יובל נריה

יובל נריה (נולד ב-9 ביולי 1952 בישראל) הוא מנהל התוכנית לטראומה נפשית ולהפרעת דחק פוסט-טראומטית בבית החולים הפסיכיאטרי של ניו יורק ואוניברסיטת קולומביה, שם הוא מכהן כפרופסור לפסיכולוגיה קלינית במחלקה לפסיכיאטריה. זכה בעיטור הגבורה על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
יובל נריה נולד לצפורה לבית גרליץ וליעקב נריה, יוצאי חטיבת הראל של הפלמ"ח. אמו הייתה חובשת, ממלווי השיירות לירושלים בגדוד החמישי של חטיבת הראל במלחמת העצמאות, מן המפקדות הראשונות בנח"ל, שירתה בין היתר כקצינת ח"ן והשתחררה בדרגת סא"ל. אביו היה מפקד גדוד ולאחר מכן מנהל חברת בנייה. נריה גדל בחולון למד בתיכון קוגל והיה חבר קן השומר הצעיר בעיר.

שירות צבאי
התגייס לצה"ל בנובמבר 1970 ושירת בחיל השריון. במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף כסגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 9 של חטיבה 14 שתפס את הגזרה הצפונית של תעלת סואץ והוכחד בימי הקרבות הראשונים. לאחר מכן הצטרף לגדוד אחר והיה חלק מ"טנק הקצינים", ובהמשך מונה למפקד פלוגה מאולתרת בגדוד 79. נריה נלחם במספר קרבות קשים, בהם בקנטרה ובחווה הסינית, ונפגע בעת הלחימה. על לחימתו הוענק לו עיטור הגבורה, האות הגבוה ביותר הניתן בצה"ל.

בשנת 1989 יצא לאור ספרו - "אש" - המביא את סיפורו של קצין שריון צעיר ותיאור עלילותיו בגזרת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים. בעקבות פרסום הספר התלוננו הוריו של סרן , שלחם עם נריה בטנק הקצינים ונפל בקרב, שהוא השמיט את פועלו של דביר וסילף חלק מסיפור האירוע. בשנת 2002 פורסמה כתבה ובה הביע אל"ם (מיל') רמי מתן ביקורת על התנהלותו של נריה במהלך מלחמת יום הכיפורים ועל יחסו הפומבי לעיטור שקיבל מצה"ל. עם זאת אורי רוזנשיין, שגם קיבל את עיטור המופת בקרב, יצא נגד הטענות של מתן. בשנת 2014 עלה שוב עניין תפקודו של נריה, בעקבות מות אביו של נועם דביר, עמוס דביר, שביקש לכתוב ספר על אירועי טנק הקצינים, ושוב קבוצה של לוחמים יצאה להגנתו.

בשירות מילואים פיקד על גדוד 708 בעוצבת עשת במהלך מלחמת לבנון הראשונה.

פעילות פוליטית
נריה נמנה עם מקימי ארגון "שלום עכשיו" וחותמי מכתב הקצינים ב-1978. ב-1992 הוצב במקום ה-108 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.

 קריירה מקצועית 
נריה סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1977. סיים תואר שני בפסיכולוגיה ב-1982. עבודת המ.א. שלו עסקה בעמדות והתנהגות של עבריינים צעירים ונכתבה בהנחיית פרופ' עמרם דולב ופרופ' שמחה לנדאו. סיים דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1994. עבודת הדוקטור שלו עסקה בפדויי שבי ממלחמת יום הכיפורים.

לימד עד שנת 1999 באוניברסיטת תל אביב. אז נסע לשנת שבתון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ומאז נשאר לגור בעיר. הוא חקר את השפעת פיגועי 11 בספטמבר על תושבי העיר, אחר כך מונה כפרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת קולומביה.

בין מחקריו הבולטים, היה המחקר על שבויי צה"ל שפרסם ב-1995 יחד עם פרופסור זהבה סולומון, ובו הראו כי נפילה בשבי כרוכה בטראומה, שתוצאותיה מחייבות טיפול מקצועי ייחודי לפדויי השבי, זאת בניגוד לעמדת משרד הביטחון.

חיים אישיים
היה נשוי ליולי תמיר ובהמשך נישא למריאנה. אב לשלושה ילדים.

ב-2025 בריאיון עיתונאי ל-ynet הגדיר את עצמו "ישראלי שחי באמריקה", מחובר מאוד לארץ, מבקר כמה פעמים בשנה, אבל לא מתכוון לחזור.

 מספריו 

 אש, הוצאת זמורה-ביתן, 1989
 הכורסה הירוקה, הוצאת כנרת זמורה דביר, 2025

 קישורים חיצוניים 
 דף אישי באתר אוניברסיטת קולומביה 







הערות שוליים

קטגוריה:מעוטרי עיטור הגבורה במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:מפקדי גדודים בחיל השריון
קטגוריה:פסיכולוגים ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:חברי שלום עכשיו
קטגוריה:פעילי מרצ
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרי השומר הצעיר
קטגוריה:בוגרי תיכון קוגל
קטגוריה:חולון: אישים
קטגוריה:כפר הס: אישים
קטגוריה:חיילי חיל השריון במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:מפקדי גדודים במלחמת לבנון הראשונה
קטגוריה:חיילי חיל השריון במלחמת לבנון הראשונה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1952