בל תשקצו

ביהדות, בל תשקצו הוא איסור הלכתי לעשות מעשים שונים או לאכול מאכלים שיש מהם סלידה.

מקור האיסור
חז"ל למדו איסור זה מהפסוק שבספר ויקרא: ”אַל תְּשַׁקְּצוּ אֶת נַפְשֹׁתֵיכֶם בְּכָל הַשֶּׁרֶץ הַשֹּׁרֵץ וְלֹא תִטַּמְּאוּ בָּהֶם וְנִטְמֵתֶם בָּם.” (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק מ"ג). אמנם פשטות הפסוק עוסק באיסור אכילת שרצים, אך חז"ל למדו מפסוק זה איסורים נוספים המעוררים סלידה ושיקוץ.

חז"ל כללו באיסור בל תשקצו מספר איסורים: איסור השהיית נקביו, איסור אכילת ושתיית דברים מאוסים, ואיסור אכילת בעלי חיים בעודן חיים (גם כשהדבר מותר על פי ההלכה).

 איסור להשהות נקביו 

בתלמוד במסכת מכות למדו חז"ל שאסור לאדם להתאפק מעשיית צרכיו:

בדין זה פרטי דינים שונים שנתבארו בפוסקים, כך למשל בשו"ע הגר"זאו"ח סי' ג' סעי' י"א מהו"ת טען שכל מי שיכול להעמיד עצמו עד כדי שיעור הילוך פרסה אין בו משום בל תשקצו, כיון שאינו בכלל סכנה.

 אכילה ושתייה בכלים מאוסים 
בתלמוד למדו שאין לאכול אוכלים או משקים בכלים מאוסים, כגון כלי שמשמש להקזת דם וכדומה: 

 אכילת מאכלים מאוסים 
ממוזער|184x184 פיקסלים|דג חי המוגש לאכילה. אסור לאכול דג בעודו בחיים משום 'בל תשקצו', אך מותר לאוכלו מת גם ללא בישול
בראשונים למדו מדברי התלמוד האוסר לאכול בכלים מאוסים, איסור נוסף, של אכילת מאכלים מאוסים, כגון:

 מאכלים שהתערבב בתוכם קיא או צואה
 אכילת תולעים, גם כשאין בהם איסור משום כשרות
 אכילה בידיים מטונפות
 שתיית שתן

 אכילת בעלי חיים בעודן בחיים 

בתלמוד במסכת שבת אסרו חז"ל לתת לקטן לשחק עם חגב בשבת, שמא יאכלנו בעודו חי, ויעבור בכך על איסור 'בל תשקצו'. מדברי התלמוד הללו למדו הראשונים, כי איסור בל תשקצו כולל אכילת בעלי חיים בעודן בחיים כגון דג או חגב חי, אף שמותרים לאכילה מצד הדין גם ללא שחיטה.

 פרטי הדין 
בראשונים נחלקו האם איסור בל תשקצו באכילת מאכלים מאוסים, תלוי בדעת האוכל, או שמא הדבר תלוי בדעת רוב האנשים, כגון מאכל שרוב האנשים סולדים מאכילתו, האם אדם שאינו סולד מהמאכל מותר לאוכלו, וכן להפך, אדם שסולד ממאכל שרוב האנשים דעתם נוחה מאכילתו, האם עובר בזה על איסור בל תשקצו:

 יש שכתבו שהדבר תלוי בדעת רוב בני אדם, ואם לרוב האנשים הדבר אינו ראוי לאכילה, יש בכך איסור בל תשקצו לכל האנשים.
 לדעת רבינו פרץ בהגהותיו לסמ"ק גם במקרה שהמאכל מאוס רק בעיני האוכל, יש לו להיזהר מלאוכלו.

בפרי חדש כתב לחלק:

 במקרה שרק רוב העולם סולדים מאכילה, מותר לאדם שאינו סולד לאכול את המאכל.
 במקרה שכל העולם סולד מאכילת המאכל, נאסר גם על מי שאינו סולד לאכול ממנו, מאחר שבטלה דעתו אצל כל אדם.

בשו"ת שבט הלוי כתב הרב ואזנר שאף האוסרים מאכל שמאוס לאוכלו בלבד,אף שרבים אוכלים, וודאי שאינו איסור דאורייתא אלא דרבנן בלבד.

יש שכתבו שכשאין ידוע לאוכל שהדבר מאוס, כגון שאינו ניכר בפני עצמו, וכגון תולעים שאינם ניכרים במאכל, אינו עובר על איסור בל תשקצו.

יש שכתבו שאם מעורבבים תולעים בתוך תבשיל והם אינם ניכרים לעין - אין בכך איסור בל תשקצו.

 לרפואה 
יש שכתבו שאף שאסרו חז"ל לאכול דברים המעוררים סלידה וגועל, אך במקרה שהדבר נעשה לצורך רפואה, מותר לאכולם. לכן יש שהתירו שתיית שתן לצרכים רפואיים, ועוד. וכן התירו אכילת שליה לצורך סגולה או רפואה, וכן אכילת העורלה ועוד.

דאורייתא או דרבנן
בראשונים ובאחרונים נחלקו האם האיסורים אלה שלמדו חז"ל מהפסוק ', הן איסור גמור מהתורה, או שהפסוק הוא אסמכתא בלבד ואיסורו מדרבנן.

 לדעת הסמ"ק, היראים וראשונים נוספים איסורים אלה הם מדאורייתא.
 לדעת הרמב"ם המאירי הריטב"א ועוד ראשונים, כלל איסורים אלה הם מדרבנן.

ראו גם
 איסור אכילת תולעים
קישורים חיצוניים








הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות לא תעשה
קטגוריה:מצוות הנוהגות בזמן הזה
קטגוריה:פרשת שמיני
קטגוריה:כשרות