קבר הרמב"ם

קבר הרמב"ם נמצא בטבריה. הרמב"ם נפטר במצרים בכ' בטבת ד'תתקס"ה (13 בדצמבר 1204), והאגדה אומרת שהוא ציווה כלשון צוואת יעקב אבינו לבניו: , ובעקבות כך הועברה גופתו ממצרים לטבריה ובה אכן עומד ציון שמקובל כמקום קבורתו.

בחלקה שבה נמצא קבר הרמב"ם מצוינים גם קבריהם של השל"ה הקדוש, כן מצוינים שם קברי רבי מיימון, אבי הרמב"ם, רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, רבן יוחנן בן זכאי, רבי אמי, רבי אסי ורבים הם הבאים לעלות על קברים אלה.

בשנת 2009 נחנך בסמוך לקברו של הרמב"ם מרכז מבקרים חדש, מרכז מורשת הרמב"ם, המנציח את פועלו.

מבנה הקבר
קבר הרמב"ם והקברים הסמוכים לו, המיוחסים לרבנים מתקופת התנאים ועד למאה ה-17 הם שרידים לבית הקברות היהודי העתיק שקדם לבית הקברות היהודי שהוקם במהלך המאה ה-18 דרומית לטבריה, והשתרע על פני המדרון שמצפון וממערב לטבריה. הקבר שרד בעוד שמרבית הקברים האחרים חוללו והושחתו, בשל יחס הכבוד שקיבל הרמב"ם גם מהאוכלוסייה הערבית.

בשביל המוביל אל הקבר הוקמו 14 עמודים (שבעה בכל צד), ועליהם שמות 14 חלקי ספרו של הרמב"ם "משנה תורה", שהוא גולת הכותרת של כתביו ההלכתיים. מעל מתחם הקבר הוקם מבנה מתכת גדול המסמל כתר. לאורך שני צדי השביל קולח זרם מים.

מקום קבורתו של הרמב"ם
מקורות רבים החל מסמוך לאחר זמן פטירתו של הרמב"ם, מזכירים את קבורתו ואת קברו בטבריה. הראשון הוא המלומד והסופר המצרי ג'מאל אלדין אלקיפטי , בספרו 'תאריך אל חכמא' לתולדות חכמי הרפואה, שנכתב בשנת 1225 (כ-20 שנה לאחר פטירת הרמב"ם), שם הוא כותב בתוך תולדות הרמב"ם, על כך שהוא .

בקינת "קברי אבות" המחבר מתאר את קברי הצדיקים בטבריה ביניהם קבר הרמב"ם:יהושע פראוור, תיארך את הפיוט לסוף המאה ה-12 (לא יאוחר משנת 1187), וטען לתוספת מאוחרת של קבר הרמב"ם. אמנם, אלחנן ריינר טען כי אין סיבה להתערבות חיצונית בפיוט סדור זה ותיארך אותו בין שנת 1236 ל-1244; וזאת בעקבות אזכור קבר הרמב"ם, מקומות, אירועים וקברים נוספים.

גם בחיבורים של נוסעים רבים מאותה תקופה כמו בחיבור "סימני הקברות" שנתחבר לפני שנת 1260 על ידי רבי יעקב השליח, וכן בחיבור "קבלת צדיקי ארץ ישראל" שנתחבר ככל הנראה בסוף המאה ה-13, כמו גם בשני חיבורים נוספים הקרובים זה לזה - חיבור "אלה המסעות" והחיבור "תוצאות ארץ ישראל" מתחילת המאה ה-14, מזכירים כולם את קבר הרמב"ם בטבריה. גם העובדה שבשלהי המאה ה-13 נערכו על קברו של הרמב"ם בטבריה טקסי החרמות ונידויים נגד ספריו השנויים במחלוקת (כגון מורה הנבוכים). וכן הימצאות קבר נכדו, רבי דוד הנגיד, בסמוך למקום המיוחס לקבורת הרמב"ם, תומכות בכך. ישראל הרצברג, בספרו על קברי הצדיקים בגליל, טען כי: .

יש אגדה מהמאה ה-18 שמופיעה אצל יוסף סופר, שעלה לארץ ישראל מברודי שבפולין. הוא כתב יומן מסע על ביקורו בארץ, ובין השאר כתב כך: "כמה שנים לפני מותו הוא (=הרמב"ם) היה מתאווה לילך לארץ ישראל, והמלך (=של מצרים) לא הניח לו לילך. כשבא יום פקודתו למות, קרא לתלמידים שלו וציווה להם קודם מותו, (שאחרי פטירתו) תיכף מיד ייקחו גמל אחד... ואחר כך יניחו אותו על הגמל, והגמל ילך למקום שירצה, ותלמידים ילכו עם הגמל. ובמקום שיעמיד הגמל את עצמו ולא ירצה לזוז משם, שם יקברו אותו. וכך עשו. והלך הגמל מאליו, מבוקר עד ערב, ובא הגמל עד עיר טבריה ועמד במקום אחד סמוך ל (קבר) רבי יוחנן בן-זכאי ולא רצה לזוז משם, וכיוון שראו תלמידים הנס הגדול הזה, לקחו אותו מן הגמל וקברו אותו שם".ממוזער|שער הכניסה לקבר הרמב"ם, 1950. השלט בראש השער: "פה טמון רבינו משה בן מימון מבחר האנושי"מאידך, היו ששללו מסורת זו וטענו שהרמב"ם נקבר, ככל הנראה, בחברון, בסמוך למערת המכפלה. דעה זו מובאת גם בהגהת ר' שמואל שולם  על ספר יוחסין השלם: . לעומת זאת, ד"ר אהרן קמינקא כתב מאמר הטוען כי הרמב"ם נקבר במצרים. אך חוקרים רבים כמו יצחק בן-צבי, שמחה אסף ואחרים התווכחו עם קמינקא וביססו את הדעה המקובלת כי הרמב"ם קבור בטבריה.

על פי אגדה שסופרה על ידי סופר דברי הימים היהודי-מצרי של המאה ה-17, יוסף בן יצחק סמבארי (1640 לערך - 1703), האנשים שנשאו את גופתו של הרמב"ם לים כנרת לשם קבורה קבועה, השאירו בטעות את אחת מבהונות רגליו בבית הכנסת, שבאותו הזמן נקרא בית הכנסת של היהודים המערביים. מאוחר יותר, לאחד מנושאי הגופה היה חלום, שבו איש חכם ממצרים הזכיר לו את אותה בוהן. הבוהן נמצאה לאחר מכן ונקברה בצד הגופה.

נוסח המצבה
נוסח מצבתו הראשון של הרמב"ם היה כך:
"פה טמון רבי משה בן מיימון - מבחר האנושי".

בתקופת המחלוקת על כתביו, שעוררו רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, כחמישים שנה לאחר מותו, הכיתוב נמחק ושונה ל: "רבי משה בן מיימון - מוחרם ומין". בתקופה מאוחרת יותר, חזרו בהם אותם מתנגדים (כנראה אחרי שרבי יונה גירונדי חזר בו מהתנגדותו) והסירו את הכיתוב.

הכתובת כיום על מצבת קבורתו של הרמב"ם היא: "ממשה עד משה לא קם כמשה".

 היסטוריה 
בתחילת המאה ה-20 עמד ציון הקבר המיוחס לרמב"ם בודד מדרום לטבריה ומשך אליו מבקרים רבים. לאחר שנתנה רשות לבנות בתים מחוץ לחומות העיר העתיקה של טבריה, החלו ערבים לבנות בתים מסביב לציון קבר הרמב"ם. הדבר עורר את הקהילה היהודית לייסד את הוועד המיימוני, בה היה חבר הרב יעקב משה טולידאנו, לצורך רכישת השטח עליו מצוי קבר הרמב"ם. מכתב בנושא הופנה גם לגבירה פרחה ששון, בו מתארים את מצב המוזנח של המקום ומבקשים את תרומתה לקנותו מהערבים ולשמרו בכבוד. בשנת 1914, בכספי תרומה של הברון רוטשילד, נרכש השטח הוקם גדר מסביבו. כן תוכנן להקים במקום בית כנסת. 296x296px|ממוזער|מראה קבר הרמב"ם בתחילת שנות החמישיםבסוף 1955 החלו באתר עבודות פיתוח מטעם משרד הדתות, ועד מהרה התגלו קברים רבים מסביב לקברו של הרמב"ם. עובדי מע"ץ המשיכו בעבודות למרות הימצאות הקברים, ומאוחר יותר הצטרפו לחפירות באתר עובדי אגף העתיקות והמוזיאונים ונטלו מהמקום ארונות קבורה ועצמות. לאחר מספר שבועות של עבודות באתר, ב-1 בינואר 1956, הוזמנו למקום אנשי חברה קדישא מטבריה, והם הובילו לקבורה את שאריות העצמות שהיו פזורות בשטח.

ידיעה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל. למול הפרסום בעיתון על "ספקות בדבר זהותם של מתים אלו אם הם 'בני ברית' או לא", טען רבה הראשי של תל אביב - הרב יעקב משה טולידנו - כי "סביבת קבר הרמב"ם מלאה לה קברי גדולי ישראל... מתקופת הנשיאים ובעלי המסורת... ואף אחד לא פקפק בזה לחשוב שיש שם קברים של לא-יהודים".

אחד מהמנהיגים הבולטים של הציבור החרדי אז, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הזדעזע ממה שראה כחילול כבוד המתים. הוא פנה לרבני העדה החרדית ונטורי קרתא - הרב עמרם בלוי והרב אהרון קצנלנבוגן - וביקש מהם לארגן הפגנות ולמנוע ככל יכולתם את המשך העבודות בקברים שבטבריה. הם יצאו עם מספר רב של פעילים לאתר קבר הרמב"ם ומחו על הריסת הקברים. כ-200 אנשי נטורי קרתא בהנהגת הרב בלוי אף התבצרו במקום ועקרו עמודים שהיו במתחם. המחאות הועילו, ומשרד הדתות ומחלקת העתיקות נרתעו והחליטו להקפיא זמנית את העבודות באתר. הקפאת העבודות הביאה לשתי שאילתות בכנסת, שלהן השיב סגן שר הדתות זרח ורהפטיג.

לאחר תקופת-מה חודשו הפעולות שנתפסו בעיני החרדים כחילולי הקברים, ועימן המחאות וההפגנות מצד החרדים. אנשי נטורי קרתא הציבו משמרות סביב הקברים לאורך כל היממה על מנת למנוע בגופם מהפועלים ומהארכאולוגים להתקרב אל הקברים. קבוצות המוחים מנו מאות אנשים, והם ערכו גם הפגנות ברחובות טבריה. אנשי נטורי קרתא פרסמו כי הם שוקלים פנייה לאו"ם על מנת שיתערב בפרשה זו.

ממוזער|rightבאחד הימים פגע אחד הטרקטורים שעבדו במקום בקברו הסמוך של השל"ה. אף כי הפגיעה הייתה בשוגג, פרצה במקום סערת רוחות, ונהג הטרקטור מיהר להימלט. בעקבות תקרית זו התחוללה מהומה קשה, והמחאה הקיצונית שהתרחשה ביום ההוא הביאה להחלטה הסופית להשעות את העבודות באתר קבר הרמב"ם. נציגי משרד הדתות והרבנות הראשית התחייבו ששום עבודת חפירות לא תתבצע עוד במקום. החרדים החלו מיד בליקוט העצמות המפוזרות וקבורתן - מלאכה שארכה שבועות אחדים. העצמות נקברו בסמוך לקבר הרמב"ם, והוקמה עליהן מצבה שעליה הכיתוב: "ליקוט עצמות".

לקריאה נוספת
 זאב וילנאי, מצבות קודש בארץ-ישראל ב', הוצאת אחיעבר, 1986, עמ' 285–295.
 צבי אילן, קברי צדיקים בארץ ישראל, הוצאת כנה, 1997, עמ' 2–231.
 דותן גורן, ’המקום הקדוש והנערץ נעשה עתה למרכז ישוב יהודי חשוב’: קורות שכונת מיימוניה מסביב לקבר הרמב"ם בטבריה, עת־מול, 190 (נובמבר 2006), עמ’ 25-22.
 דותן גורן, היוזמה להקמת שכונת מיימוניה סביב קבר הרמב"ם בטבריה, א' גראוויס קובלסקי (עורכת), בשבילי העבר: פרקים בתולדות קרן קיימת לישראל ובתולדות ההתיישבות היהודית בגליל התחתון, רמת-גן תשע"ו, עמ' 167–181.
 משה הלל, חזון טברימון: תעודות מזויפות מבית היוצר של האחים טולידאנו בטבריה, ירושלים תשפ"ב, עמודים 234–280.

קישורים חיצוניים

  קבר הרמב"ם, טבריה 1913. מתוך הסרט "חיי היהודים"
 . משתתפים: נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין והרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.

הערות שוליים

רמב"ם
קטגוריה:רמב"ם