משהה נקביו

משהה נקביו הוא כינוי הלכתי, לאדם המתאפק מעשיית צרכיו כאשר הוא מרגיש צורך בכך. על פי ההלכה אדם שמשהה נקביו עובר על מצות לא תעשה של 'בל תשקצו'.

 מקור האיסור 
איסור משהה נקביו נלמד בתלמוד בבלימסכת מכות דף טז ע"ב על ידי רב אחאי מהפסוק בספר ויקרא: , מאחר שיש בהתאפקות משום מיאוס.

 חומר האיסור 
הפוסקים נחלקו אם איסור זה הוא דאורייתאכ"כ בכמה אחרונים, הרמב"ם בספר המצוות מצוות לא תעשה קעט, הרבינו יונה שערי תשובה פרק ג סעיף צג, רבי אליעזר ממיץ ספר יראים מצווה קנא, שו"ת הרשב"ש סימן רעד או דרבנן והפסוק רק אסמכתאכן דעת רבי מנחם המאירי בספרו בית הבחירה מכות, טז, ודעת חידושי הריטב"א מכות טז ב, והרשב"ץ בספר זוהר הרקיע לאוין עב, וכ"כ בספר תרומת הדשן תשובה קטז.

הרמב"ם כתב שהמשהה נקביו, מלבד מה שהוא עובר באיסור של 'בל תשקצו', הוא גם גורם לעצמו בעיות בריאותיות כתוצאה מכךמנורת המאור נר ו' כלל א פרק ג חלק א.

על דרך הרמב"ם כתבו ראשונים אחרים שהמשהה נקביו לקטנים מסתכן בעקרות ומשום כך יש איסור נוסף בדבר על פי הפסוק בספר דברים . בתלמוד הבבלי אף מסופר על חכמים שונים שהפכו לעקרים, והתלמוד מייחס זאת לכך שהתאפקו מעשיית צרכים משום שהשתתפו בשיעור שנמשך זמן רב.

לדעת החזון אי"ש, הסיבה לכך שאנו לא רואים בימינו שהתאפקות גורמת לעקרות, הוא משום ש'השתנו הטבעים'.

 הגבלות לאיסור 
הראשונים סייגו את האיסור להשהות נקביו, וכתבו מספר מקרים בהם הדבר מותר:

 הרשב"א התייחס למי שמרגיש צורך לעשות את צרכיו תוך כדי מהלך התפילה, וכתב שמותר להתאפק אם ניתן .

 בשו"ת "תרומת הדשן" כתוב שמי שנמצא במקום שיהיה לו חוסר נעימות לעשות את צרכיו - מותר לו להתאפק.
 בשו"ע הגר"זאו"ח סי' ג' סעי' י"א מהו"ת טען שכל מי שיכול להעמיד עצמו עד כדי שיעור הילוך פרסה אין בו משום בל תשקצו, כיוון שאין בזה סכנה.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:רפואה והלכה
קטגוריה:שתן
קטגוריה:הלכות בית הכסא