גוסטף גרינדגנס

גוסטב היינריך אדולף גרינדגנס, שנודע בשם הבמה גוסטף גרינדגנס (בגרמנית: Gustaf Gründgens; 22 בדצמבר 1899 – 7 באוקטובר 1963), היה שחקן גרמני, מן השחקנים הגרמניים המפורסמים והמשפיעים במאה ה-20.

ביוגרפיה
נולד בדיסלדורף לארנולד ואמי גרינדגנס. בסתיו 1917 נקרא לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה ושירת כשחקן בתיאטרון שבידר את החיילים. ב-1919 ו-1920 למד משחק באופן מקצועי בעיר הולדתו. הוא הופיע בתיאטראות בקיל, הלברשטאדט ועוד. ב-1928 דרך כוכבו כשהצטרף למקס ריינהרדט בדויטשס תיאטר. הוא אף החל לביים הצגות ואופרות. ב-1931 הופיע בתפקיד מפצח הכספות ב-M (סרט) של פריץ לאנג. בשנה לאחריה החל להופיע בתיאטרון הלאומי הפרוסי בבירה, וקיבל את תפקידו המפורסם ביותר, שהגדיר את הקריירה שלו, זה של מפיסטו ב"פאוסט" לגתה. גרינדגנס הידס על הבמה באיפור כבד וגילם את הדמות במבטא אריסטוקרטי ובשִׂפתוּת בו דיבר תמיד (הוא היה הומוסקסואל כמעט גלוי), והותיר רושם עצום על המבקרים. הוא מילא את תפקיד מפיסטו כמעט עד סוף חייו.

בין השנים 1926–1929 היה נשוי לאריקה מאן, בתו של תומאס מאן, איתה עבד בתיאטרון. ב-1936 נישא בשנית לשחקנית הגרמנית מריאן הופ.

תחת המשטר הנאצי המשיך לביים, לשחק ולפתח את קריירת המשחק שלו, על אף הצנזורה הקשה שהוטלה על התרבות הגרמנית והכפיפה לתכנים המזוהים עם הנאציזם. הוא היה בן חסותו של הרמן גרינג, שאף הכליל אותו ברשימת "מחונני האל", האמנים שנחשבו חיוניים בעיני המשטר. ב-1943 התנדב לשירות בחזית אך נקרא חזרה תוך זמן קצר.

ב-1945 נעצר על ידי רשויות הכיבוש הסובייטי והושם במחנה המעצר ליברוזה, שהיה קודם לכן מחנה-משנה של זקסנהאוזן. הוא שוחרר משם בהתערבות הזמר הקומוניסט ארנסט בוש, אותו הציל גרינדגנס מהוצאה להורג לאחר שהורשע בבגידה ב-1943 על ידי פנייה אישית לגרינג. השחקן עבר דה-נאציפיקציה וחזר להופיע.

הוא נאלץ להיות מעורב בעל כורחו ב-"שערורייה ספרותית" בעקבות הרומן הפוליטי המפורסם של קלאוס מאן "מפיסטו". סיפורו של מאן, שנכתב ב-1936, מכיל רמזים ברורים ולא חיוביים לדמותו של גרינדגנס. ב-"מפיסטו" מתואר השחקן "הנדריק הפגן", כוכב עולה בתיאטראות גרמניה אשר מגיע לשיא הקריירה המקצועית שלו בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה, בעיקר בתפקיד מפיסטופלס ב"פאוסט", זאת על אף דעותיו הפוליטיות שמזוהות עם השמאל והליברליזם. ברומאן מועברת ביקורת קשה ונוקבת על השחקן הפגן בפרט ועל החברה הגרמנית ככלל. מאן מתאר את אבדן המצפון האנושי ואת הערכים הקלוקלים שהתפשטו באומנות ובתרבות הגרמנית בעקבות שינוי המשטר.

מאחר שהספר רמז בבירור למעורבותו של גוסטף גרינדגנס בצמרת המפלגה הנאצית והצגת דמותו באור שלילי, בשנות ה-60, עת פרסום הספר בגרמניה, תבע בנו המאומץ, פטר גריסקי, לא לפרסם את "מפיסטו" במדינה. תביעה זו התמשכה 7 שנים, ובסופה הוכרע על ידי בית המשפט העליון בגרמניה על הפצת הרומן בכמות מצומצמת. למרות זאת נדפסו ונמכרו בגרמניה כ-700,000 עותקים. ב-1971 התבטלה התביעה בשם חופש האמנות. כשהספר יצא לאור מחדש בגרמניה ב-1981, לא נשמעו קולות מחאה. קלאוס מאן הקפיד להדגיש כי לא התכוון לצייר את דמותו של איש מסוים, וכי מפיסטו שלו אינו אדם זה או אחר, אלא תמהיל של תכונות שונות, וכי הכוונה הייתה לתאר דמות סמלית, על רקע חברתי-פוליטי מסוים. אך למעשה, דמותו של השחקן הפגן מתבססת ברובה על דמותו של גרינדגנס, שהיה גם בן-חסותו של גרינג.

גרינדגנס נפטר באוקטובר 1963 מדימום פנימי, אם כי קיימת הטענה שהתאבד בעזרת גלולות שינה.

קישורים חיצוניים





הערות שוליים

קטגוריה:שחקני תיאטרון גרמנים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות אולסדורף
קטגוריה:משפחת מאן
קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1899
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1963