אסא קדמוני

אסא קדמוני (28 במרץ 1942 – 2 בפברואר 1999) היה קצין צה"ל שקיבל את עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל, על שבלם לבדו את הכוחות המצריים במשך ארבע שעות בקרב סרפאום במלחמת יום הכיפורים, עד להגעת תגבורת. לאחר המלחמה היה פעיל תקופה קצרה יחד עם מוטי אשכנזי במחאה נגד ראשי המדינה בעקבות מחדלי יום כיפור, ובעיקר נגד חיים בר-לב.

 בצעירותו 
נולד במרץ 1942 וגדל בתל אביב, כתאום למשפחה בת שלושה ילדים. הוריו, גנא, מורה ומנהלת בית ספר, ואריה, עורך דין בפרקליטות המדינה, עלו לישראל מפולין בשנת 1935. בשנת 1956, כשהיו בני 13, אסא ואחיו איתן עזבו את הבית לתיכון החקלאי עיינות, שם היו לו בעיות משמעת, ובכיתה י"א עבר לגור כילד חוץ בקיבוץ גבעת חיים. כנער זכה באליפות נוער של הפועל בריצת 1500 מטר.

בשנת 1960 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ לגדוד 890. בצנחנים עבר קדמוני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב קדמוני לגדוד 890 כמפקד מחלקה. בגיל 22 מונה למפקד פלוגה בגדוד 890. עקב בעיות וסכסוכים עם הממונים עליו הודח מהתפקיד במרץ 1966 ובסוף שובץ כמדריך בבה"ד 1, אולם היה בתפקיד פחות מחודש. במלחמת ששת הימים הוצב בכוח משימה מוצנח באילת שהיה מיועד לצנוח בשארם א-שֵייך ולתקוף את מוצב התותחים ששלט על המצר האסטרטגי, ושבגינו החל משבר המלחמה. מטס מטוסי ההצנחה הגיע לשארם א-שֵייך מיד לאחר שכוח חיל הים בספינות טורפדו נחת בחוף וכבש את המוצב. מפקד הכוח המוצנח, אל"ם אהרן דוידי, החליט שאין טעם להצניח את הכוח שנחת על מסלול שדה התעופה הצבאי של המקום, והשלים את כיבוש השטח.

במארס 1968 השתתף כמ"פ פלוגה ד' של גדוד 71 מחטיבה 55 בקרב כראמה ונפגע בכתפו מרסיסים של הפגזה ירדנית. הוא חזר לצבא אחרי שיקום בבית חולים ומונה למפקד פלוגה בסיירת חרוב והיה שותף במרדפים אחרי מסתננים בבקעת הירדן. בשנת 1970 עזב את הצבא, שוב עקב בעיות ביחסים עם הממונים עליו. קדמוני שירת בצי הסוחר ואחר כך עבד בעוד מספר עבודות מזדמנות. באותה תקופה פגש בעדנה כנעני (זיידמן), שהייתה לחברתו וביוני 1973 החליטו להתארס ונרשמו ברבנות.

מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים, גויס בגדוד המילואים 71 של המג"ד דן זיו והיה בין הראשונים שצלחו את התעלה. ב-17 באוקטובר 1973 פיקד קדמוני על חוליה מאולתרת של 4 לוחמים שנותקה מכוח החלוץ בצפון מתחם סרפאום. הכוח של קדמוני היה צמוד לחבורת הפיקוד של המג"ד דן זיו בפאתי הכפר סרפאום, ולחם ליד הבית שבו התבצר כוח החלוץ, שנותק משאר הגדוד בסרפאום בקרב קשה שנערך במרחב המתחם הלוגיסטי של הארמייה המצרית השנייה. בכוח של אסא קדמוני לחם סגן מאיר הפלר שנפצע קשות,  שנהרג בקרב, ושקי אברהם שנפצע.

הכוח לחם ליד בודקה של בית דו קומתי כאשר מאחוריהם ניצב קיוסק. לוחם מצרי שעלה על גג הקיוסק ירה צרור שהרג את ישראל אדוד ופצע את הפלר ושקי. אסא הרג את היורה והמשיך להילחם כאשר הוא ושקי נותרו לבדם בהמשך הלחימה. בארי חזק (שהיה חברו הטוב של קדמוני) נהרג קודם לכן בשלב ההתקלות, בעת שכוח המג"ד החל להתבצר בבית שבפאתי הכפר ומתחם סרפאום (קוד "אורחה" במפת הקוד סיריוס). קדמוני ומאיר הפלר השמידו בטילי לאו משאית עם חיילים מצריים ונגמ"ש מצרי מדגם OT-62 טופז, וכוח קדמוני, יחד עם חבורת המג"ד לחמו בנחישות נגד כוחות מצריים גדולים שהסתערו עליהם והגיעו עד למרחק מטרים ספורים מהם במשך כ-4 שעות, שבהמשכן הגיע כוח החילוץ. הצנחנים לחמו ללא הרף על חייהם כנגד התקפות של מאות חיילים מצריים, שלוו באש עזה מטווחים קצרים. בהמשך הקרב הושמד הזחל"ם של הקבוצה באש נגד טנקים מצרית ואפשרות הנסיגה היחידה שלה אבדה. בקרב נהרגו 11 חיילים ישראלים, 10 צנחנים ושריונאי אחד ונפצעו 35.

לאחר הקרב הדיח המג"ד את קדמוני וקצין נוסף, גדעון ביקל, מהגדוד בטענה שהם המרידו את החיילים נגד המג"ד. קדמוני הכחיש את הטענות שהמריד את החיילים נגד המג"ד וטען שהוא כלל לא דיבר עם החיילים. קדמוני טען שהמג"ד היה במצב רוח דיכאוני לאור תוצאות הקרב, ומהתחושה הקשה של חייליו, סבר ששיחה של ביקל עם החיילים הייתה "המרדה" נגדו. ביקל ערער על ההחלטה, ולאחר המלחמה התקבלה טענתו, הוא המשיך בשירות המילואים בצנחנים והגיע עד לדרגת אלוף-משנה, כבוגר המכללה לביטחון פנים ובעל תואר דוקטור לכלכלה. בהמשך קרבות מלחמת יום הכיפורים הורה המח"ט, דני מט, באישור מפקד האוגדה אריאל שרון, לנחיק לשמש מג"ד בפועל של גדוד 71 לצדו של דן זיו. קדמוני פנה לנציב קבילות חיילים, רב-אלוף חיים לסקוב.

על הגבורה שהפגין בקרב זכה בעיטור הגבורה. וכך נכתב בעיטור הגבורה שהוענק לו במאי 1975 על ידי  שר הביטחון שמעון פרס:

לאחר המלחמה
בפברואר 1974 הוא הצטרף למחאה של מוטי אשכנזי נגד הנהגת המדינה בעקבות מחדלי מלחמת יום הכיפורים ובעיקר נגד חיים בר-לב אותו האשים בהזנחת המערך המוצנח של צה"ל, בהקמת קו המעוזים ובשיטת מינויים פסולה של קצינים. בניגוד לחברים אחרים בתנועת המחאה שביקשו את התפטרות הממשלה, קדמוני דרש את התפטרות כל מנהיגי המפלגות. אולם באוקטובר, בעקבות חיכוכים בתוך תנועת המחאה, ותום חסכונותיו עליהם חי בתקופת המחאה, חדל מפעילות מחאה ושב לשֵרות בצבא הקבע. באוגוסט 1975 שב קדמוני להפגין נגד הממשלה וכנגד הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והחזיר כמחאה את אות הגבורה שקיבל. בעקבות זאת הותר חוזהו עם צה"ל.

בשנת 1974 עזבה את קדמוני עדנה ארוסתו. בשנת 1975 אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שעבר התמוטטות נפשית. הוא אושפז 20 פעמים נוספות במהלך חייו. ברוב שנותיו חי לבד מנותק מחברים וממשפחה. בשנת 1977, בהתערבות שר הביטחון עזר ויצמן, התקבל לעבודה משרדית במשרד הביטחון. בשנת 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים. לאחר התאונה מצבו הנפשי השתפר, אך בינואר 1999 התגלה אצלו סרטן גרון וב-2 בפברואר נפטר.

בשנת 2006 יצא לאור ספרם של פרופ' ברוך נבו ושל נורית אשכנזי "השיבה מסרפאום" (הוצאת מעריב), בו מגוללים המחברים את קורות חייו של קדמוני.

ב-27 במרץ 2003 נקרא על שמו רחוב בשכונת כפר שלם בתל אביב.

לקריאה נוספת
 עמירם אזוב, צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973, הוצאת דביר, 2011.
 ברוך נבו ונורית אשכנזי, "השיבה מסרפיאום", הוצאת ספריית מעריב, 2006.
 יוסי בלום הלוי, "התקדשות זיכרונות ממלחמת יום הכיפורים", הוצאת מיתאם, 1999, סרפאום - מלחמה לחיים ולמוות, עמודים 397–412.

 קישורים חיצוניים 

 השיבה מסרפיאום, פרק ראשון.


הערות שוליים

קטגוריה:רבי-סרנים בצה"ל
קטגוריה:לוחמי סיירת חרוב
קטגוריה:מעוטרי עיטור הגבורה במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:עובדי משרד הביטחון
קטגוריה:מעוטרי חטיבה 55
קטגוריה:בוגרי בית הספר החקלאי עיינות
קטגוריה:תאומים ישראלים
קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת ששת הימים
קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1942
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1999
קטגוריה:לוחמי חטיבה 55