חורבן בית המקדש

חורבן בית המקדש הוא מונח המתייחס לשני אירועים היסטוריים, בהם נהרסו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני. שני בתי המקדש שכנו על הר המוריה בירושלים. לאחר חורבן הבית הראשון, יצא העם לגלות בבל (שהחלה בגלות יהויכין), ובית המקדש פסק מלשמש בית רוחני ופולחני לעם ישראל עד לימי עזרא ונחמיה. לאחר חורבן בית שני, פסקה עבודת הכהונה והלויה בעם ישראל, הקרבת הקרבנות לה' ועבודת המשמר הישראלי גם כן עד עצם היום הזה, והתחילה תקופת הגלות.

 חורבן בית ראשון 

 תאריך החורבן של בית המקדש הראשון 
ממוזער|טקסט=מפת מצור נבוכדנצר על ירושלים מ-1732, אוירה בידי הנזיר הצרפתי אוגוסטין אנטואן קלמה. מתוך אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית|מפת מצור נבוכדנצר על ירושלים מ-1732, אשר אוירה בידי הנזיר הצרפתי אוגוסטין אנטואן קלמה. מתוך אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
ממוזער|250px|חורבן בית ראשון על ידי הכשדים. מתוך כרוניקת נירנברג. 1493.
בית המקדש הראשון נחרב ב-586 לפנה"ס בידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנצר מלך בבל, אשר כבש את ירושלים. השנה נקבעה על סמך מחקרים היסטוריים הלוקחים בחשבון את השנים החסרות. על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון עמד על תילו 410 שנים, ונחרב בחודש אב שנת ג'של"ח לאדם הראשון (422 לפנה"ס).

באשר ליום המדויק של החורבן קיימת אי־בהירות, שכן התנ"ך מזכיר שני תאריכים שונים ביחס לחורבן בית המקדש הראשון: ז' באב בספר מלכים ו־י' באב בספר ירמיהו. חז"ל דנו בנושא ויישבו סתירה זו בתלמוד:

למעשה התענית נקבעה לט' באב, שבו התחילה השריפה בבית המקדש, אך לדעת רבי יוחנן, מן הראוי היה לקבוע את התאריך בעשרה באב "מפני שרובו של היכל בו נשרף".

 הסיבות לחורבן 
ישנן כמה סיבות לחורבן בית המקדש הראשון, אך העיקרית מביניהן היא המרידות החוזרות ונשנות של ממלכת יהודה בבבל, בהובלת המלכים יהויקים וצדקיהו. המקרא וחז"ל זקפו את החורבן לדחיית המלכים את נבואתו של ירמיהו, אשר דרש מהם בשם ה' להיכנע לבבלים, כמו גם לחטאיו של עם ישראל ולריקבון מוסרי. לפי המקרא, הכהנים וחכמי העם עבדו עבודה זרה בבית המקדש עצמו (). על פי חז"ל חרב בית המקדש הראשון בעיקר בשל שלוש העבירות החמורות שהיו בעם: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים. במקורות אחרים מופיע שהחורבן לא התרחש בשל כך, אלא בשל מאיסת התורה או בשל שחיתות של בעלי השלטון והכוח.

 גורל כלי המקדש 
לאחר חורבן בית ראשון, כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב:
לאחר הכרזת כורש, הושבו חלק מכלי המקדש לירושלים ונעשה בהם שימוש בבית המקדש השני.

 גלות בבל 

לאחר החורבן הוגלתה חלק מהאוכלוסייה מארץ ישראל לבבל. ההיקף המדויק שנוי במחלוקת. לאחר רציחתו של גדליהו בן אחיקם גלתה שארית הפליטה שהשאיר נבוכדנצר בממלכת יהודה למצרים. לאחר הכרזת כורש שבו חלק קטן מהגולים לארץ ישראל והחלו בהקמת בית המקדש השני.

חורבן בית שני 

שיאו של הקרב במרד הגדול נערך בירושלים. בפסח שנת ג'תת"ל הטיל טיטוס מצור סביב ירושלים. עד לי"ז בתמוז ג'תת"ל הוא התקדם עם צבאו ופרץ את החומה השנייה והשלישית. בי"ז בתמוז נפרצה חומת הר הבית וביום ראשון ט' באב, 5 באוגוסט 70 (בלוח היוליאני), העלו הרומאים את המקדש באש.

 העם היהודי לאחר תקופת בית שני 
שמאל|ממוזער|200px|מטבע "יהודה השבויה" (Judea Capta) שטבע אספסיאנוס על מנת לחגוג את ניצחונו. במטבע נראית יהודיה שבויה היושבת אבלה תחת דקל, כשלצידה עומד חייל רומי

לחורבן ירושלים, ובעיקר לנפילת המקדש השני, הייתה משמעות מיוחדת כי המקדש מילא הרבה פונקציות: מעבר לתפקודו הדתי־פולחני היה המקדש השני גם מוקד פוליטי, כלכלי וחברתי, לכן חורבנו היה נורא. בנוסף, חורבן המקדש ריסק למעשה את ההנהגה המסורתית: מעמד הכוהנים, האצילים והצדוקים. עם זה לא פסקו החיים היהודיים בארץ ישראל. בניגוד לסברה שאת המקדש החרב החליף בית הכנסת המציאות הארכאולוגית של חשיפת בתי כנסת כבר בימי בית המקדש (גמלא, בית הכנסת של תאודוטוס בן וטנוס בירושלים) דוחה מכל־וכל הנחה זו. את ירושלים החליפה במידה מסוימת העיר יבנה: ביבנה שימש רבן יוחנן בן זכאי כנשיא זמני, שהחליף את השושלת הנשיאותית של בית גמליאל, שנתפסו בעיני הרומאים כשותפים למרד. בתלמוד במסכת גיטין מסופר שמינוי רבן יוחנן בן זכאי נעשה באישור קיסר רומי; הוא הקים ביבנה בית־דין וכן בית מדרש שתפס בהדרגה את מקום הסנהדרין בירושלים, בזמנה.

רבן יוחנן בן זכאי התבלט כמנהיג שלחם נגד תכונת האבלות ואווירת הפרישות וההתנזרות ששררו לאחר החורבן, אשר מקורן באובדן המקדש - על כל המשתמע ממנו. הוא בנה מסגרת אלטרנטיבית, כדי להתמודד עם המציאות החדשה של היעדר מקדש.                                     רבן יוחנן בן זכאי ביקש להתמודד עם שתי שאלות מרכזיות, ועשה זאת בהצלחה:
 א) האם יש קיום לעם ישראל גם ללא מקדש?
 ב) כיצד ניתן לשמר במעט את עבודת הקודש ואת ההנהגה הממלכתית ללא מקדש, וכיצד אפשר לבצע זאת?

הוא קבע, למשל, שגמילות חסדים כתנאי לכפרת עוונות - תבוא במקום נוהג הקרבת הקרבנות, שבוטל עם חורבן המקדש.
הנשיא החדש חוקק שורת תקנות חשובות, להן הייתה מטרה כפולה והן השלימו זו את זו: האחת – להנהיג את העם והחברה בהיעדר המקדש, והשנייה – תקנות לזכר המקדש והחורבן, שלא יישכחו וייעלמו מזיכרון העם. תקנותיו נועדו להטמיע בקרב העם אמונה שהחורבן הוא זמני וחולף, ובמהרה ישוב המקדש וייבנה. מצד שני, משה ליב ליליינבלום כתוב שמטרת תקנות ריב"ז הייתה: למען ירגילו את עצמם להביט על חירותם לפחות בזמן ההוה, כמו על דבר האבד, אם מפני שהיה ירא, שמא על ידי מרידה שנית תאבד גם יבנה וחכמיה, או מפני סיבה אחרת.

חשיבות מפעלו של רבן יוחנן בן זכאי מתבארת גם על רקע המהפכה השקטה והזהירה שחולל: אמנם ללא התנגדות מפורשת של הרומאים מצד אחד, אך גם ללא אישורם הרשמי והכרתם במעמדו מצד שני, שלא לדבר על הקשיים הרבים שחורבן הבית השני הביא בעקבותיו, בנה הנשיא החדש את מפעל השיקום ביבנה ב"עשר אצבעותיו".

רבן יוחנן בן זכאי הקים איפוא מרכז מחוץ לירושלים, מעין חלופה לעיר המרכזית, למקדש ולסנהדרין.

הגורם המרכזי שגרם לפילוג בחברה היהודית – הכיתתיות – נעלם, והנהגת הסנהדרין הצליחה ליטול את ההובלה. אלא שכל זאת היה לכאורה, כיוון שהמרכז ביבנה מעולם לא הצליח לרשת את מרכזיותה של ירושלים. בתוך הסנהדרין התגלעו ויכוחים משמעותיים ונוצרה בה מחנאות, קהילות יהודיות מחוץ לירושלים לא סרו אוטומטית למרותו של המרכז ביבנה, ומדי פעם התעוררו גורמים קנאיים שטלטלו את יהודה וכמעט הרסו את המיזם.

אגדות החורבן

אגדות החורבן הן אגדות העוסקות בחורבן בית המקדש השני (70 לספירה) ומה שקדם לו, בהרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא (135 לספירה), ובסיפורים אישיים קשים מהחורבן.

האגדות מכונסות בעיקר במקורות הבאים:
 בתלמוד הבבלי בפרק חמישי של מסכת גיטין,
 בתלמוד ירושלמי במסכת תענית פרק רביעי הלכה ה',
 במדרש רבה על איכה
 ובאבות דרבי נתן.

לעיתים מתייחסים במונח 'אגדות החורבן' רק לאגדות שבמסכת גיטין.

גם הרומאים כתבו אגדות על החורבן, שכללו תיאורים פנטסטיים על התערבות שמימית, קולות, ברקים ואורות. לדעת החוקר מתתיהו מיזיש מטרת האגדות הרומיות הייתה להצדיק את המעשה שהביא כבר במהלך ביצועו לפחד גדול אצל החיילים הרומיים, ומאוחר יותר לנקיפות מצפון קשות אצל מנהיגי האימפריה, שידעו להעריך את בית המקדש לא רק כמבנה היפה ביותר בעולם כפי שהוגדר על ידי היסטוריון רומי, אלא כמוקד לפולחן נעלה מכל בחינה על פולחני העכו"ם של האימפריה ושל התרבות ההלניסטית.מתתיהו מיזיש, העמים העתיקים וישראל: המצרים, הפרסים, היונים, הרומים, הנוצרים הקדמונים, הערבים והתייחסותם לישראל – ניסיון לבאר את התהוות האנטישמיות הקדמונית, פאדגורזע, דפוס ש.ל. דייטשער, תרס"ט (1909), עמ' 25-28

 ציון החורבן במעגל השנה 
בעקבות חורבן בתי המקדש, נקבעו ארבעה ימי תענית לזכר נקודות ציון מכריעות שהובילו אליו: עשרה בטבת, שבעה עשר בתמוז, תשעה באב, וצום גדליה. מלבד זאת, שלושת השבועות שבין תעניות הקיץ נקראים בין המצרים ובהם נוהגים למעט בשמחה.

ארבע תעניות אלו, או לכל הפחות תעניות מקבילות בארבעת החודשים האלו, מוזכרים בתנ"ך בספר זכריה:

להלן תאריכים מרכזיים באירועי חורבן בתי המקדש:
 תענית עשרה בטבת: נבוזראדן, שר צבאו של נבוכדנצר, מלך בבל, הטיל מצור על ירושלים בתקופת בית ראשון. זה יום תענית.
 תשעה בתמוז: על פי ספר ירמיהו, נפרצה חומת ירושלים ביום זה לפני חורבן בית המקדש הראשון (שנת ג'של"ח), והצבא הבבלי הסתער על העיר.
 תענית שבעה עשר בתמוז: נפרצה חומת ירושלים לפני חורבן בית המקדש השני (שנת ג'תתכ"ח), אחרי מצור נוסף שהוטל על העיר, הפעם על ידי הצבא הרומי. לפי חלק מהדעות, גם בבית הראשון נפרצה החומה בשבעה עשר ולא בתשעה בתמוז. ביום זה מתקיימת תענית ומתחילים מנהגי האבלות של ימי בין המצרים.
 ראש חודש אב: בחודש אב נחרבו שני בתי המקדש, ולכן מתחילתו של החודש מרבים במנהגי האבלות.
 שבוע שחל בו: בצאת השבת האחרונה שלפני תשעה באב, נכנסים לשבוע שבו נחרבו שני בתי המקדש, ולכן מרבים עוד יותר במנהגי האבלות.
 שבעה באב: ביום זה, לפי חז"ל, נכנסו צבאות זרים לבית המקדש והחלו לטמא ולהרוס את תוכנו במשך ימים ספורים, עד להחרבתו הסופית.
 שמונה באב: בשעות האחרונות של היום מתכוננים לתענית באכילת ארוחה דלה במיוחד.
 תענית תשעה באב: ביום זה הוצתה האש ששרפה והחריבה את העיר ירושלים ואת שני בתי המקדש בתוכה. מכיוון שביום זה בוצע המעשה, קבעו חז"ל לקיים בו תענית מלאה במשך יממה שלמה, משקיעה ועד לצאת הכוכבים. זהו יום התענית המרכזי על אובדן בית המקדש.
 עשרה באב: האש שהחריבה את בתי המקדש בערה בעיקר ביום זה, ולכן מקיימים גם בו מנהגי אבלות מעטים. אחריו נגמרת תקופת בין המצרים.
 תענית ג' בתשרי: נרצח גדליה בן אחיקם, הנציב היהודי שנותר בירושלים לאחר חורבן בית ראשון, על ידי יהודי. מותו סימן את סופה המוחלט של ריבונות יהודית בארץ עד לימי שיבת ציון. זהו יום תענית המכונה צום גדליה.

זכר לחורבן

ממוזער|אמה על אמה בשחור זכר לחורבן. בשילוב חרוזים שנכתבו על ידי הרב יצחק נסים
מלבד ימי התענית קבעו חז"ל כמה הלכות כזכר לחורבן בית המקדש:
 יש להשאיר מול פתח הבית מקום שאינו מסוייד בשטח של אמה על אמה.
 אדם שעורך סעודה גדולה צריך להשאיר מנה מסוימת שאינה מוגשת.
 אשה המתקשטת בתכשיטים צריכה להימנע מלהתקשט בכולם.
 חתן צריך להניח אפר בראשו.
 יש לשבור כוס או כלי אחר בחתונה.

כמו כן, יש המונים את השנים על פי המניין לחורבן הבית.

 ראו גם 
 גלות בבל
 שנאת חינם
 אגדת חורבן

קישורים חיצוניים



 חורבן הבית באתר "אספקלריה"
 חורבן בית המקדש באתר "קבלה לעם"
 זאב (ז'אבו) ארליך, נבואות חורבן וגאולה בתחום הארכאולוגיה, הרצאה בכנס 'מטמוני ארץ' באתר בינינו
 מבט עדכני על ימי החורבן  באתר ערוץ מאיר (מכון מאיר)


הערות שוליים

*
קטגוריה:בית המקדש