שובר קופות

שובר קופות (באנגלית: Blockbuster)מקורה צבאי והיא שמשה לציון פצצות בקנה מידה גדול ששמשו במהלך מלחמת העולם השנייה. מאוחר יותר, במהלך שנות ה-50 נכנסה לשימוש בתחום הקולנועי ומתארת סרט קולנוע שהמאפיין המאחד שלו היה הגודל. במקרה כזה היו שני משמעויות: מצד אחד התייחסות להשקעה כלכלית גדולה ומצד שני התייחסות לסכום ההכנסות. משמעות הדבר היא שהמאפיינים העיקריים של סוג חדש זה של סרט, שנולד לאחר מלחמת העולם השנייה, הם עלויות הפקה גבוהות ותשואות טובות. הכל סובב סביב הרעיון שהפקה גדולה נותנת ביצועים טובים יותר בקופות.

נפח כמות הכסף הרב שהתקבל בקופה, היה גדול מיכולתה הצפויה להכילו ולכן הסרט "שבר" את ה"קופה" – בלשון הגזמה.
ממוזער|מלחמת הכוכבים
ישנם מדדים שונים על מנת לאמוד עד כמה סרט מסוים הכניס, בהם: ההכנסות שהניב הסרט בקופות במהלך סוף השבוע הראשון לצאתו לאקרנים, וסך כל ההכנסות שהניב הסרט מאז יצא לאקרנים. לרוב מדדים אלו נאמדים על פי מכירות כרטיסים.

ניתן להחשיב את "מלתעות" (1975) של סטיבן ספילברג ואת "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" (1977) של ג'ורג' לוקאס כשוברי הקופות הראשונים, שכן סרטים אלו היו הראשונים שהופצו במספר רב של עותקים, והוקרנו בו-זמנית בבתי קולנוע רבים ברחבי ארצות הברית. עד לצאת שני סרטים אלו לאקרנים, סרטי הקולנוע הופצו במספר מצומצם של עותקים שהועברו ממדינה למדינה ומעיר לעיר.

היסטוריה 

 עידן האולפנים 
במהלך עידן האולפנים (1927-1949), האולפנים שלטו בכל היבטי ההפקה, הפצה והקרנה. כוחם נבע מיכולתם לשלוט באופן מהותי ברוב המכריע של ההפקות, שצולמו בעיקר במגרשים שלהם על ידי מפיקים, במאים, שחקנים וטכנאים, שעבדו בשכר במשרה מלאה, וכן מבעלות על רוב התיאטראות הרווחים ביותר. התעשייה נהפכה למערכת אולפנים, ויזמים ביניהם ססיל ב. דה-מיל, ויליאם פוקס, קארל למל, ג'סי לסקי ואדולף צוקור שחזונם תרם להקמתה וצמיחתה במהירות. היזמים קראו תיגר לחברת פטנטים לסרטים "קרן אדיסון" (1908-1915) אשר עודדה הפקת סרטי עלילה ושימיה החלו ספורים. 1910 החלו שימוש בכוכבים ושחקנים לקידום סרטים ובכך עזרו להגדיל ולייצב את השווקים. המודל העסקי שהופק מתוך קידום הכוכבים והסרטים אפשר לאולפנים ליישם את גישת "תיק עבודות", שמנגיש למנהלים את הכוח להחליט אילו סרטים יופקו עם מי, באיזה תקציב ומתי בהפרש של שנה קודם לכן. ההחלטות התבצעו בשני שלבים עיקריים: 1.תקציב השנה שחלפה יחד עם הביקורות והתשואה שיתקבלו יקבעו את תקציב השנה הנוכחית, האם יגדל או יקטן בהתבסס על נתונים אלה ייקבע תקציב ייצור עולמי. 2.ההחלטה תתמקד בכמות הסרטים בתקציב נמוך, בינוני או גבוה שייוצרו. מה שאפשר פיזור ז'אנרי, שבנוסף ליתרונות יצירתיים ברורים, שימש כגורם להפחתת סיכונים, וסיפק לקהל מגוון כמעט אינסופי של סרטים המכוונים לקבוצות דמוגרפיות ספציפיות במקום ליצור סרטים שנועדו לפנות למכנה המשותף הדמוגרפי הגדול ביותר.

 צו פרמאונט 
ממוזער|Paramount Pictures 
למרות הבטחות היעילות וקיומו של מודל העסקים המעיין- מונופוליסטי שהיה אופטימלי לעולם הקולנוע, ממשלת ארצות הברית הציבה אתגר משפטי לבמה. לאחר "צו פרמאונט" משנת 1948, ששבר את מונופול ההקרנה של האולפנים, האחרונים נאלצו להיפטר מרשתות בתי הקולנוע שלהם בתקופה שבה ההשפעה הגוברת של הטלוויזיה ו"צרכנות הפנאי שלאחר המלחמה" הובילו לירידה דרסטית בהכנסות קופות. ההשפעות החמירו עקב ירידה בנוכחות בבתי הקולנוע, עליית שכר בקרב צרכנים שחיפשו חלופות לפנאי ובידור והעלייה המהירה של הטלוויזיה. עידן האולפנים התקיים בהימנעות מחוסר הוודאות בשוק, אשר בהמשך עורר חששות רציניים לגבי ירידות ברווחים וייעול התקציבים, כאשר האולפנים פעלו כדי לציית לפסיקות צו פרמאונט. התקופה קשרה קשר הדוק גם לדפוס ההפצה המדורג, שמשמעו שסרטים יצאו אסטרטגית במקומות ספציפיים וצפויים לייצר תקשורת הפצה מפה לאוזן, ביקורות, הפניות וכו' לפני שיוצאו למספר גדול יותר (או פחות) של מסכים. אולפני שנות ה-30 התמקדו בהפחתת סיכונים באמצעות יישום תיקי סרטים, בהפקת תיק סרטים שנתי נרחב, האולפנים הגדולים ציפו שהצרכנים יצרכו באופן נרחב את תיק הסרטים הנוכחי ובכך יאפשרו ללהיטי העונה לצוץ.

 הוליווד חדשה 
(בסוף 1960 ובתחילת 1970), דור חדש של מפיקים ויוצרי סרטים עצמאיים (בדומה לאלה של 1910) קיבל עידוד לעצב מחדש את אופייה המוסדי של התעשייה, אך תחת תנאים כלכליים, דינמיקה חברתית-תרבותית ובניגוד מוחלט מביקושו של שוק הבידור השונה בתכלית מזה שעמד בפני היזמים שלפני עידן האולפנים. היתרונות הכלכליים לאותה תקופה לא היו גבוהים ועם זאת הגל החדש שהציף את הוליווד הביא אתו את נאמנותם של הצעירים לשוק הסרטים והערכה מצד המבקרים ולעיתים רחוקות אף ראו הצלחה הדדית בקרב צופי קולנוע מיינסטרים ואלו שלא מצאו עצמם בטלוויזיה. עם זאת, ניתן לבחון את הדואליות והפרדוקסים המתרחשים בדינמיקה המצטלבת של יזמות ומוסדות היסטוריים בהוליווד החדשה, במיוחד אם מבקשים להשוות את היתרונות והחסרונות של מודל העסקים שהוביל ל"מלתעות" (1975) לזה שהפיק את "הרכיבה הקלה" (1969). 5 הבמאים המוכרים שהתבלטו בשנת 1970 (ג'ון קסאווטס, רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, מרטין סקורסזי ופול מזורקי) שבדומה לחלוצים של אמצע שנות ה-1910 שסללו את הדרך לעידן האולפנים, הצעירים היחסית של דור הבמאים החדש הזה התיישרו עם הדמוגרפיה המשתנה של קהל הצופים בסרטים וההשפעות שלאחר מכן על האבולוציה ההיסטורית של המוסדיות של הוליווד. תוצאות הסקר של יאנקלוביץ' ושות' שהזמין איגוד הקולנוע של אמריקה (MPAA) בשנת 1968, סיכם שכמעט מחצית מכרטיסי הקופות (48 אחוזים) הגיעו מצרכנים בגילאי 16-24, סקר אחר עבור MPAA, שנערך בשנת 1957, הראה כי 31 אחוזים מכלל הכרטיסים נקנו על ידי ילדים בני 14 ומטה וכתוצאה מכך פרוטוקול רייטינג חדש הונהג בתעשייה בסוף 1960 שנועד "להזהיר הורים מפני סרטים שאינם מתאימים לילדיהם", ובכך למעשה להוציא ילדים מקהל הצופים שלקח אחוז משמעותי מההפקה של הוליווד. מטרת הפרוטוקול היית למשוך קהל בוגר יותר אל הסרטים כיוון שאחריהם נמשכים גם הצעירים והילדים לראות את הסרטים של הבוגרים. בסוף 1960 כאשר ניו הוליווד עברה לעידן שוברי הקופות באמצע 1970, החלו לכוון לא רק לקהל הגדול ביותר אלא לכלל הקהלים. עם שוברי קופות, מה שמתחיל כניסיון לזכות במסה של בני נוער במהירות הופך לניסיון לקלוט כמה שיותר קבוצות אחרות בתוך אותה מסה.

תופעת שוברי הקופות 
ממוזער|מלתעות הקרנה
בזמן צמצום בתי הקולנוע, סרטים הפכו כעת פחות לצורת בידור תרבותית ויותר לתחביב צרכני. שינוי זה הואץ והתגלם עם הופעתם של שוברי הקופות. לאחר משבר כניסה קשה בתחילת העשור, קהל "אבוד" החל לחזור בהמוניו בשנת 1974, כאשר להיטים כמו "מגרש השדים" (ששבר את שיא הקופות של "הסנדק") ו"העוקץ" תרמו לעלייה בנוכחות השבועית מ-16.6 מיליון בשנת 1973 ל-20 מיליון. אבל את ההיסטוריה של שוברי הקופות אי אפשר לספר בלי "מלתעות". בשנת 1975, במאי צעיר בשם סטיבן ספילברג יצר את אחת התופעות התרבותיות הגדולות ביותר בהיסטוריה של התעשייה. "מלתעות" הפך לסרט המכניס ביותר אי פעם, כמו גם לסרט המדובר ביותר של השנה. הסרט היה ציון דרך גם בשל יציאתו חסרת התקדים: הוא יצא בו זמנית ב-409 בתי קולנוע ברחבי הארץ, בעוד שרוב הסרטים עד לאותה נקודה הגיעו למסכים בכמה מקומות מרכזיים לפני שגלשו לחדשים. "מלתעות" היה גם הסרט הראשון שהבין את כוחם של שוקי העזר. הוא השיק את קמפיין הטלוויזיה הגדול ביותר עד אז עם הוצאה של 700,000 דולר עבור שלושה לילות של פרסומות טלוויזיה בפריים טיים ברחבי המדינה בכל הרשתות. ואז הגיע "מלחמת הכוכבים" (פרק 4 - תקווה חדשה). לאחר שהופיע לראשונה ב-25 במאי 1977, יצירתו של ג'ורג' לוקאס הפכה ללהיט מיידי. הצלחתו שוברת השיאים התבררה בתורים האינסופיים מול בתי הקולנוע. "הוא שבר שיאים בכל בית בו הוא נפתח וקבע שיאי קופות מצטברים ברוב הערים בהן הוא מוקרן", דיווח Boxoffice Pro ביום השישי להקרנתו.

כך נולד שובר הקופות המודרני. סרטים גדולים יותר ובעלי קונספט גבוה שיצרו רעש החלו להציף את השוק. שיטות שיווק חדשות, הפקות רחבות יותר בקיץ וריצות ארוכות יותר הפכו בהתמדה לנורמה. מה שבהחלט הגביר את האסקפיזם ואת אפקט ה"וואו" של שוברי הקופות היו האפקטים המיוחדים וחידושי הסאונד שלהם. בדומה לטירוף הגימיקים של שנות החמישים שנועד להילחם בטלוויזיה, שנות ה-70 היו עדות לפריחה טכנולוגית שהייתה אמורה למשוך את הקהל "האבוד" שנוהר לכבלים ולקלטות וידאו. בעוד שהתקדמות בתחום הסאונד והאפקטים המיוחדים התרחשה במשך עשרות שנים, הם זכו לפופולריות חסרת תקדים בשנות ה-70 הודות לשובר הקופות.

 הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים 

הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים הם "אווטאר" (2009) ו"הנוקמים: סוף המשחק" (2019), עם הכנסות של כ-2.8 מיליארד דולר כל אחד.

בסכומים מותאמים לאינפלציה, הסרט המכניס ביותר מבחינת מכירות הוא "חלף עם הרוח" (1939), עם הכנסות של 1.8 מיליארד דולר בצפון אמריקה (במונחי מחירי כרטיסים של 2019), וכ-3.4 מיליארד דולר ברחבי העולם (במונחי מחירי כרטיסים של 2014).

ראו גם
 Box Office Mojo
 מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים
 שוברי קופות בקולנוע הרוסי

 קישורים חיצוניים 

 רשימת הסרטים המכניסים ביותר בעולם, באתר Box Office Mojo
 רשימת הסרטים המכניסים ביותר בצפון אמריקה, מתואמי אינפלציה באתר Box Office Mojo



הערות שוליים

קטגוריה:מונחים בקולנוע