ביצות כבארה

ביצות כבארה השתרעו עד שנות ה-20 של המאה ה-20 במרזבה של מישור חוף הכרמל סביב נחל תנינים ממזרח לקיבוץ מעגן מיכאל של היום. הביצות הוכרזו כאדמת ג'יפתליק על ידי השלטון העות'מאני.

 היסטוריה 
הביצות היו הגדולות בארץ ישראל לאחר ביצות החולה, והשתרעו על שטח של כ-6 קמ"ר. במקום סכרו הרומאים אגם ששימש את מפעל המים של קיסריה. האגם שרד כ-1,000 שנה, עד שהתדרדר עקב הצטברות סחף ותחזוקה לקויה לשטח ביצתי. הביצות היו תחומות בין סכר רומי באזור בריכות הדגים של מעיין צבי מצפון, סכר באזור אמת המים של קיסריה מדרום, הר הכרמל ממזרח ורכס הכורכר שדרכו זורם נחל תנינים ממערב. הביצות היו מקור ליתושי אנופלס ומוקד של מחלת המלריה. ערביי שבט ערב אל-ע'וארנה, חיו בשולי הביצה והתפרנסו מדיג, ממרעה תאואים, ומקליעת מוצרים מצמחי הגומא והקנה.

אדמת הביצה נרכשה על ידי חברת יק"א מכספי הברון רוטשילד בשנת 1922, והאגודה השקיעה כרבע מיליון ליש"ט בניקוזה. ייבוש רוב שטח הביצה התנהל במשך שנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. לצורך פעולות הניקוז הזמינה יק"א את ליאון קרון, מהנדס צרפתי אשר עסק בייבוש ביצות באלג'יריה. נשכרו פועלים מצריים וסודאנים, אשר עבדו במקום בתנאי מחיה קשים וסבלו ממלריה. בנוסף, גויסו פועלים משבט ערב אל-ע'וארנה. פיק"א (שירשה את יק"א ב-1924) רכשה אדמה חלופית לבדווים, וב-1926 הקימה עבורם את הכפר ג'סר א-זרקא על רכס הכורכר הסמוך.

אנשי העלייה השלישית דרשו מפיק"א לשלב יהודים בעבודה במסגרת כיבוש העבודה, אולם נתקלו בסירוב. לאחר מאבק ציבורי שהתנהל בשנת 1924 הסכימה פיק"א לשלב גם פועלים יהודים בעבודה, ותנאי העבודה שופרו. העבודות הביאו פועלים רבים לזכרון יעקב ולמושבה החדשה בנימינה, ובהם אנשי קבוצת כבארה וקבוצת מנורה של תנועת בית"ר בהנהגתו של גרשון שץ. בין הפועלים היה דב קובלנוב, שלאחר זמן קצר הסתבר למנהלים שמדובר במהנדס חקלאי מרוסיה שהתמחה בניקוז מים. דב החל לעבוד בביצות כפועל פשוט ולאחר שנוכח כי תוכניות הניקוז של קרון לא פותרות את הבעיות, חקר את הסיבות והגיש תוכניות משלו. התוכניות נשלחו לפריז, אושרו ודב החל לנהל את פרויקט יבוש הביצה. על פי מדידת זרימת המים הוא הסיק כי יש נביעות תת-קרקעיות ויש להגיע אליהם. הוא איתר אלפי נביעות ודאג להכניסן לצינורות שהוליכו את המים המלוחים לים ואת המתוקים לעיבוד חקלאי. למרות המחלות ומקרי המוות, היו רבים שרצו לעבוד ביבוש הביצות. פיק"א מצדה הטיבה עם העובדים והנהיגה שבוע עבודה של חמישה ימים.

אחד מן החלוצים שייבשו את הביצה היה משה שטקליס. בסיוריו באזור בשנת 1929 הוא גילה את מערת כבארה הפרהיסטורית, בה נערכו מאוחר יותר חפירות רבות.

על אדמות הביצה שיובשה הוקם ב-1938 קיבוץ מעיין צבי,  ב-1949, קיבוץ מעגן מיכאל, וב-1950 המושב בית חנניה. בנוסף נהנו מהאדמות המשובחות היישוב ג'סר א-זרקא וקיבוץ שדות ים.

עם סיום הניקוז הופיעו באזור שלוליות חורף נרחבות מדי שנה. אלה נעלמו רק בסוף שנות ה-70, לאחר שהוקם מפעל נחלי מנשה שאסף את המים העודפים. שריד זעיר לביצות מצוי כיום בשמורת בריכת תמסח, הפתוחה למבקרים.

בשיטפון הגדול בחורף 1968–1969 בישראל ניקוו באזור מים רבים באותה שנה, והוא חזר להיראות בדומה לביצות כאברה כבעבר. דבר זה חזר על עצמו מספר פעמים באירועי חורף חריגים, עד שלאחר חורף 1991–1992 בישראל הוחלט לשקם ולחדש את מערך הוויסות העתיק של מי הביצות והנחלים באזור, ופתרו את הבעיה.

גלריית תמונות 

לקריאה נוספת


 שמואל אביצור, ממציאים ומאמצים, ירושלים ותל אביב, יד יצחק בן צבי ומוזיאון הארץ, 1985, עמ' 186-194

קישורים חיצוניים

 שמורת הטבע ברכת תמסח באתר רשות שמורות הטבע
 תמונות מאוסף קיבוץ מעגן מיכאל ויבוש ביצות כבארה מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה



  ייבוש ביצות כבארה על ידי חברת פיק"א. יומני כרמל, ספטמבר 1949

הערות שוליים

כבארה
קטגוריה:מקווי מים בארץ ישראל
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה
קטגוריה:מישור החוף הצפוני
קטגוריה:מלריה
קטגוריה:מעגן מיכאל
קטגוריה:ג'סר א-זרקא