, המשנה לנשיא אליהו מצא והשופטים מישאל חשין, יעקב טירקל, דורית ביניש, אליעזר ריבלין, אדמונד לוי, אשר גרוניס ומרים נאור.

בערעור התבססו הנשים על סעיפים בחוק האימוץ הקובעים כי ניתן לתת צו אימוץ במקרים שבהם הדבר משרת את טובתו של הקטין. השתיים טענו שהתנאי מתקיים לגבי ילדיהן, וכי אימוץ יגביר את "תחושת היציבות והקביעות בחיי הילדים, יסייע להם לפתח דימוי חיובי, ויספק להם יציבות כלכלית, במקרה שמישהי מהן תמות". בהמשך הוסיפו בנות הזוג לטיעוניהן את עמדת היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, שהכיר, בסמוך לדיונים, בזכויותיהם של זוגות חד-מיניים בענייני ממון ורכוש. דעת הרוב, שאותה הוביל הנשיא אהרן ברק, מתמקדת בצורך בהחלטה המתבססת על טובת הילד. בפסק הדין נכתב: 

השופט ברק קבע כי אין הכוונה ליצור "סטטוס חדש" של משפחה חד-מינית, וכי הבקשות הוגשו על ידי כל אחת מבנות הזוג בנפרד, וכך נדונו. בדיון בבקשות אלו יש להתחשב בטובת הילד המאומץ האמורה בסעיף 25 לחוק האימוץ על מנת להתגבר על הוראות סעיף 3, אך הנסיבה כי המדובר בבן לזוג חד-מיני המבקש לאמץ את ילדי בן זוגו אינה פוסלת על הסף את האימוץ, אלא היא נסיבה אחת מכלל הנסיבות שיש לקחת בחשבון בשיקולי טובת הילד, וכי בית המשפט אינו קובע כל עמדה ערכית ביחס לזוגות חד-מיניים וזכותם לאמץ ילדים.

השופטים אליהו מצא ואדמונד לוי, בדעת מיעוט, קבעו כי מתן צו אימוץ לכל אחת מבנות הזוג כמוהו כהכרה ב"תא המשפחתי החד-מיני", ויצירת סטטוס משפטי חדש היא עניין למחוקק. כל שבעת שופטי הרוב הדגישו בפסק הדין כי אין בהחלטה כדי לתת לבנות הזוג סטטוס משפטי של משפחה: "אין אנו קובעים כלל כי זוג חד-מיני הוא 'איש ואשתו יחד'; אין אנו מתבקשים לתת צו אימוץ משותף, איננו נקראים להכיר בסטטוס משפטי חדש", קבע ברק. השופט יעקב טירקל הדגיש כי "אין בהחלטה להחזיר את הדיון לבית המשפט למשפחה משום הכרה במעמד של תא משפחתי חד-מיני, שלא על דרך החקיקה". השופטים הדגישו שלא מדובר בהכרה בזוגות חד-מיניים באופן חוקתי, וקבעו כי חברי הכנסת הם שצריכים לדון בנושא: 

בית המשפט העליון לא נימק את החלטתו בצורה רחבה המאפשרת אימוץ גורף על ידי בני זוג בני אותו מין, אלא עיגן את ההחלטה בעקרון טובת הילד, ובכך שבמקרה מסוים זה, קיומם של יחסי הורות דה פקטו מחייב, בשל טובת הילד, את ההכרה בכל הורה כמאמץ את ילדי בני זוגו. בכך הקשה בית המשפט העליון הסתמכות עתידית על פסיקה זו כתקדים שיכול לשמש בעתירה דומה.

פסק דין ירוס-חקק הוא פסק דין חשוב בענייני משפחה, אף מעבר להקשר המצומצם יחסית של הורות הומו-לסבית. מאז מתן פסק הדין עושים בתי המשפט השונים שימוש בקביעות בו כאומרות כי את עקרון טובת הילד יש לפרש בצורה רחבה כמתייחס למכלול נסיבותיו של הילד בתחומים שונים של חייו. פסק הדין אוזכר בהקשר זה מספר רב של פעמים בבית המשפט העליון.

התוצאה המעשית של הערעור לבית המשפט העליון הייתה כי בית המשפט העליון החזיר את התיק לבית המשפט למשפחה על מנת שזה יבחן אם לתת צו אימוץ על פי הקריטריונים שהותוו בפסק הדין. בשנת 2006 נתן בית המשפט לענייני משפחה צו אימוץ כמבוקש.

תגובות לפסיקה

למרות ההצהרות מצד בית המשפט, פסק הדין התקבל מבחינה ציבורית כצעד ראשון להכרה משפטית בזכויות להט"ב בישראל.
אגודת הלהט"ב כינתה את פסק הדין "ניצחון במאבק אישי והישג היסטורי למען קהילת הלהט"ב בישראל [...] המהווה ציון דרך במאבקה של הקהילה על הזכות להקים משפחה ככל אחד ואחת בישראל". מנכ"ל ארגון "משפחה חדשה", עורכת הדין אירית רוזנבלום, הגיבה: "בכל הקשור לזכות האדם למשפחה, ובכלל זה מה שאנו מכנים "משפחה חדשה" – מדובר במהפכה. מהפכה בעולם המשפט יותר מאשר בעולם המציאות, כי המציאות מתקיימת כבר במשך עשור ויותר". יושב ראש סיעת המפד"ל זבולון אורלב אמר לאחר הפסיקה כי ההחלטה היא קריאת תיגר ובית המשפט לא רואה את טובת הילדים, והוסיף: "פסק הדין היה ידוע מראש והוא עוד חוליה בשרשרת פסקי הבג"ץ המערערת את היסודות היהודיים של מדינת ישראל".

בעקבות מאבקן של בנות הזוג ירוס-חקק זכו השתיים בתואר "יקירות קל"ף" (קהילה לסבית פמיניסטית). התואר הוענק להן על שום המאבקים שניהלו למען שוויון לבני הקהילה ההומו-לסבית בנוגע לאימוץ ילדים, ועל שום תרומתן הרבה לארגון והיותן מצוות המייסדים שלו.

הנחיית היועץ המשפטי לממשלה
בפברואר 2008 קבע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז כי המונח "בן זוג" בחוק האימוץ כולל גם בני זוג מאותו המין. הקביעה נעשתה לאחר דיון שקיים בנושא לבקשת משרד הרווחה, על מנת לבחון את עמדת המדינה בנושא בעקבות ההתפתחויות בפסקי דין שונים בעניין זה ובמיוחד בעקבות "ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה". בדיון נקבע כי אין מניעה חוקית לאשר לבני זוג מאותו המין לאמץ ילד שאינו ילדו של אחד מבני הזוג, וזאת בנסיבות שבהן נשקלת בקשה לאימוץ על ידי אדם יחיד ובכפוף לשיקולי "טובת המאומץ". בנוסף, קבע היועץ המשפטי לממשלה כי השירות למען הילד רשאי למסור לאימוץ ילד לזוג בני אותו המין, בנסיבות בהן ניתן היה למוסרו לאימוץ לאדם יחיד. במקרה זה הוכר לראשונה גם באימוץ שנעשה על ידי זוג גברים וגם באימוץ של זוג חד-מיני שזה לא ילדם הביולוגי.

בשנת 2009 הסתמך בית המשפט למשפחה בתל אביב על הלכת ירוס חקק כאשר קבע כי יוסף אבן-קמה, בנם הבגיר והמאומץ של עוזי אבן ועמית קמה, יאומץ על ידיהם באופן רשמי. פסיקה זו מרחיבה מעט את הלכת ירוס-חקק, שכן יוסף אבן-קמה אינו ילדם הביולוגי של מי מבני הזוג.

ב-28 בדצמבר 2023 הסתמך בית המשפט העליון על הלכת ירוס-חקק כאשר קבע בבג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה כי אין להפלות את בני הזוג שי גורטלר ושחר גלוברמן, את בני הזוג צפריר גדרון ועדו זיו או כל זוג להט"ב אחר באימוץ ילדים. פסיקה זו צעדה צעד נוסף בפרשנות חוק האימוץ וכללה בו גם זוגות להט"ב שאין להם קשר ביולוגי לילד המאומץ.

ראו גם

 להט"ב בישראל - כרונולוגיה

 פסק דין ירוס-חקק נגד משרד הבריאות
 בג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים
 בג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה
 נישואים חד-מיניים בישראל
 הורות הומו-לסבית
 אימוץ בקרב הקהילה הגאה

קישורים חיצוניים
 ע"א 10280/01 ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה, פ"ד נט(4) 64 (2005) - פסק הדין .

 דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "טל ואביטל, אמא ואמא", עמ' 204–206.

הערות שוליים

ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה
ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה
ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה
קטגוריה:ישראל: דיני משפחה
קטגוריה:הורות
קטגוריה:אימוץ
קטגוריה:לסביות בישראל