עלי דייויס

ממוזער
עלי דייויס (7 ביוני 1908 – 12 באפריל 1997) היה מנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ומנהל בית החולים הדסה, פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית, רופא וחוקר. סופר, אספן אמנות יהודית וממייסדי בתי החולים הדסה בירושלים ובבאר שבע.
ממוזער|220x220 פיקסלים|מימין: לורד סמואל (הבן) ואשתו, יגאל אלון, עוזי נרקיס. עלי דייויס ראשון משמאל

ביוגרפיה
דייויס (Eli Davis) נולד בשנת 1908 בבירז', ליטא. משפחתו היגרה לאנגליה בהיותו בן חודשים ספורים. את לימודי הרפואה סיים במנצ'סטר בשנת 1933. בתקופת לימודיו בפקולטה לרפואה היה פעיל בארגוני הסטודנטים הציוניים. לאחר מכן נבחר למועצת הפדרציה הציונית הבריטית. שימש כרופא ב-Manchester Royal Infirmary וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נתמנה לסמנכ"ל St. Andrew’s Hospital בלונדון, אותו ניהל בזמן ה"בליץ".

בה בעת המשיך בפעילותו הציונית, ובשנת 1943 הקים את ארגון PATWA שפעל לעליית בעלי מקצועות שונים לארץ ישראל (Professional and Technical Workers Aliyah). דייויס נבחר להיות יושב הראש הראשון של הארגון. בין המקימים היו גם ד"ר ולטר איתן, אליהו אפשטיין ואברהם הרמן - לימים נשיא האוניברסיטה העברית. הארגון הצליח להעלות מבריטניה עשרות אלפי עולים בעלי מקצועות, שמילאו תפקידים חשובים במינהל הלאומי בארץ.

בשנת 1946 עלה לארץ ישראל עם אשתו עליזה (Elise) ושימש כסגן מנהל בית החולים הדסה. לאחר שמנהל בית החולים, חיים יסקי, נרצח בשיירת הדסה, מונה למנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ולמנהל בית החולים. תוך זמן קצר, ולאחר משא ומתן מייגע עם ממשלת המנדט, עם הצבא הבריטי ועם ראשי הכנסיות בירושלים, הוביל דייויס את שיקום הדסה במשכנים זמניים בירושלים בתחילה, עד שהוקם בית החולים החדש בעין כרם. הוא דאג להקמת מערכת רפואית בעיר למתן שירותי הרפואה והאשפוז לאחר סגירת ביה"ח הדסה בהר הצופים בתקופת המצור. בו זמנית דאג להקמה ולפיתוח בתי חולים ומרפאות הדסה ברחבי הארץ (תל אביב, ראש-העין, צפת ועוד).

בשנת 1949, עם תום מלחמת השחרור ושחרור באר שבע, יזם את הקמת בית החולים הדסה בבאר שבע - בי"ח הדסה ע"ש יסקי, ממנו צמחו שירותי הרפואה והפקולטה לרפואה באוניברסיטת באר שבע. ממוזער|עלי דייויס נואם, 1949

בשנת 1951, לאחר ששירותי בית החולים הדסה בירושלים חזרו לתלם, החליט פרופ' דייויס לשוב ולהתמסר למחקר ולהוראה, ולפיכך התפטר מניהול ההסתדרות המדיצינית הדסה ובית החולים, וחזר לפרקטיקה כראש מחלקה פנימית ג' שכללה את מרפאת החוץ הגדולה ביותר.

על תרומתו החשובה לשמירה ולפיתוח שירותי הבריאות בירושלים בעת מלחמת השחרור ואחריה, החליטה ההסתדרות המדיצינית הדסה העולמית לקרוא את אגף המינהלה בבית החולים הדסה בהר הצופים לאחר שיקומו, ע"ש פרופ' דייויס.

פרופ' דייויס היה רופא וחוקר בעל שם עולמי. הוא היה עמית (fellow) של הקולג' המלכותי לרופאים באנגליה (FRCP), וחבר כבוד בארגונים רבים. בשנת 1976 קיבל מנשיאת הסתדרות הדסה העולמית רוז מטצקין את אות ותיקי הדסה כהערכה לפעילותו ושירותו הנאמן משנת 1946. בשנת 1993 זכה דייויס באות יקיר באר שבע. על שמו קרוי רחוב בעיר העתיקה בסמוך לתחנת הרכבת הטורקית. בשנת 2003 קיבל אות הוקרה והערכה מההסתדרות הרפואית בירושלים, עבור פעילותו ותרומתו הציבורית למען הרופאים ותושבי ירושלים.

בשנת 2022 נקראה כיכר בירושלים מדרום לקמפוס האוניברסיטה בהר הצופים על שמו של דייויס.

 מחקרים 
ממוזער|1948|טקסט=עלי דייויס eli davis 1948
דייויס עסק במחקר רפואי ושימש כפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטה העברית. היה מראשוני החוקרים בעולם בתחום המיקרוצירקולציה ובמשך שנים רבות היה גם יו"ר האגודה הישראלית וחבר ועד הארגון האירופי. ב-1982 ארגן את הכינוס הבינלאומי בנושא זה בירושלים. בנוסף, היה בין החלוצים בעולם בשטח הביו-מיקרוסקופיה ומחקר הנימיות. עד ליומו האחרון עמד בראש המעבדה לנימיות בהדסה עין כרם, שהייתה בעלת שם בינלאומי. ב-1966 פרסם את מחקרו בנושא הנימיות בשיתוף רופא העיניים פרופ' יעקב לנדאו. מחקר זה, יחד עם ספרו האחר על קדחת השיגרון (rheumatic fever) (פורסם ב-1969), מהווים עד היום ספרי יסוד בתחומים אלה.

 חיים אישיים 
בשנת 1938 נישא באנגליה לעליזה-שרה ׂ(Elise-Sara) לבית רוזנבלום (נפטרה 1994). בני הזוג עלו לארץ בשנת 1946, והתגוררו בשכונת טלביה-רחביה בירושלים יחד עם שני ילדיהם, נעמי פרנקל (אשת שפה ומקרא), וחיים דיבון (איש משרד החוץ, כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ, ראש מש"ב ובין יתר תפקידיו כיהן כשגריר ישראל באתיופיה, בקנדה ובהולנד). הותיר אחריו שמונה נכדים (ביניהם השופט צבי פרנקל). נוסף לעבודתו הרפואית הענפה התעניין פרופ' דייויס גם בתחומים אחרים, ובראשם נושא היודאיקה. דייויס הקדיש חלק ניכר מזמנו לבניית אוסף אמנות יהודית, ממנו תרם למוזיאונים שונים. גם בנושא זה (אמנות ופולקלור יהודי), פרסם שלושה ספרים ומאמרים רבים. בנוסף כתב רומנים רפואיים על חיי הרפואה בעת המצור בירושלים, על הקמת בית הספר לרפואה ועוד.

נפטר בשנת 1997 בגיל 89 בירושלים, העיר בה התגורר מאז עלייתו לישראל ב-1946.

 ספרים 
פרסם כ-130 ספרים ומאמרים מקצועיים וכן מחזות וספרי אמנות.

בין ספריו:
 Who Healeth All Thy Diseases (הוצאת ראובן מס, 1975)
 Saga of a Siege (הוצאת ראובן מס, 1981)
 Hats and Caps of The Jews (הוצאת מסדה, 1983)
 The Quack (הוצאת ראובן מס, 1986)
 רפואה ואורח חיים (הוצאת מגנס, 1988) - ספר רפואה המיועד לציבור הרחב.
 Jewish Folk Art Over The Ages / אמנות יהודית במהלך הדורות (הוצאת ראובן מס, 1988)
 הקמיע העברי יחד עם ד"ר דוד א' פרנקל (הוצאת המכון למדעי היהדות, 1995)

 קישורים חיצוניים 

 WZOA, mourns the passing of Professor Eli Davis, מודעת אבל בניו יורק טיימס
 ביוגרפיה באתר הקולג' המלכותי לרופאים.
 25 שנים להקמת הPATWA

 הקמת בית חולים הדסה בנגב
 שפרה שוורץ: המאבק הפוליטי על הקמת בית חולים מרכזי בנגב



הערות שוליים

קטגוריה:רופאים פנימיים ישראלים
קטגוריה:סגל מרכז רפואי הדסה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת מנצ'סטר
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: רפואה
קטגוריה:עולים לאחר מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:יקירי באר שבע
קטגוריה:ישראלים ילידי ליטא
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1908
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1997