סאנדיי טיימס

הסאנדיי טיימס (באנגלית: The Sunday Times) הוא עיתון שבועי המופץ בימי ראשון בממלכה המאוחדת מאז 1821. המוציאה לאור של העיתון היא חברת עיתוני טיימס הנמצאת בבעלות חברת "ניוז אינטרנשיונל" שמוחזקת על ידי תאגיד "ניוז קורפ" של איל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק. חברת עיתוני טיימס מוציאה לאור גם את עיתון הטיימס, אך שני העיתונים, שנוסדו באופן עצמאי, חולקים בית הוצאה משותף רק משנת 1966. מרדוק רכש את השליטה בעיתונים אלו ב-1981.

"סאנדיי טיימס" הוא אחד ממספר "עיתוני יום ראשון" הופעלים בבריטניה, בהם ה"סאנדיי טלגרף" ו"האובזרבר", המהווים שוק נפרד מהעיתונים היומיים, ולרוב הם בעלי שם נפרד, עורך ומערכת עצמאיים, גם אם הם שייכים לאותה קבוצת תקשורת. הם כוללים מספר מוספים עם תחומי כיסוי גדולים יותר עם מהעיתונים היומיים (בדומה לעיתוני יום שישי בישראל).

היסטוריה
העיתון נוסד ב-1821 תחת השם האובזרבר החדש, אך לא היה לו קשר לעיתון האובזרבר. עורך העיתון הראשון היה הנרי וייט. שנה אחר כך הוחלף שם העיתון לסאנדיי טיימס וגם במקרה זה, ללא קשר לעיתון הטיימס. ב-1893 רכשה את העיתון רחל ששון בר והפכה לעורכת שלו, בעודה משמשת במקביל כעורכת של עיתון האובזרבר שהיה בבעלות משפחת בעלה. ב-1908 נמכר העיתון לאלפרד הרמסוורת' שהיה איל עיתונות והעיתון נשאר בבעלותו עד ל-1937 כשנמכר לוולשי ג'יימס קמסלי. קמסלי ניהל את קבוצת עיתוני קמסלי שבשנת 1959 הייתה הגדולה בבריטניה. בשנה זו נמכרה הקבוצה לקנדי רוי תומסון והוא יצר ב-1966 את קבוצת עיתוני טיימס כשצירף את עיתון הטיימס לקבוצה.

בשנות ה-60 עסק העיתון בפרשת תרופת התלידומיד והוביל מאבק שבסופו הוכרו ב-1968 נפגעי התרופה בבריטניה כזכאים לפיצוי. ב-1981 נמכרו עיתוני טיימס לרופרט מרדוק למרות שכבר היו בבעלותו שני עיתונים בריטיים אחרים. למרות חששה של הממשלה הבריטית להיווצרות מונופול בתחום העיתונות בבריטניה, היא לא נקטה בצעד כלשהו, עקב איומי חברת תומסון לסגור את שני העיתונים אם לא ימצא להם קונה במהרה. כניסתו של מרדוק הובילה לפרישתו של הרולד אוונס שהיה עורך העיתון מאז 1967 והוביל קו בולט של עיתונות חוקרת. מרדוק מינה למחליפו את אנדרו ניל שעורר מחלוקת, בכך שהיה פחות מנוסה בהשוואה לעמיתיו. הוא שימש כעורך במשך 11 שנה והחל מתקופתו אופיין העיתון בקו תאצ'ריסטי.

בשנת 1983 קנה ה"סאנדיי טיימס" מהשבועון שטרן הגרמני את הזכויות לפרסם את יומני היטלר, אך לאחר זמן קצר נודע שהם זויפו. הפרסום פגע באמינות העיתון במיוחד כיוון שההיסטוריון יו טרבור-רופר, שאישר את אמינות היומנים בטרם הפרסום, שימש באותה עת כחבר דירקטוריון בחברת עיתוני טיימס.

בשנת 1986 פגש עיתונאי ה"סאנדיי טיימס" פיטר הונאם את מרדכי ואנונו, שחשף בפניו את פרטי תוכנית הגרעין של ישראל, על פי המידע שהעביר לו. אך בזמן שעורכי העיתון ביקשו להמתין עם הפרסום, עד לסיום הבדיקה של המידע בידי מומחים. פרסם העיתון המתחרה דיילי מירור, שהיה בבעלות רוברט מקסוול, כתבה על ואנונו וטען שהוא שקרן ונוכל. ב-30 בספטמבר שיכנע סוכנת המוסד את ואנונו לטוס לרומא, שם נחטף בידי המוסד. התחקיר שכתב הונאם פורסם לבסוף ב-5 באוקטובר 1988, לאחר שהמומחים ששכר העיתון קבעו כי המידע מדויק מבחינה מדעית ומראה בבירור שישראל מחזיקה ארסנל גרעיני מתקדם של בין 100 ל-200 ראשי נפץ שאותם ייצרה. הונאם שמר על קשר עם ואנונו כל השנים והיה פעיל בוועד למען שחרורו. ביוני 2004 אסרה מדינת ישראל את כניסתו לישראל.

בשנת 1987 פרסם העיתון בהמשכים קטעים מספרו של סוכן MI5 לשעבר, על אף שפרסום הספר נאסר בבריטניה. העיתון ניהל מאבק משפטי ארוך על זכות הפרסום וניצח בו ב-1991.

מאז 1989 מפרסם ה"סאנדיי טיימס" מדי שנה את רשימת 1,000 האנשים והמשפחות העשירות ביותר בבריטניה.

בשנות ה-90 פורסמה בעיתון סדרת מאמרים מעוררי מחלוקת הדוחה את תפקידו המרכזי של נגיף ה-HIV במחלת האיידס. בתגובה תיאר כתב העת המדעי Nature את הפרסומים בסאנדיי טיימס כמוטעים באופן חמור והרסניים.

ביולי 1992 םרסם העיתון את יומני ג'וזף גבלס, בתרגומו של ההיסטוריון החובב [[דייוויד אירווינג
]], מכחיש השואה. בתגובה רבים בקהילה היהודית בבריטניה ביטלו את המנוי שלהם לעיתון.

בשנת 1996 מונה העיתונאי הישראלי עוזי מחניימי לעורך לענייני המזרח התיכון של העיתון.

בשנת 2008 הופץ העיתון בכ-1.2 מיליון עותקים מדי שבוע ומחירו היה שתי לירות שטרלינג. באותה שנה עבר העיתון מהדפסה חלקית בצבע להדפסת צבע מלאה.

ביוני 2010 היה העיתון בין הראשונים בבריטניה להפעיל חומת תשלום באתר האינטרנט שלו.

ראו גם
 האובזרבר
 הגרדיאן

קישורים חיצוניים






הערות שוליים

קטגוריה:שבועונים
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: עיתונים