לוביה

לוביה (שם מדעי: Vigna) היא קבוצת צמחים המשתייכת למשפחת הקטניות. בתוך קבוצה זו יש יותר ממאה מינים שגדלים בטבע, גם מינים מתורבתים וגם מינים הגדלים בטבע. מינים אלה נפוצים באזורים חמים ברחבי העולם, כולל אסיה, אפריקה, אוסטרליה ואזור האוקיינוס השקט. לוביה נחשבת לסוג חשוב מאוד לחקלאות, משום שהיא כוללת עשרה מינים שמתורבתים ומשמשים גידולי שדה. 

 אטימולוגיה 
הסוג ויגנה נקרא על שמו של דומניקו ויגנה, בוטנאי איטלקי שחי עד שנת 1647. בעברית נקבע השם לוביה ב"מילון צמחי ארץ ישראל" בשנת 1946.

 ההבחנה בין לוביה לשעועית 
הסוגים הבוטניים "לוביה" (Vigna) ו"שעועית" (Phaseolus) אינם זהים. הם סוגים שונים ונפרדים. אף על פי שהם שייכים לאותה משפחה רחבה של צמחים – הקטניות – ולאותה תת־משפחה (פרפרניים), שבט (Phaseoleae) ותת־שבט (Phaseolinae), מחקרים מדעיים הבהירו כי אינם קבוצה בוטנית אחת. בעבר היה בלבול רב בסיווגם, אך מחקרים גנטיים מקיפים (המכונים "פילוגנטיים מולקולריים") הבהירו באופן חד משמעי את ההבדל ביניהם ואישרו שהם סוגים נפרדים.

 היסטוריה 
האופן שבו מדענים מבדילים וממיינים בין הצמחים לוביה לשעועית היה מסובך ביותר וגרם לבלבול רב בקרב בוטנאים במשך שנים רבות. בעבר התקשו בוטנאים רבים להבחין בבירור בין הסוגים לוביה ושעועית. סוג הלוביה נחשב לקבוצה רחבה בהרבה שכללה מינים רבים, והדבר הקשה על ההבדלה ביניהם. הקושי נבע גם ממבנה הפרחים המורכב.

 ההבחנות הראשוניות 

 עולם ישן עולם חדש 
המונחים "העולם הישן" ו"העולם החדש" משמשים בתחום הביוגאוגרפיה (תחום העוסק בתפוצת יצורים חיים בעולם) ובטקסונומיה (תחום העוסק בסיווג מינים) כדי לתאר חלוקה גאוגרפית רחבה של כדור הארץ. "העולם החדש" מתייחס בעיקר ליבשות אמריקה, ואילו "העולם הישן" מתייחס לאזורים כגון אפריקה, אסיה ומדגסקר. חלוקה זו משפיעה על המקומות שבהם מינים ביולוגיים חיים ועל האופן שבו הם התפתחו לאורך זמן. היא עוזרת להבחין בין קבוצות מינים שמקורן באזורים גאוגרפיים שונים.

 קריטריון שדרית 
בתחילה, ההבדל בין סוגי צמחים כמו שעועית ולוביה נקבע בעיקר לפי צורת הפרח שלהם.

ההבחנה המקורית, שהייתה נהוגה באופן קלאסי, התבססה על מידת הסלסול של "שדרית" ('''שדרית''' (Keel), היא שני עלי הכותרת הקדמיים והמאוחדים של כותרת פרפרנית.):
 בסוג שעועית (Phaseolus), השדרית הייתה כרוכה, ולכן הפרח היה בלתי סימטרי.
 לעומת זאת, בסוג לוביה – כפי שנראה במין Vigna luteola שהוא דוגמה אופיינית לסוג – ה"שדרית" הייתה ישרה, מה שהעיד על פרח סימטרי משני הצדדים (סימטריה דו-צדדית). אף על פי שצורת השדרית (חלק בפרח דמוי סירה) נחשבה בעבר לסימן זיהוי חשוב, התברר שהיא אינה טובה דיה כדי להפריד בין סוגי צמחים באופן ברור ויציב. הסיבה לכך היא שצורת השדרית הסלילית, הכרוכה, קיימת בכמה סוגי צמחים שונים באותה משפחה רחבה (השבט "פאזאולאה"). חשוב מכך, התגלה שזני צמחים מסוימים מן העולם הישן, אשר שויכו בעבר לסוג שעועית רק משום שהשדרית שלהם הייתה סלילית, למעשה דומים יותר לזני לוביה מאשר לשעועית האמיתי מן העולם החדש (כמו השעועית המוכרת, שעועית מצויה). לכן, התברר שאי אפשר להסתמך רק על סימן זיהוי אחד כדי להפריד בין סוגי צמחים באופן מדויק. כאשר שדרית בפרח כפופה בחוזקה פנימה, והחלק הבסיסי של הסגנון מעובה ושעיר, יש להתייחס לשלושת הסימנים הללו כשלם מורכב יחיד. רק כאשר בוחנים את כל אלה כמכלול, אפשר לקבוע את הקשרים המשפחתיים האמיתיים בין הצמחים.

 המאה ה-20 
בעקבות הכשל בקריטריון השדרית, הוצעו קריטריונים מורפולוגיים נוספים על ידי חוקרים מאמצע המאה ה-20:

 המודל של וילצ'ק 
בשנת 1954 הציע החוקר וילצ'ק דרך להבדיל בין צמחי לוביה ושעועית. ההבחנה התבססה על עלי הלוואי (עלים קטנים בבסיס הגבעול) ועל מבנה עמוד העלי והצלקת שבפרח.

על פי שיטתו:

 שעועית (Phaseolus): עלי הלוואי אינם ארוכים מתחת לנקודת חיבורם (בצמחים נקודת החיבור היא אזור מוגדר מראש, הממוקם במבנים שונים בצמח, ואחראי להפרדה טבעית של איברים מהצמח האם. אזור זה נקבע בשלבי ההתפתחות המוקדמים של הצמח.) לגבעול.
 לוביה (Vigna): עלי הלוואי ארוכים מתחת לנקודת חיבורם לגבעול.

בהתבסס על סימני זיהוי אלה סיווג וילצ'ק מחדש מיני צמחים. לדוגמה הוא העביר צמחים כמו מאש (P. radiatus), שנחשבו בעבר לשעועית, לקבוצת הלוביה. לעומת זאת הוא השאיר צמחים שקודם לכן הוצעו כלוביה (כמו P. schimperi) בקבוצת השעועית.

אף על פי כן שיטתו של וילצ'ק ספגה ביקורת בשל חוסר אחידות. התברר שהוא השאיר בקבוצת הלוביה ארבעה מינים של צמחים שבהם עלי הלוואי היו קצוצים בבסיסם, בניגוד להגדרה שקבע בעצמו.

 המודל של הפר 
הפר (F.N. Hepper) המשיך לפתח את הקריטריונים והוסיף את מבנה הפרי (תרמיל) כאמצעי הבחנה, לאחר שהעביר מינים כמו מש ל-לוביה בשל עלי הלוואי המחוברים במרכז והתרמילים המחולקים למדורים.

 הגבלת Phaseolus והרחבת Vigna 
הציע ורדקורט להגביל את הגדרת Phaseolus אך ורק למינים הקרובים ביותר למין הטיפוסי שעועית מצויה. הוא הציע לכלול קבוצות תפוצה גאוגרפית שלא התאימו היטב לאף אחד מהסוגים, כתת־סוגים או סוגים, בתוך הסוג לוביה המורחב.

 ההפרדה הטקסונומית הנומרית 
פנו חוקרים לטקסונומיה נומרית כדי לקבוע אובייקטיבית את הדרגות הטקסונומיות של המאפיינים בתוך קבוצת Phaseolastrae (הכוללת את כל מיני Phaseolinae עם סגנון מזוקן בצד הפנימי). הניתוח הנומרי אישר את ההגבלה של Phaseolus ואת ההרחבה של Vigna ובד בבד זיהה את המאפיינים המיקרו-מורפולוגיים והאנטומיים בעלי המשקל הטקסונומי הגבוה ביותר.

 הפיצול 
ניתוח פילוגנטי מולקולרי רחב היקף של Phaseolinae, שפורסם בשנת 2011, נערך כדי לפתור שאלות טקסונומיות ארוכות-שנים, במיוחד בקרב Vigna האמריקאית, ואף הוביל לסיווג מחדש של קליידים אלו לסוגים נפרדים. הניתוח המולקולרי, שהתבסס על רצפי DNA הראה חד־משמעית כי רוב מיני לוביה מהעולם החדש אינם מונופילטיים של העולם הישן. הקבוצות האמריקאיות שסווגו בעבר כ־לוביה נמצאו קשורות באופן הדוק ביותר לקבוצות אמריקאיות אחרות. המסקנה הייתה כי 14 הקלאדים האמריקאיים המדורגים כסוגים הם קבוצה אחות לקלאד המכיל את מיני הלוביה של העולם הישן.

 מאפיינים 
צמחי הלוביה משמשים כמקור תזונה חשוב לבני אדם וכמזון לבעלי חיים, במיוחד במדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה. סוג צמחים זה מחולק לחמש קבוצות קטנות יותר, הנקראות תת-סוגים: Ceratotropis, Plectrotropis, Vigna, Haydonia ו-Lasiospron. מבין קבוצות אלו, רק הצמחים המתורבתים שייכים לשלוש הקבוצות הראשונות בלבד. מיני הלוביה, למרות יכולתם לספק חלק גדול מהצורך העולמי בקטניות, נותרו על פי רוב לא מנוצלים ולא נחקרים דיים. גידולי הלוביה מושפעים לרעה משינויי אקלים, הכוללים עלייה בטמפרטורות, שינויים בעונות השנה, הצפות ובצורות. בני הסוג לוביה לרוב צמחים עשבוניים חד-שנתיים בעלי קצב צימוח מהיר. צורת הבר צמח מטפס. לזנים מתורבתים גבעולים בעלי צימוח מוגבל וקצה צמיחה המקיים פעילות רבייתית לאחר פריחה. עלי הלוביה מורכבים משלושה עלעלים המחוברים בצורת נוצה. עלי הלוואי עשויים להיות בצורת מגן, בעלי זיז קטן בבסיסם, בעלי שתי אונות, בצורת לב או קצוצים. פרחי צמח זה גדלים בקבוצות דמויות אשכול (תפרחות), היוצאות מחיקי העלים או מקצה הגבעול. לעיתים קרובות עבים המפרקים לאורך הציר הראשי של התפרחת ובעלי בלוטות. עלי החפה המלווים את הפרחים נושרים.

 מגוון גנטי ופוטנציאל חקלאי 
צמחי בר מסוג לוביה (Vigna) גדלים בסביבות רבות ושונות, כולל מקומות קשים מאוד כמו אדמות צחיחות, חופי ים חוליים וסלעי גיר. החומר הגנטי (הגנום) של מיני הלוביה הבר מכיל גנים שונים שעוזרים להם להסתגל לתנאי סביבה קשים. מכיוון שקרוביהם של צמחי הלוביה המבויתים גדלים בסביבות קיצוניות, סביר להניח שיש להם גנים כאלה. גנים אלו יכולים לשמש לפיתוח זני צמחים חקלאיים שיהיו עמידים בפני לחצי סביבה. צמחי לוביה מקיימים שיתוף פעולה (יחסים סימביוטיים) עם חיידקים החיים בשורשיהם. חיידקים אלה, המותאמים אף הם לסביבות קיצוניות, קולטים חנקן מהאוויר ומעבירים אותו לצמח (תהליך הנקרא קיבוע חנקן). עובדה זו הופכת את צמחי הלוביה לפוטנציאל רב לחקלאות בת קיימא, כזו הדורשת פחות משאבים חיצוניים. לוביה מהווה מקור גנטי חשוב במיוחד. בזכותו, אפשר לפתח זנים חדשים של גידולים חקלאיים שיהיו עמידים וחזקים יותר.
 ביות 
תהליך הביות התפתחותי מורכב. בתהליך זה בוחרים בני אדם תכונות מסוימות במיני צמחים, ובכך גורמים לשינויים רצויים בצורתם ובתפקודם. הסקירה מציינת כי עדויות לביות מוקדם של מיני לוביה, נמצאו באזורים טרופיים וממוזגים באפריקה, במזרח אסיה ובחלקים מאירופה. בחירת בני אדם, יחד עם השוני הטבעי הקיים בקרב סוגי הצמחים, הם מקור חשוב ליצירת זנים חדשים.  מאפיינים הקשורים לביות המבדילים בין זני בר לזנים מתורבתים. מאפיינים אלה כוללים, למשל: הפחתה בפיזור התרמילים, הגדלת התרמילים והזרעים, הפחתה בתרדמת הזרעים, שינויים בציפוי הזרע ובצבעו, הבשלה מוקדמת יותר ופתיחת התרמילים. הבנת "תסמונת הביות" (השינויים הנראים לעין והגנטיים בצמחים במהלך הביות), יחד עם הבנת ההתפתחות הטבעית, חיונית כדי להבין את מקורות הביות. הסקירה מציינת כי כדי לזהות את מקור תחילת הביות, יש צורך בעדויות עתיקות (ארכאולוגיות), בתכונות הקשורות למבנה ולתפקוד הצמח, ובאיתור שוני גנטי באמצעות סמנים מולקולריים.

 מינים 
 לוביה תרבותית 
ממוזער|150px|תרמילי הלוביה התרבותית
הלוביה התרבותית (שם מדעי: Vigna unguiculata) היא סוג של קטנייה יבשה. היא אחת הקטניות העיקריות המגודלות והמשמשות ברחבי העולם. מקור הלוביה התרבותית באפריקה. היא גידול העמיד בתנאי בצורת. שטחי הגידול של לוביה יבשה תופסים כ-15.05% מכלל השטחים המוקדשים לגידול קטניות יבשות בעולם. הלוביה התרבותית היא צמח בעל חשיבות רבה, שיכול לתרום לפיתוח יציב ומתמשך. היא נפוצה באזורים יבשים וחצי־יבשים בעולם, וגדלה בשיטות חקלאיות שאינן דורשות משאבים רבים. היא מסייעת לגוון את שיטות החקלאות ותורמת לביטחון מזון ותזונה, להפחתת עוני, להגדלת הכנסות ולשיפור בריאותם של בני האדם, במיוחד בטיפול בתת־תזונה ובחסר בוויטמינים ובמינרלים חשובים. הלוביה התרבותית נפוצה הן באזורים טרופיים והן באזורים ממוזגים. לכן, קיים מגוון גדול של סוגי לוביה השונים זה מזה בצורת הזרע, גודלו וצבעו, וכן בהרכבם הכימי. חקלאים קטנים מגדלים אותה בעיקר כדי לאכול את חלקיה השונים. הלוביה נאכלת גם כגרגר וגם כירק, בצורת תרמילים ירוקים. את עליה הרכים קוטפים בקביעות ואוכלים אותם כתרד במזרח אפריקה ובדרומה.

 היסטוריה 
ללוביה התרבותית יש היסטוריה ארוכה של ביות. מראות עדויות שגידלו וטיפחו אותה במדינות אסיה כבר לפני 2000 שנה. העלו מחקרים קודמים שהלוביה התרבותית בויתה לראשונה במערב אפריקה ובתת-היבשת ההודית. אך מאוחר יותר לא הצליחה ההשערה על מקור אסיאתי להסביר את המאפיינים ואת אזורי התפוצה של זן הבר Vigna dekindtiana. גילוי זני לוביה שהם סוג ביניים בין צמחי בר לצמחים מתורבתים במערב ובמרכז אפריקה, נחשב להוכחה לכך שמקור הלוביה הוא במערב אפריקה. אבל לא הציגו דיווחים שהגיעו לאחר מכן מסקנות אחידות לגבי המקום המדויק שבו בויתה הלוביה לראשונה באפריקה. השתמשו מחקרים אחרים בסמנים גנטיים מסוג RAPD והראו שלצמחי בר במזרח אפריקה יש שונות גנטית גדולה יותר. עשוי נתון זה להעיד על כך שהם המקור ללוביה התרבותית. הציע מחקר נוסף שגם הוא השתמש בסמנים גנטיים, שהביות המוקדם של הלוביה התרבותית התרחש במזרח אפריקה. נחשבות שתי ההשערות לגבי מקום הביות הראשון – גם במערב אפריקה וגם במזרח אפריקה – למקובלות.

 ערך תזונתי 
הלוביה התרבותית היא צמח קטנייה רב-שימושי, המשמשת מקור מזון חשוב באזורים רבים בעולם. אף שזרעי הלוביה התרבותית נאכלים באופן נרחב, גם עליה הירוקים הם חלק משמעותי מהתזונה ובעלי ערך תזונתי גבוה. מאמר סקירה מקיף משנת 2016 התמקד בבחינת הרכב החומרים המזינים (התזונתיים) ושל החומרים שעלולים להפריע לספיגתם (האנטי-תזונתיים) בלוביה התרבותית. המאמר הדגיש את היתרונות התזונתיים של הלוביה התרבותית באופן כללי, ובמיוחד את אלו של עליה.
 חלבון: עלי הלוביה התרבותית מכילים כמות חלבון דומה לזו שנמצאת בזרעים שלה. כמות זו נעה בין 215–437 גרם לקילוגרם משקל יבש. בהשוואה לירקות עלים טרופיים אחרים, כמו סולנום שחור, ירבוז, דלעת מוסקוס ובטטה, עלי הלוביה התרבותית מכילים רמות חלבון גולמי דומות. רמות אלו נעות בין 22.0%–30.0% מכלל המשקל היבש שלהם.
 חומצות אמינו: בבעלי לוביה תרבותית, סדר הדירוג של חומצות האמינו העיקריות דומה לזה שבזרעים. אבל, כמות החלבון בעלים – הנקבעת לפי תכולת חומצות האמינו שלהם – גדולה פי שניים ויותר מזו שתוארה עבור הזרעים.

 ויטמינים 
 חומצה פולית: כמות החומצה הפולית הכוללת בעלי לוביה תרבותית גבוהה עד פי חמישה מזו שבזרעיה. כמות זו נעה בטווח של 3.3–20.1 מיליגרם לקילוגרם.
 ויטמין C: עלי לוביה תרבותית הם מקור מצוין לוויטמין C, ברמות המגיעות לטווח של 292.0–4,100.0 מיליגרם לקילוגרם. עם זאת, בעלים הנמצאים בשלבי בגרות (כמו בעלים בני 4 ו-6 שבועות), רוב הוויטמין C מופיע בצורה של חומצה דהידרואסקורבית. זוהי תרכובת שנוצרת כתוצאה מחמצון, ופעילותה הביולוגית בגוף נמוכה יותר.

 לוביה מצרית 
ממוזער|פריחת לוביה מצרית
לוביה מצרית (שם מדעי: Vigna luteola) היא צמח בר. הצמח אחד ממיני הלוביה שאינם מנוצלים דיים, כלומר כאלה שלא בויתו באופן נרחב. לצמח פוטנציאל גדול כמקור מזון ולגידול חקלאי. לדוגמה, לוביה מצרית יכולה לשגשג באזורים מוכי שיטפונות. יכולת זו היא היבט חשוב בפוטנציאל החקלאי שלה בתנאים מאתגרים.

 ערך תזונתי 
לפי מאמר הסקירה, לוביה מצרית היא אחת ממיני הבר הבודדים בסוג לוביה, שבהם בדקו את החומרים הכימיים וקבעו את כמויותיהם המדויקות.
 חלבון: היא מכילה 22.2 גרם חלבון לכל 100 גרם. על פי נתוני ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO) משנת 2013.
 מעכבי טריפסין: נמצאו בה 213 יחידות מעכבות טריפסין לכל מיליגרם חלבון.
 לקטין: היא מכילה 16,000 יחידות מסוג המאגלוטינציה.
 חומצה פיטית: כמות של 0.827 גרם ל-100 גרם. נתון זה נמצא בטווח המקובל עבור רוב הקטניות (1%–3%).
 טאנין: יש בה 2.993 גרם טאנין ל-100 גרם.

העמילן בלוביה המצרית, סך העמילן הוא 28.92 גרם ל-100 גרם, והוא מתחלק לסוגים הבאים:
 עמילן שמתעכל במהירות: 1.45% מסך העמילן.
 עמילן שמתעכל לאט: 24.34% מסך העמילן.
 עמילן עמיד: 74.24% מסך העמילן.

הלוביה המצרית מכילה גם חומרים פעילים ביולוגית, שהם תרכובות בשם רוטין ורובינין.

 בישראל 
בחודשי הקיץ פורחת הלוביה המצרית בישראל. הלוביה המצרית גדלה בארץ ישראל באזורים כגון עמק החולה ועמק הירדן, במישור החוף ובשפלה.בישראל הולך ונעלם הצמח. הסיבה לכך היא שבתי הגידול הלחים שלו, שהם נחלים וביצות, נעלמים.

 לוביה מש 

לוביה מש (שם מדעי: Vigna radiata) היא קטנייה הנאכלת בכל העולם, במיוחד במדינות אסיה. מחקרים מראים שהיא מקור טוב לחלבון, לסיבים, למינרלים ולוויטמינים, וכן מכילה כמות ניכרת של חומרים פעילים שונים. גידולה נפוץ באזורי אסיה כמו הודו וסין, וגם בארצות הברית ובאזורים נוספים בעולם. היא עמידה בפני בצורת ואינה דורשת משאבים רבים לגידול.
ממוזער|זרעים של לוביה מש

 היסטוריה 
לפי מאמר סקירה משנת 1996, הגיעה לוביית מש מהודו. היא כנראה התפתחה מצמח בר שגדל בטבע בכל רחבי הודו ובורמה. מהודו התפשטה לוביית המש למקומות שונים בעולם, כולל דרום ומזרח אסיה, מזרח ומרכז אפריקה, איי הודו המערבית וארצות הברית.

 לוביה אזוקי 

לוביה האזוקי (שם מדעי: Vigna angularis) הוא צמח חד־שנתי ושיחי, השייך למשפחת הקטניות.
ממוזער|זרעים של לוביה אזוקי

 היסטוריה 
על פי סקירת ספרות, מקורה של הלוביה האזוקי בהודו סין או יפן, שהיא חלק מאזור המזרח הרחוק.

 גידול 
על פי המאמר, האזוקי מגודל בחלקים הקרירים יותר של האזורים הסובטרופיים, אך מצליח לגדול גם בגבהים רמים באזורים טרופיים.

 ביהדות 
מחקר שפורסם בשנת 2020 מצביע על כך שהלוביה היא חלק ממסורת יהודית עתיקה הקשורה לחגיגות ראש השנה. מסורת זו מבוססת על האמור במסכת כריתות בתלמוד הבבלי, שם נאמר: "אמר אביי: השתא דאמרת סימנא מילתא היא יהא רגיל איניש למיכל ריש שתא קרא ורוביא, כרתי, סילקא ותמרי". משמעות הדברים היא: אביי אמר: כעת, כשאתה אומר שסימן הוא דבר חשוב, אדם צריך לאכול בראש השנה: דלעת, לוביה (או "רוביא" בארמית), סלק ותמרים. מחקר זה, מראה כי מנהג זה עדיין הוא חלק מחגיגות ראש השנה של ימינו. עוד עולה ממחקר זה כי ייתכן שמסורת יהודית-ספרדית דומה, שבה אוכלים לוביה בראש השנה, היא המקור למנהג לאכול את תבשיל "הופין ג'ון" (Hoppin' John) בדרום ארצות הברית. תבשיל זה מורכב מלוביה, מאורז ולעיתים קרובות גם מבייקון.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:פרפרניים
קטגוריה:קטניות