משטרת המנדט

שמאל|ממוזער|250px|משטרת פלשתינה (א"י) – תעודת מינוילאחר שמינויו נתאשר בהתאם לפקודת המשטרה נתמנה בזה לחבר המשטרה של פלשתינה (א"י) ולפי זאת ממלאים את ידו בכוח, ברשויות ובזכויות של קצין המשטרה
משטרת פלשתינה (א"י) (באנגלית: Palestine Police Force; בערבית: قوة بوليس فلسطين), או בשם הנהוג לה לאחר הקמת מדינת ישראל, משטרת המנדט, הייתה משטרה שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בין 1920 ל־1948, וקדמה למשטרת ישראל.

משטרה זו הייתה אחת ממספר ארגוני שיטור ואכיפת חוק בתקופת המנדט הבריטי, חלקם משטרות מקומיות כמשטרת תל אביב וחלקם ז'נדרמריות כחיל הספר העבר־ירדני, אך להבדיל מהם, המשטרה והנוטרות הנספחת אליה, היוו את הארגון המרכזי של שלטונות המנדט הבריטי לאכיפת החוק בתקופת שלטונם. ככזו, שימשה משטרת המנדט בתפקידים היסטוריים חשובים, הן בדיכוי מהומות ופרעות, כגון מאורעות תרפ"ט או המרד הערבי הגדול, והן באכיפת מדיניות הבריטים על היישוב, כולל מאבק נגד המחתרות היהודיות, וכל זאת בנוסף לפעולות שיטור ואכיפת חוק שוטפות על כלל האוכלוסייה. במשטרת המנדט שירת סגל מעורב, שכלל בריטים, ששימשו לרוב בתפקידי פיקוד, ערבים ויהודים. עם הקמת מדינת ישראל היוו 700 מהשוטרים הוותיקים של משטרת המנדט את הבסיס שממנו הוקמה משטרת ישראל.

היסטוריה
יצירת המשטרה
שמאל|ממוזער|250px|שוטרי משטרת המנדט עורכים חיפוש בבגדיהם של יהודים חרדים בזמן מאורעות תר"פ בירושלים (אפריל 1920)

בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית הייתה המשטרה בארץ ישראל מורכבת ממשטרה עירונית וממיליציה רכובה שקיימה את מרות הממשל, דיכאה מהומות וגבתה מסים. משטרה זו נודעה באוזלת־ידה ובאכזריותה.

עם כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה על ידי הבריטים, הביא עִמו הצבא הבריטי מספר רב של שוטרים צבאיים ממצרים, ששימשו לאכיפת הסדר במקומות שבהם חנה הצבא בפרק הזמן שבין קרב באר שבע באוקטובר 1917 ובין כיבוש חיפה בספטמבר 1918. בנוסף לכך, נמצאו קבוצות מקומיות שונות משאריות המשטרה העות'מאנית, שאכפו את הסדר במקומותיהן, ובשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי התגבשו למסגרת ארגונית זמנית. בשלב זה הייתה ארץ ישראל תחת משטר צבאי בריטי, שאמור היה להתחלף בשלטון אזרחי. לגוף הזמני, חלקו בריטים, חלקו ערבים וחלקו יהודים, נמצא מפקד בשם קולונל פרסי בראמלי. בקיץ 1919 עמד בראמלי בראש משטרה בת 1,300 שוטרים וקצינים בערך.

ב־1 ביולי 1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי, שבראשו עמד הנציב העליון, הרברט סמואל. סמואל המשיך את כהונתו של בראמלי, והעניק לו את התואר "מנהל הביטחון הציבורי". סמואל רצה לבסס את הסדר הציבורי בארץ על "חיל הגנה לפלשׂתינה" – ז'נדרמריה שתכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי מיוצאי הגדודים העבריים בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין. פעולות ארגוניות ראשונות להקמת הגדוד החלו בשנים 1920–1921. בעוד הגדוד בהקמה, ביצע סמואל בסוף 1920 קיצוץ תקציבי משמעותי, שהוביל להתפטרות רוב השוטרים הוותיקים. על מנת למלא את השורות, נפתח בית ספר לשוטרים בירושלים בהנהגת קצין יהודי בשם מונטיפיורי. אך בכך לא היה די, והמשטרה קיבלה מגויסים רבים, מבלי לדאוג לאיכותם. הכוח שנוצר היה חלש ומושחת. המגויסים היו ברובם ערבים, שיכלו להסכים לרמת השכר הנמוכה ולתנאי המשמעת המעדיפים את הבריטים.

שמאל|ממוזער|250px|אנשי חיל הספר העבר ירדני בבית לחם, תחילת שנות ה־30

לנוכח תפקודה הלקוי של המשטרה בפרעות, ערכו השלטונות חשיבה מחודשת על ארגונה של המשטרה. הרברט סמואל החליט ליצור משטרה שתשמש להגנת הגבולות ולמניעת מהומות. ב־3 ביולי 1921 הכריז הנציב כי "חושבים לגייס ענף חדש לגדוד המשטרה אשר יכיל 500 איש מהמעולים, ואשר יתגייסו מכל בני התושבים. אלו יקבלו משכורת קצת יותר גבוהה מזו של השוטרים הרגילים, ויתחנכו בחינוך טוב, במשמעת טובה ותחת הנהגתם של קצינים בריטים. הגדוד הזה ישמש להגנה על גבולות פלשׂתינה (א"י) נגד התנפלויות אפשריות, ובמקצת ככוח מילואים במקרה של הפרעות".

ביולי 1921, כחודשיים לאחר סיום הפרעות, החל הגיוס למשטרה המעולה (שכונתה "הז'נדרמריה הפלשתינאית"), שאליה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי. המטרה הייתה ליצור משטרה מעורבת, בה תהיה נציגות לכל העדות בארץ ישראל, לרבות היהודים. בראש המשטרה הועמד מייג'ור (רב־סרן) בריטי בשם פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher). למשטרה התגייסו כחמש מאות איש, שחולקו לארבע פלוגות והוצבו במקומות שונים בארץ. המטרה כי שליש מהמשרתים במשטרה המעולה יהיו יהודים לא הושגה. לקראת פירוקה של המשטרה בסוף שנת 1925 שירתו בה 18 קצינים בריטים, 35 ערבים נוצרים, 227 ערבים מוסלמים, 97 צ'רקסים, 10 דרוזים, 2 ארמנים ו־100 יהודים. מספר היהודים היה, אם כן, מעט למעלה מחמישית.

בראשית 1922 נראה היה כי יחלוף זמן רב עד שהמשטרה הקיימת תגיע לרמה שבה תוכל להתמודד עם האתגרים של השלטת הסדר בארץ. מכיוון שכך, הוקם גוף נפרד, שכל המשרתים בו בריטים, ואשר כונה "הז'נדרמריה הבריטית". עם יצירת הגוף שירתו בו 43 קצינים ו־700 שוטרים מן השורה, ורובם גויסו מהמשטרה המלכותית האירית (Royal Irish Constabulary) ו"דיוויזיית הסיוע" (Auxiliary Division) שלו, שפורקו בסמוך ליצירת הגוף החדש. חיילים אלו היו לרוב ותיקי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים האירית. באפריל 1922 הגיעו כ־650 מהם לחיפה. חלקם היה חבר ביחידת הבלאק אנד טאנס הידועה לשמצה, בשל השיטות האכזריות שהפעילה כלפי האוכלוסייה האזרחית במהלך מלחמת האזרחים. מעריכים כי למעלה משלושת רבעי היחידה היו חברי ה"בלאק אנד טאנס", בהם פושעים פליליים ואנשים שנמלטו מן החוק במקומות אחרים. מִבחנהּ הראשון של היחידה היה ביולי 1922, עם ההכרזה על תחילת המנדט הבריטי. הערבים הכריזו על שביתה כללית ואיימו בפרעות. נוכחותם המאסיבית של "האירלנדים" במוקדי החיכוך הייתה בין הגורמים שמנעו גל פרעות חדש. הז'נדרמריות שימשו ככוח למניעת מהומות, וכן במלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ. הן הצליחו במשימתן לשמור על השקט ועל השלום, והביאו להקטנה משמעותית של מספר החיילים הבריטים ששהו בארץ.

בתקופה זו הייתה המשטרה עצמה לכוח משני בחשיבותו, לאחר הצבא והז'נדרמריות. בשנת 1923 הוחלף בראמלי בארתור סטפן מאברוגורדאטו. המפקד החדש סמך בעיקר על הז'נדרמריות, ולא עשה רבות לפיתוח הכוח שעליו הופקד. בית הספר לשוטרים נסגר, ותפקידי המשטרה הוגבלו לתפקידי שמירה בסיסיים. רמתו של השוטר ירדה, ומרבית הקצינים היהודים התפטרו. המשטרה הייתה למעשה גוף שמרביתו משרתיו ערבים ופיקודו בריטי. בשנת 1922 הוקמה יחידה מיוחדת שפעלה בקווי הרכבת, ובשנת 1923 הוקמה משטרת תנועה.

הפיקוד על המשטרה, על שתי הז'נדרמריות, ועל כוחות צבא שונים, ניתן בתחילה לגנרל הנרי טיודור, שהגיע לארץ ישראל לאחר פיקוד על המשטרה המלכותית האירית, שממנה הגיעו אנשי הז'נדרמריה הבריטית. תוארו של טיודור היה "הממונה על ביטחון הציבור" (Director of Public Security). לאחר עזיבתו של טיודור ב־1924 קיבל מאברוגורדאטו את תפקידיו, לרבות הפיקוד על הז'נדרמריות ומספר יחידות צבא.

נציבות פלומר

בשנת 1925 הוחלף סמואל בלורד הרברט פלומר. פלומר החליט לבצע ארגון מחדש במשטרה על מנת לחסוך בהוצאות. הוא החליט לפרק את שתי הז'נדרמריות ולהקים במקומן את חיל הסְפָר העבר־ירדני, משטרה בפיקוד בריטי שרוב משרתיה ערבים ואשר עסקה יותר בשמירה על הגבולות, ופחות בפעילות שיטור. יתר המשרתים בז'נדרמריות הועברו אל משטרת המנדט או השתחררו. פעילות חיל הספר נמשכה עד שנת 1948. כ־200 מאנשי הז'נדרמריה הבריטית המשיכו בשירות ביחידות משטרת המנדט, וחלקם הצטרפו לחיל הספר העבר־ירדני, בהם אישים כגון ריימונד אוסוואלד קפראטה או דאגלס דאף, שמילאו תפקידים מרכזיים במשטרת המנדט. בשנות ה־40 החזיקו אנשי היחידה לשעבר בתפקידי פיקוד גבוהים, ויש המסבירים בכך את נטיית המשטרה לפתור בעיות בדרך של שימוש בכוח, לעיתים מוגזם.

תקופת נציבותו של פלומר הייתה תקופה של שקט, אך היא לא נוצלה להתבססות המשטרה. יש הסבורים שהיה זה כוח אישיותו של פלומר ששמר על השקט באותם ימים. המשטרה הייתה מצומצמת, ומנתה כ־1,500 איש בכל הארץ. כ־175 מהם היו בריטים, ורוב השאר ערבים. הקידום בסולם הדרגות היה איטי מאוד, ומאברוגורדאטו נקט במדיניות משפילה של העמדת מפקחים בריטים על בכירים מהם שלא היו בריטים, או אף שהיו יהודים ממוצא בריטי. הקצינים היהודים כדוד תדהר היו מעטים ועמדו תחת פיקוח מתמיד מחשש כי הם משתפים פעולה עם "ההגנה" ברכישת נשק או בעלייה בלתי חוקית. תקציבה של המשטרה לא הספיק לעיתים אף לצרכים פשוטים כרכישת נייר ועטים. המשטרה עסקה בשיטור ובמניעת פשעים פליליים, אך כבר בשלב זה החלה ה־CID להתרכז בחקירות פוליטיות, וכיוונה מאמציה כנגד המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.

בשנת 1926 הוחלפה פקודת המשטרה שנחקקה בשנת 1921. הנוסח החדש, שמקורו בחקיקה בריטית במושבות מערב אפריקה, ארגן את המשטרה כגוף ארצי הנתון לפיקוד מרכזי ואשר תפקידיו מניעת עבירות, בילוש, הבאה למשפט, מעצר עבריינים, שמירת אסירים ושמירה על הסדר והביטחון. על פי הפקודה, המשטרה הייתה אחראית על המִנהל של בתי הסוהר. הפקודה החדשה אפשרה גם העסקת "שוטרים מוספים" (Supernumerary Police) וגפירים – סעיפים שנוצלו עד תום, כעשור לאחר מכן, בתקופת המרד הערבי הגדול להקמת מוסד הנוטרות.

בשנת 1928 הותנתה קבלה למשטרה בידיעת קרוא וכתוב, וכן הועבר למשטרה התפקיד החשוב של הופעה כמאשימה בתיקים פליליים בבית המשפט, עם ביטול תפקיד "התובע הציבורי" העות'מאני.

בין הפרשיות הפליליות החשובות שנחקרו באותה התקופה היה רצח יעקב ישראל דה האן. לדעת ההיסטוריונים, הרצח בוצע על ידי איש "ההגנה" אברהם תהומי בשל פעילותו האנטי־ציונית של דה האן. הרצח נחקר על ידי ה־CID. אחד החשודים היה מפקד משטרת ירושלים שמחוץ לחומות, דוד תדהר, שהיה בסוד האירוע, וביום הרצח אף החליף את שוטריה הערבים של תחנת מחנה יהודה, שבקרבת מקום הרצח, בשוטרים יהודים. תדהר נחקר על ידי מפקד ה־CID מייג'ור ברודארסט, ולאחר שחקירתו לא הראתה על קשר בינו ובין האירוע, הוטלה עליו חקירת הרצח. התיק נסגר מבלי שאיש הועמד לדין בעוון רצח דה האן.

פרעות תרפ"ט והארגון מחדש שלאחריהן

עם תחילת מאורעות תרפ"ט היו שוטרי המנדט ערבים ברובם, ביחס של 1,063 ערבים לעומת 196 יהודים. על משטרה זו פיקדו כמאתיים בריטים, ברמות שונות של הכשרה לפעילות משטרתית. יכולתה של המשטרה להתמודד עם מצב של פרעות הייתה לקויה; לא ניתן היה לסמוך על השוטרים הערבים כי יעצרו פורעים ערבים, או אף כי לא יצטרפו אליהם. ה־CID היה מנוּון וחסר תועלת. לרשות הפיקוד הבריטי לא עמד שירות מודיעין יעיל שייתן להם קריאה נכונה של המצב והתראה על העתיד להתרחש.

אירועי טבח חברון (תרפ"ט) שיקפו מציאות זו. מפקד המשטרה, קצין בריטי בשם ריימונד אוסוואלד קפראטה, פיקד על משטרה שרוב שוטריה היו ערבים, וכללה קצין יהודי אחד, חנוך ברודז'יצקי. על אף שגילה אומץ לב אישי, ואף נפגע מן ההמון, עמד תפקודו של קפראטה במוקד של ויכוח. הוא לא הצליח לשלוט בשוטריו הערבים, שסירבו לירות אל ההמון המתפרע. לרשותו של קפראטה לא עמד כל מידע מודיעיני.

משטרת ירושלים הייתה חסרת אונים אף היא לעצור את המהומות. עם פרוץ המהומות גויסו בחופזה אל המשטרה פקידי ממשל, ואף קבוצה של תלמידי תאולוגיה מאוניברסיטת אוקספורד שהיו בסיור לימודי בארץ. הבריטים חששו לירות על הערבים, מחשש לנקמת דם. בחיפה לבשו הפרעות אופי של מלחמת אזרחים, שכן ארגון "ההגנה" המקומי היה יעיל יותר. השוטרים הערבים והיהודים סייעו איש לבני עמו, כאשר הפיקוד הבריטי איבד את השליטה בנעשה. בצפת עמדו לרשות מפקד המשטרה פאראדיי, האחראי על מחוז צפת וטבריה, 15 שוטרים ערבים ו־4 בריטים; אלה לא יכלו, ובאופן חלקי גם לא רצו, לעצור את המתפרעים.

אוזלת־ידהּ של המשטרה הביאה לכך שלארץ ישראל הגיעה חטיבת חיל רגלים מקהיר בפיקודו של הגנרל ויליאם דובי. דובי ומאברוגורדאטו ניסו לסייר ביישובים ולבחון את הדרכים לארגן מחדש את השמירה על הסדר הציבורי. הם הביאו להצבת שני גדודי חי"ר באופן קבוע בארץ ישראל, להגברת גיוס השוטרים הבריטים, עד שלסוף השנה עלה מספרם מ־171 ל־365, ולפעולות נוספות, אך בכך לא היה די.

שמאל|ממוזער|250px|חברי ועדת שו. הוועדה נתנה דעתה על מבנה המשטרה, והביאה לבדיקת מבנה המשטרה וארגונה על ידי הרברט דאוביגין
בסוף שנת 1929 ובתחילת שנת 1930 ביקרה בארץ ישראל ועדת חקירה בשם ועדת שוֹ. הוועדה ביקשה לחקור גם את תפקוד המשטרה. בעניינים של ארגון, סדר ואימונים, סברו חברי הוועדה כי אין להם המומחיות הראויה, ולכן קיבלו הצעה מאת הנציב העליון, ג'ון צ'נסלור, כי יובא קצין מקצועי לחוות דעתו בעניינים אלו – מפקד משטרת ציילון, הרברט דאוביגין. זה ביקר בארץ ישראל בתחילת 1930, ונתן את מסקנותיו. בנפרד מכך כתבה הוועדה דו"ח מפורט, ובו המליצה על השארת שני גדודי הרגלים בארץ באופן קבע, הגדלת כוח האדם הבריטי במשטרה, ועל שיפור פעולת המודיעין של ה־CID, שלדברי הוועדה צמצם את פעולותיו לחקירתם של קומוניסטים, והתעלם מצורות התארגנות אחרות.

דו"ח דאוביגין, שהוגש במאי 1930, נשמר בתחילה בסוד, אך פרטיו נודעו עד מהרה, והוא הפך לבסיס שלפיו אורגנה משטרת המנדט בשנים שלאחריו. דאוביגין חזה כי בעשרים השנה שלאחר הדו"ח לא יחול שיפור ביחסים בין העדות בארץ, אך בתקופה זו יש ליצור משטרה אמינה ורצינית המורכבת מתושבי הארץ, יהודים וערבים, שתחליף בהדרגה את היחידות הבריטיות. אך קודם לכל יש להגביר בהרבה את הרכיב הבריטי במשטרה. הוא הציע להגדיל את כוח השוטרים הבריטים ל־650 איש, שייפרסו ב־88 תחנות משטרה (מתוכן 28 חדשות), וייתמכו ביחידות חיל הרגלים וחיל הסְפָר המצויות בארץ. כן הציע להעניק נשק מגן למתיישבים היהודים (רובים מסוג "גרינר", שהם פחות יעילים מרובים רגילים), ולהגדיל את מספר השוטרים היהודים עד שיעמוד על 30%.

בה בעת, כאשר ראה בכל אלו את פתרון בעיות הביטחון, נתן דאוביגין דעתו על בניית משטרה מקצועית בה השוטר ישרת רחוק מהמקום בו נולד וגדל, יידע את השפות המשמשות בארץ, ויעבור אימון וחינוך בהשגחה בריטית בבית ספר מקצועי לשיטור. דאוביגין הציע לחסל את המשטרות המקומיות, ובהן משטרת תל אביב, שאכן צורפה למשטרה הכללית ביולי 1932.

דאוביגין ייחס חלק ניכר מכישלונות המשטרה לאישיותו של מאברוגורדאטו. מכיוון שכך, בחר בעצמו והביא לארץ ישראל קצין ממשטרת קניה בשם רוי ספייסר, ששירת בעבר תחת פיקודו בציילון, והמליץ להעמידו בראשות המשטרה.

ווקופ וספייסר, רגיעה והתארגנות
שמאל|ממוזער|250px|שוטרים בריטים בתל אביב בזמן מאורעות אוקטובר 1933
שמאל|ממוזער|250px|עמדת משטרה בכניסה לסימטת הכותל המערבי, 1933
בשנת 1931 נכנסו לתפקידם הנציב העליון ארתור ווקופ ומפקד המשטרה רוי ספייסר. תקופת חמש השנים מ־1931 עד לפרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הייתה תקופה של התבססות ורגיעה, הן למשטרת המנדט והן ליישוב העברי. ווקופ נחשב לנציב אוהד ליישוב היהודי, ואיפשר את העלייה. העלייה החמישית הביאה לארץ יוזמה כלכלית ותנופת פיתוח, ובמקביל נהנתה הארץ במהלך רוב התקופה מרגיעה ביטחונית. ניסיון בודד להצית מחדש את אש המאורעות – מאורעות אוקטובר 1933 – נתקל בהתנגדות בריטית חריפה ונקטע באִבּוֹ.

במקביל, הובילו את המשטרה שלושה אישים לכינון כוח מקצועי ויעיל על פי תוכניתו של דאוביגין. ספייסר עמד בראש, ומתחתיו פעלו סגנו, אלן סונדרס, וראש ה־CID, הארי רייס. עיקר פעולתו של ספייסר הייתה הבנייה מחדש של ה־CID ככוח חקירות יעיל בעל מגמה פוליטית. המשטרה התיימרה לעקוב, הן אחר תנועות הארגונים הערביים והן אחר פעולות המחתרות ביישוב, ולהילחם בתופעות של טרור ועלייה בלתי חוקית. מספר עובדיה גדל מאוד והגיע ל־57 בשנת 1934, כאשר קיבל על עצמו הגוף את המלחמה בעלייה הבלתי חוקית. ל־CID היו מספר הצלחות, כגון גילוי רוצחי משפחת יעקובי בנהלל ב־1932, שהיו מאנשיו של עז א־דין אל־קסאם, אך גם כישלונות, שהעיקרי שבהם הוא עצם פרוץ המאורעות ב־1936, שאותו לא הצליח הגוף לחזות או למנוע, ולא הצליח להביא מודיעין יעיל לגביו.

ספייסר ניסה להפיח חיים במשטרה, שהתנוונה מאוד בתקופת מאברוגורדאטו. הוא הקפיד על אימון ומשמעת ועל הכשרה מקצועית ראויה לכל השוטרים, הביא לארץ כלבי גישוש, הקים מערכת קשר אלחוטית חדישה ופעל ללא לאות על מנת להעמיד כוח מקצועי שיוכל להתמודד עם אתגרי השיטור והאכיפה שהעמידה ארץ ישראל באותה תקופה.

ברוח המלצות דאוביגין העמיד ספייסר את מספר השוטרים הבריטים על כ־700, והם היוו כשלושים אחוזים מהמשטרה. הערבים היוו כחמישים אחוזים נוספים, והיתר, מיעוט שנע בין 12 ל־14 אחוזים, היו יהודים.

בתקופתו ניכרה אפליה בין השוטרים הבריטים והשוטרים ילידי המקום. משטרתו של ספייסר הייתה כוח קולוניאלי שאליו הובאו שוטרים בריטים מאנגליה, לשם שהות בת מספר קצוב של שנים. שוטרים אלה לא הכירו את מנהגי המקום והשפות הנהוגות בו, והתייחסו באדנות אל השוטרים בני המקום. מאפיין חיצוני שהבחין בין השוטרים הבריטים והשוטרים הארץ־ישראלים היה הכובע; לבריטים ניתן כובע מצחייה, ואילו לבני המקום – קולפאק. מעמד מיוחד זה של השוטרים הבריטים, והתחושה כי המשטרה אינה מקום נוח ליהודי וכי בין מטרותיה מטרות הנוגדות את מטרת היישוב, הובילה למיעוט מספרם של השוטרים היהודים בכוח.

תחושת היישוב הייתה כי המשטרה אינה עושה די על מנת להגן על חיי היהודים. פעולות הרצח של כנופיית עז א־דין אל־קסאם וכנופיות דומות, שהגיעו לשיאים במעשים כגון רצח שלושת חברי קיבוץ יגור באפריל 1931, לא נענו באופן ראוי, וכנופייתו של אל־קסאם המשיכה במעשיה כשלוש שנים בטרם הצליחו להכניעהּ.

אירוע קשה היה היעלמותם של זוג צעירים, יוחנן זוהר וסיליה שטאל, שנעלמו בחולות סמוך להרצליה ביוני 1931. המשטרה התמהמהה בחקירה ולא הקדישה לה משאבים, בעוד שהיישוב העברי כולו דאג לגורל הצעירים. לבסוף, כעבור מספר חודשים, גילו אברהם שפירא והשומר אברהם דרויאן, לאחר עבודת מודיעין מאומצת, כי המדובר ברצח ואונס שביצעו בדואים משבט ערב אל־קורעאן, שהובילו לגילוי גופות הצעירים. התחושה הכללית ששררה הייתה כי שפירא ודרויאן ביצעו עבודה שהיה על המשטרה לבצע, וכי המשטרה מפלה בין דם לדם, ואינה מקצה משאבים דרושים לחקירת מקרי רצח של יהודים.

חקירה פלילית מסובכת ומורכבת הוטלה על המשטרה בפרשת רצח ארלוזורוב ביוני 1933. בחקירה היו מעורבים ראשי המשטרה, ובהם קפטן רייס ומייג'ור סונדרס. החקירה התמקדה בשלושה חשודים עיקריים, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית: אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, וכן אב"א אחימאיר. סטבסקי ורוזנבלט הועמדו לדין באשמת רצח. רוזנבלט זוכה, וסטבסקי הורשע, אך זוּכה בערעור. אחימאיר הועמד לדין על שייכות לאגודה בלתי חוקית, "ברית הבריונים", וזאת ללא קשר לרצח. רבים ביישוב לא קיבלו את תוצאות החקירה, וסברו כי מדובר בעלילה פוליטית. דוד תדהר מביא מספר סברות: האחת היא כי הבריטים שיתפו פעולה ברצח, שכן חששו מכוחו הפוליטי של ארלוזורוב; והשנייה מובאת מפי ג'וזף פרדריק ברודהרסט, ראש ה־CID, שפרסם ספר ביוגרפי בשנת 1936 ובו כתב כי משדשדשה החקירה ולא נמצאו כל עקבות, החליטה המשטרה להעליל על שלושה מיריביו הפוליטיים של הנרצח, על מנת להשקיט את הרוחות. קצין יהודי בשם יהודה ארזי השתכנע כי המדובר בעלילה, ובמהלך החקירה פרש מהמשטרה וסייע לצוות ההגנה של סטבסקי.

המרד הערבי הגדול

שמאל|ממוזער|250px|שוטרים בריטים חמושים צועדים בתל אביב, אפריל 1937

המרד הערבי הגדול, שהחל באפריל 1936, היה למעלה מכפי כוחה של המשטרה לטפל בו. עם פרוץ המרד דרש ספייסר מווקופ כי תינתן לו יד חופשית בדיכוי המאורעות, אך נענה בשלילה. המשטרה ביצעה חיפושים רבים אחרי אמצעי לחימה ואספקה בכפרים הערביים, אולם בהיעדר שיתוף פעולה של תושבי הכפרים, החיפושים השיגו מעט מאוד. מתוך הנחה שהתושבים אינם משתפים פעולה בגלל פחד מהכנופיות, הורה ספייסר לכוחותיו להפעיל אמצעי הפחדה נגדיים, אולם כשהדבר נודע לווקופ, הוא הורה לספייסר לחדול מכך.
שמאל|ממוזער|250px|שוטר יהודי ממשטרת המנדט, ולצדו נוטר יהודי, סוף שנות ה־30

המבנה הכללי של משטרת המנדט, וכן תפקידיה, עברו שינויים נרחבים במהלך שנות קיום המנדט הבריטי. מגוף שעיקרו שלד של כמה עשרות שוטרים בריטים, המפקדים על כאלף שוטרים ערבים ויהודים, הגיעה המשטרה בשנת 1947 לגוף בן 9,000 שוטרים, כ־62% מהם בריטים. בשנות קיומה עברה המשטרה מספר רב של שינויים. לאחר מאורעות תרפ"א הוקמו שתי ז'נדרמריות, המשטרה המעולה והז'נדרמריה הבריטית. אלה היו כפופות ל"ממונה על ביטחון הציבור", גנרל הצבא, הנרי טיודור, שפיקד על כוחות חיל האוויר המלכותי שהיוו את חיל המצב הבריטי בארץ. בשנת 1924 קיבל מפקד המשטרה ארתור סטפן מאברוגורדאטו את הפיקוד על המשטרה ועל הז'נדרמריות. בשנת 1926 פורקו הז'נדרמריות, והוקם חיל הספר העבר־ירדני שהיה תחת פיקוד נפרד ושימש מעין משמר גבול. בשנת 1930, בעקבות מאורעות תרפ"ט נערך ארגון מחדש של המשטרה לאחר דו"ח של הקצין הרברט דאוביגין. זה המליץ במיוחד על חיזוק מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט. בתגובה למרד הערבי הגדול הוקמו משטרת היישובים העבריים שבה שירתו נוטרים יהודים, וכן הוקמה בשנת 1940 "המשטרה הניידת", שהורכבה משוטרים בריטים ומיוצאי הצבא הבריטי ושימשה בעיקר למאבק במחתרות היהודיות. בנוסף לכל אלו הייתה קיימת משטרה עירונית, עצמאית למחצה, בתל אביב.

מכל אלו עולה כי בכל פרק זמן נתון פעלו לצד המשטרה גופים שונים, צבאיים או צבאיים למחצה, בדרגות שונות של עצמאות, אשר פעלו במקביל לפעולת המשטרה או תחת פיקודה של המשטרה. בהקשר זה יוזכרו חיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של צבא בריטניה, שכונו "כלניות" והגיעו לארץ ישראל בשנת 1945 ועסקו בתפקידי שיטור ושמירת סדר. המשטרה עצמה מעולם לא הגיעה לדרגת משטרה אזרחית רגילה, וסדר הקדימויות שלה במהלך כל שנות קיומה נתן עדיפות לפעילויות של שמירת הסדר הציבורי, מניעת מהומות ומאבק כנגד ארגוני המחתרת היהודיים והערביים.

המשטרה החלה כגוף שעיקר הסגל שלו מקומי, אך הוא נמצא בפיקודם של שוטרים בריטים. מ־1936 ואילך חל שינוי, והרכיב הבריטי במשטרה גדל מאוד, עד שהגיע בשלהי מלחמת העולם השנייה למעל 5,000 איש, חלקם מפוזרים ביחידות השונות וחלקם ביחידות שהיו על טהרת הרכיב הבריטי כגון המשטרה הניידת, או יחידות מסוימות ב־CID.

בראש המשטרה עמד מפקד כללי, קצין בריטי, לרוב בדרגת קולונל, שהיה כפוף לנציב העליון. מטה המשטרה שכן במגרש הרוסים בירושלים, ובו היו ממוקמים אגף המנהלה ומטה ה־CID, מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט, שפעל גם כמעין משטרה פוליטית. מן המטה פיקד המפקד הכללי על שוטריו שהיו מאורגנים, בעשור האחרון לקיומה של המשטרה, בשישה מחוזות, 18 נפות, 67 תחנות משטרה ו־44 נקודות משטרה.

המעבר למשטרת ישראל
250px|ממוזער|שמאל|שר המשטרה בכור־שלום שטרית סוקר מסדר שוטרים בחברת המפכ"ל יחזקאל סהר בראשית ימי המדינה
ההיערכות להקמת משטרה במדינת ישראל החלה כחצי שנה לפני הקמת המדינה. על צוות שבראשו עמדו יחזקאל סהר ועוזרו, יוסף נחמיאס, הוטל להכין תוכנית להקמת משטרה. עם הקמת המדינה, ב־15 במאי 1948, מינה שר המשטרה, בכור־שלום שטרית, את יחזקאל סהר למפכ"ל המשטרה הראשון.

עם הקמתה אימצה משטרת ישראל שיטות עבודה של משטרת המנדט בתחומים כגון מִנהל, הדרכה, חקירות, זיהוי פלילי, תנועה ועוד. אחדות מתחנות המשטרה שוכנו במבנים ששימשו את משטרת המנדט. כ־700 מן השוטרים היהודים ששירתו במשטרת המנדט גויסו לארגון החדש. ב־9 במאי 1948 פורסמה בעיתון הרשמי פקודה ולפיה כל מי ששירת במשטרת ארץ ישראל עם סיום המנדט, ישרת זמנית כשוטר, אלא אם כן מקום שירותו הרגיל לא היה בשטח המדינה, הוא קיבל הוראה אחרת, או לא נשבע אמונים בתוך חודש.

יחס המדינה החדשה למשטרת המנדט ולשוטריה היה של "כבדהו וחשדהו". המשטרה הייתה מכשיר מרכזי של השלטון הזר בשנים האחרונות של המנדט במלחמה נגד המחתרות, שפעלו להגנה עצמית ולמען העלייה לארץ ישראל, שהיו עתה ערכים מרכזיים של השלטון החדש. השוטרים ששירתו במנגנון זה היו בחזקת חשודים, אם בחוסר מהימנות פוליטית ואם בקבלת שוחד. יחס זה ביטא שר המשטרה החדש בכור־שלום שטרית כאשר נאם בפני המחזור הראשון של שוטרים שנשבע נאמנות למדינה ב־30 במאי 1948: 

לאחר מלחמת העצמאות החלה בדיקה של השוטרים, על מנת לבחון מי מהם ראוי להמשיך ולשרת במשטרת ישראל. הבדיקה, שנערכה על ידי ועדת חקירה בראשותו של שמואל רפופורט, הביאה לפיטורי כ־180 שוטרים וקצינים בטענות של אי־מהימנות ורמיזות על קבלת שוחד בעבר. חלק מהשוטרים עתרו לבג"ץ וטענו כי פיטוריהם לא היו כדין. בג"ץ מצא פגמים בסדרי עבודתה של הוועדה באשר לחלק מן העותרים והורה באפריל 1949 להחזיר חלק מהעותרים למשטרה. אלו מהשוטרים שלא הוחזרו לשירות הגיבו באלימות וערכו בבנייני המשטרה הפגנה שהידרדרה לשימוש בכוח משני הצדדים ובגז מדמיע. למחרת ההפגנה נעצרו כ־25 מהשוטרים, מנהיגי ההפגנה, בבתיהם. כנגד חמישה מהם הוגש כתב אישום, אך בסופו של דבר לא הועמד אף אחד מהם לדין לאחר שגם חמשת המנהיגים הביעו חרטה. פרשה זו הייתה בעלת השפעה של ממש על משטרת ישראל בשנותיה הראשונות.

שלושה יסודות שהותירה משטרת המנדט היוו נכס חשוב להקמתה ולפעולתה של משטרת ישראל בשנותיה הראשונות: הסגל המיומן, שחלקו הגיע לתפקידים בכירים במשטרת ישראל, פקודת המשטרה, שבנוסחים שונים נותרה בתוקף עד 1977 והסדירה את עבודת המשטרה באופן יעיל, והמתקנים, בהם מצודות טגארט, שחלקם משמשים כתחנות משטרה עד היום.

אחדים מאנשי משטרת המנדט הגיעו לתפקידים בכירים במשטרת ישראל:
 גרו גרא – שירת בשנות ה־20 כקצין במשטרת המנדט. לאחר הקמת מדינת ישראל היה לנציב בתי הסוהר הראשון.
 אברהם זלינגר – שימש קצין במשטרת המנדט בתקופת המרד הערבי הגדול ונפצע קשה כשעלה על מוקש. לאחר הקמת משטרת ישראל היה בכיר בשורותיה, והגיע לדרגת ניצב.
 יואב פלג – שירת בתפקידים שונים במשטרת המנדט. לאחר הקמת משטרת ישראל היה בכיר בשורותיה, הגיע לדרגת ניצב, ואף שימש מנכ"ל משרד המשטרה.
 יהודה פראג – שירת במשטרת המנדט. לאחר הקמת משטרת ישראל היה לבכיר בשורותיה והגיע לדרגת ניצב.

מדינת ישראל הכירה בתרומתם של שוטרי משטרת המנדט היהודים לתקומתה ולביטחונה, ובשנת 1968 הוענק עיטור לוחמי המדינה ל"מתנדבים למשטרת המנדט ולנוטרות".

משטרת המנדט בספורט

שמאל|ממוזער|250px|תחרות אגרוף בבית הספר לשוטרים של המשטרה הבריטית בצפון ירושלים, 1943
הבריטים במשטרת המנדט ייבאו עמם את אהבתם לספורט, ובמשך שנות קיומה קיימו קבוצות ספורט, ימי ספורט, תחרויות ומפעלים במגוון סוגי ספורט, רובם אופייניים לבריטניה כגון רוגבי, קריקט, אגרוף ופולו, אך גם ענפים "צבאיים" כרכיבה וקליעה.

המשטרה הבריטית הותירה את רישומה ופיתוחה הרב ביותר בתחום הכדורגל, שהיה פופולרי במיוחד במולדתם. בתחילת תקופת המנדט לא התקיימה ליגת כדורגל מסודרת. קבוצות יהודיות, ערביות ובריטיות שיחקו ביניהן במסגרות לא מאורגנות ובאופן ספונטני. מי ששינה את המצב היה מפקד המשטרה, ספייסר, שהיה חובב כדורגל נלהב. הוא טיפח את קבוצת הכדורגל של המשטרה הבריטית, ואף שימש זמן מה יו"ר התאחדות הכדורגל שהוקמה ב־1928. הוא הקים לראשונה את ליגת הכדורגל הסדירה בארץ ישראל. קבוצת המשטרה הייתה הקבוצה הבריטית היחידה בליגה בת תשע קבוצות, וכן כיכבו שחקניה ב"נבחרת ארץ ישראל" שיצאה לסיבוב משחקים במצרים ב־1930. העונה הראשונה, עונת 1931/1932 הסתיימה בכך שקבוצת המשטרה הבריטית זכתה בדאבל ארץ־ישראלי – זכתה גם באליפות הליגה וגם בגביע המדינה של 1932, כאשר משחק גמר הגביע נגד הפועל חיפה פוצץ על ידי הקהל, לאחר שהשופט הבריטי פסק בעיטת עונשין מ־11 מטרים לטובת המשטרה הבריטית במצב של 1:0 לטובת הפועל. בנסיבות אלו הוכרז ניצחון טכני של הקבוצה הבריטית שהשלימה דאבל. אולם, המתח ששרר בתקופה זו בין היהודים והבריטים, על רקע גזירות הספר הלבן, איסור רכישת הקרקעות ואיסור העלייה החופשית של היהודים לארץ ישראל הביא לכך שקשה היה לקיים משחקים בין יהודים ובריטים ללא אירועי אלימות במגרש ומחוץ לו. קבוצת המשטרה הבריטית פורקה בשנת 1934, אך חזקה לפעול לסירוגין עד 1939 בטורנירים קטנים יותר ולתקופות קצרות. לאחר מכן השתתפות המשטרה הבריטית ברמות העליונות של הכדורגל בארץ ישראל לא חזרה על עצמה עד לסיום המנדט.

מפקדי משטרת המנדט
 פרסי בראמלי; 1920–1923.
 ארתור סטפן מאברוגורדאטו; 1923–1931.
 רוי ספייסר; 1931–1937.
 אלן סונדרס; 1937–1943.
 ג'ון מורי ריימר־ג'ונס; 1943–1946.
 ויליאם ניקול גריי; 1946–1948.

אישים נודעים ששירתו במשטרת המנדט

במשטרת המנדט שירתו רבים, שלאחר מכן התפרסמו במהלך הקריירה של אכיפת החוק או בתחומים אחרים. רשימה זו אינה כוללת את אלו ששרתו כנוטרים, שכן במסגרת מוסד הנוטרות קיבלו את הכשרתם הצבאית רבים מבני היישוב בארץ, ורבים מדור המייסדים של צה"ל, שלאחר מכן שימשו בתפקידים בכירים בצבא ומחוצה לו, שירתו כנוטרים.

בריטים
 ג'וזף לוק – טנור אירי נודע, ששירת כסמל במשטרת המנדט בשנות ה־30.
 אלאן לייל־סמית' – שחקן, סופר ותסריטאי בריטי שנודע בשם העט "אלאן קיילו". שירת במשטרת המנדט כשוטר מן השורה בסוף שנות ה־30.
 קנת' ניומן – ניומן, ששימש בלש בCID בשנות ה־40 התקדם בשירות המשטרה בבריטניה, והיה למפקד המשטרה המטרופוליטנית (שם כולל למשטרה הפועלת באזור לונדון) בשנות ה־80. שמו נקשר ברפורמה מקיפה במשטרה בלונדון.
 רוי פאראן – גיבור מלחמה בריטי, ששירת במשטרת המנדט והסתבך ברצח הנער אלכסנדר רובוביץ, היגר לאחר מכן לקנדה והיה בה לסופר, איש ציבור ומוציא לאור נודע.
 ברנרד פרגוסון – מקים "הצוותים המיוחדים", המשיך בשירות והגיע לכהונות בכירות בצבא הבריטי. לאחר פרישתו מן הצבא שימש בכהונת המושל הכללי של ניו זילנד.

יהודים וערבים
 יהודה ארזי – שימש קצין במשטרת המנדט ופרש בשנת 1933 לאחר שהשתכנע בחפותו של אברהם סטבסקי שהואשם ברצח ארלוזורוב. ארזי היה ממקימי הר"ן והש"י, ולאחר הקמת מדינת ישראל עסק בתיירות והקים בית ספר למלונאות.
 פאיז ביי אל־אידריסי – שימש קצין בכיר במשטרת המנדט. בשנת 1948 מונה ל"המפקח על ביטחון הציבור" מטעם הוועד הערבי העליון, עד שהודח ביוני 1948. לאחר מלחמת העצמאות שימש כ"ממונה על ביטחון הציבור" ב"ממשלת כל פלסטין" שהתקיימה ברצועת עזה בשנות ה־50. בשנת 1952 היה למפקד משטרת לוב.
 חביב כנען – סופר ועיתונאי ששירת כקצין במשטרת המנדט בין 1936 ל־1944.
 דוד תדהר – "הבלש העברי הראשון" שירת כקצין במשטרת המנדט בין 1921 ל־1926.
 אברהם אלדמע – קצין משטרה בשכונת בורוכוב (גבעתיים).

ראו גם
 מצודות טגארט
המשטרה הבריטית (קבוצת כדורגל)

לקריאה נוספת


 גרשון ריבלין, לאש ולמגן: תולדות הנוטרות העברית, הוצאת מערכות, 1962
 שמחה פרומר, השוטר העברי בתקופת המנדט, הוצאת משרד הביטחון, 1973.
 חביב כנען, בעיני שוטר פלשתינאי, הוצאת מסדה, 1980.



 יאיר שפיגל, "המחלקה לחקירות פליליות (CID) במשטרת המנדט", בתוך עלי זית וחרב, כרך ט, עורך ניר מן, 2009
 דודו דיין, עושים מדינה, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עמ' 62–64, 1991
 משטרת ארץ ישראל, עיונים בתולדות המשטרה בתקופת המנדט הבריטי, עלי זית וחרב, כרך י"ד, עורך ניר מן, 2014
 זאב שרף, שלושה ימים: והם ג, ד, ה באייר התש"ח – 12, 13, 14 במאי 1948, תל אביב: עם עובד, תשי"ט–1959
 ניר מן (עורך), משטרת ארץ ישראל – עיונים בתולדות המשטרה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת כרמל, 2014

קישורים חיצוניים

 קטלוג של תיקי משטרת המנדט באתר ארכיון המדינה.
 אתר אגודת ותיקי משטרת המנדט 

 יהושוע כספי – ממשטרת המנדט למשטרת ישראל אתר מדינה בצמיחה.
  שני סרטוני תעמולה לגיוס מתנדבים למשטרת המנדט, 1946. באתר Colonial Film
  יום ספורט של משטרת המנדט הכולל רכיבת ראווה על סוסים ועל גמלים, יוני 1934, ארכיון הסרטונים של AP
  פיצוץ מטה המשטרה בחיפה, 20 בינואר 1947, ארכיון הסרטונים של AP
  המלך ג'ורג' והמלכה אליבת סוקרים את מסדר השוטרים בארמון בקינגהאם עם שובם ממשימתם בארץ ישראל, 20 ביולי 1948, ארכיון הסרטונים של AP



הערות שוליים

*
קטגוריה:המנדט הבריטי: צבא וביטחון
קטגוריה:ארגונים משטרתיים