נאו-עות'מאניות

אף על פי שהמונח מזוהה כיום בעיקר עם שלטון מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) ועם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן, שורשיו הרעיוניים נטועים כבר בסוף שנות ה-80, בתקופת נשיאותו של טורקוט אוזאל, אשר שאף לפתוח את טורקיה להשפעה תרבותית במרחב הפוסט-סובייטי. האדריכל התאורטי המרכזי של הדוקטרינה הוא פרופ' אהמט דבוטואולו (לימים שר החוץ וראש הממשלה), אשר טבע בספרו "עומק אסטרטגי" את התפיסה כי על טורקיה לחדול מלהיות "מדינת קצה" של נאט"ו ולהפוך ל"מדינת ציר" (Merkez Ülke) המחברת בין יבשות וציוויליזציות.

יישום האידאולוגיה עבר תמורות משמעותיות לאורך השנים. בראשית שנות ה-2000 התמקדה טורקיה ב"עוצמה רכה" – הפצת תרבות, סדרות טלוויזיה, מסחר ופעילות דתית, תחת הסיסמה "אפס בעיות עם השכנים". אולם בעשור השני של המאה ה-21, וביתר שאת לאחר האביב הערבי, לבשה הנאו-עות'מאניות אופי אגרסיבי, אירידנטי וצבאי יותר ("עוצמה קשה"). שלב זה מתאפיין בהתערבות צבאית ישירה בסוריה, בלוב ובעיראק, ובתביעות טריטוריאליות וימיות בים התיכון (דוקטרינת "המולדת הכחולה").

המונח עצמו שנוי במחלוקת עזה. חוקרים מערביים ומבקרים מתוך טורקיה רואים בו ביטוי לאימפריאליזם מחודש, ריאקציונריות וניסיון לערער את הסדר החילוני הרפובליקני. בעולם הערבי, מדיניות זו נתפסת לעיתים קרובות כאיום הגמוני. מנגד, גורמים בממשל הטורקי דחו בעבר את השימוש במונח זה כתווית חיצונית שגויה, אף על פי שהרטוריקה שלהם מרבה להשתמש בסמלים אימפריאליים ובנוסטלגיה לימי הזוהר של הח'ליפות.

 יישום המדיניות 
הביטוי המעשי של הנאו-עות'מאניות עבר תמורות קיצוניות לאורך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21.

 עוצמה רכה: דיפלומטיה תרבותית ודתית 
בשנים הראשונות לשלטון ה-AKP, טורקיה השקיעה מאמצים אדירים בבניית תדמית של "האח הגדול והמיטיב" באמצעות כלים לא-צבאיים:
 "דיפלומטיית אופרות הסבון": ייצוא מסיבי של סדרות טלוויזיה טורקיות ("דיזי") למדינות ערב ולבלקן. סדרות אלו, ובראשן "המאה המפוארת" ו"התחייה: ארטואול", הפכו ללהיטים בינלאומיים וקידמו נרטיב נוסטלגי המפאר את הסובלנות והעוצמה העות'מאנית. חוקרים כגון אדוארד ווסטנידג' מציינים כי זוהי דרך להבניית זהות אזורית חדשה שבמרכזה עומדת טורקיה.
 מוסדות דת וסיוע: ארגון ה"דיאנט" (Diyanet - נשיאות ענייני הדת) הרחיב את פעילותו בבלקן ובאירופה, בנה מסגדים והכשיר אימאמים, במטרה לקדם את האסלאם הסוני בגרסתו הטורקית המתונה כביכול. במקביל, סוכנות TİKA שיפצה מאות אתרי מורשת עות'מאניים (מסגדים, גשרים וחמאמים) מסרביה ועד תימן, כדי להנכיח פיזית את המורשת הטורקית.

 האביב הערבי ושינוי הפרדיגמה 
פרוץ האביב הערבי ב-2011 סימן את קריסתה של מדיניות "אפס בעיות עם השכנים". ארדואן בחר לתמוך באופן מובהק בתנועות האחים המוסלמים במצרים, בתוניסיה ובסוריה, מתוך שאיפה להוביל גוש סוני-איסלאמיסטי חדש שיחליף את המשטרים הישנים. הימור זה הוביל לסכסוך חריף עם המשטרים הקיימים (כגון משטר אסד בסוריה וא-סיסי במצרים) והותיר את טורקיה בבידוד אזורי, מצב אותו הגדיר יועצו של ארדואן, איברהים קאלין, כ"בדידות מזהרת".

 עוצמה קשה: אירידנטיזם ו"המולדת הכחולה" 
בעשור השני לשלטון ארדואן, החלה טורקיה להפעיל כוח צבאי ישיר כדי לקבוע עובדות בשטח, מהלך המתפרש על ידי מבקרים כאירידנטיזם (שאיפה לסיפוח שטחים):
 סוריה ועיראק: צבא טורקיה פלש לצפון סוריה ולצפון עיראק במסגרת שורת מבצעים צבאיים (כגון "מבצע מגן הפרת"), והקים רצועות ביטחון הנשלטות דה-פקטו על ידי אנקרה, הכוללות שימוש במטבע הטורקי ובמערכת החינוך הטורקית.
 המולדת הכחולה (Mavi Vatan): דוקטרינה ימית הטוענת לריבונות טורקית על שטחים נרחבים בים התיכון ובים האגאי, תוך התעלמות מהמים הכלכליים של יוון וקפריסין. דוקטרינה זו נועדה להבטיח לטורקיה שליטה במשאבי הגז הטבעי ולמנוע את כיתורה הימי.
 לוב ונגורנו-קרבאך: התערבות צבאית פעילה לטובת ממשלת ההסכמה בלוב ולטובת אזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך השנייה, המדגימה את הנכונות הטורקית להקרין כוח הרחק מגבולותיה.

קישורים חיצוניים
  הכיוון מזרחה: במערב מודאגים מהטורקים, nrg מעריב, 20 ביוני 2010
 מזרחה לא מערבה, עומר גנדלר, 24 ביולי 2008
Omer Taspinar, Turkey’s Middle East Policies: Between Neo-Ottomanism and Kemalism, Carnegie Paper, September 2008

הערות שוליים

קטגוריה:טורקיה: יחסי חוץ