חוזה עומר

חוזה עומר (בערבית: اَلْعُهْدَة العُمَرِيَّة - "אלעֻהְדַה אלעֻמַרִיַה") הוא חוזה הכניעה של ירושלים לכובשים המוסלמים שנערך, על פי המסורת המוסלמית והנוצרית, בין הח'ליפה המוסלמי עמר בן אלח'טאב לבין פטריארך ירושלים סופרוניוס, ככל הנראה בשנת 638, בעת כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים.

רקע
ממוזער|250px|חוזה עומר על לוח שיש בחצר מסגד עומר ברובע הנוצרי בירושלים

לאחר שצבאות האסלאם ניצחו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך (636), נפתחה בפניהם הדרך לכיבוש "א-שאם" (סוריה הגדולה). על פי מסורות מוסלמיות ונוצריות הסכימו תושבי ירושלים להיכנע לאחר מצור ממושך על העיר אך ורק בתנאי ש"מלך המוסלמים", הלוא הוא הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, יאשר את הסכם הכניעה ויחתום עליו. חלק מן המסורות מספרות כי החוזה הובא אליו לג'אביה שבגולן, שם חתם על החוזה, ואלו אחרות מספרות כי עמר הגיע לירושלים בכבודו ובעצמו.

המפגש בין עמר אלח'טאב וסופרוניוס פטריארך ירושלים
במהלך המאה התשיעית נתגבשו מסורות המתארות את המפגש בין עמר לסופרוניוס. הן במסורת המוסלמית והן במסורת הנוצרית מתוארת כניסתו הצנועה של עמר לירושלים, כשהוא רכוב על גבי גמל ועוטה אדרת פשוטה. שני מקורות נוצריים בני המאה התשיעית מספרים אודות המפגש בין עמר וסופרוניוס. הפטריארך היעקוביטי דיוניסיוס מתל-מחרה (818–845), מאמץ את המסורת המוסלמית ומספר כי סופרוניוס הציע לעמר, שבגדיו היו מאובקים ומלוכלכים, לקבל ממנו בגדים להחלפה, אך עמר בצניעותו סירב לקבל את הבגדים והסכים רק להשתמש בהם לזמן מה עד שבגדיו שלו יכובסו. גרסה עוינת של אותו סיפור עצמו מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי תאופאנס (מת בשנת 813) שמציג את עמר כשטן וכהתגלמותו של השיקוץ המשומם בנזכר בספר דניאל.

גרסה אחרת המתארת את המפגש מופיעה אצל הפטריארך המלכיתי של אלכסנדריה אווטיכיוס  (877–940). לאחר חתימת ההסכם התיישב עמר בחצר כנסיית הקבר וכשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך של ירושלים סופרוניוס לח'ליף להתפלל בחצר הכנסייה ואף בתוכה. אולם עמר סירב באומרו: "אלו התפללתי בתוך הכנסייה הייתה זו אובדת וניטלת מבין ידיך; המוסלמים היו לוקחים אותה ממך אחרי (זמני) והיו טוענים יחדיו: 'כאן התפלל עמר'". לאחר מכן יצא עמר והתפלל בחוץ, על מדרגת כנסיית מר קונסטנטין, הלוא היא הבזיליקה הביזנטית של כנסיית הקבר. בהמשך התיאור מעניק סופרוניוס לעמר את הזכות לבנות מסגד על הר הבית, בתנאי שיבנה בעיר אך את המסגד הזה לבדו.

סיפור זה הוא סיפור נוצרי מגמתי שעניינו הדגשתה של ההתחייבות שנתן הח'ליפה המיתולוגי עומר בן אל-ח'טאב שלא לפגוע בכנסיית הקבר. הסיפור מסופר דווקא במצב של איום על זכויות הנוצרים במקום:

כפי שמדווח אווטיכיוס עצמו בהמשך, נבנה באותו מקום עצמו בתקופתו מסגד, והנוצרים ראו בכך פגיעה בזכויותיהם ובהבטחה ההיסטורית. לבנייתו של מסגד ממש במקום זה ישנם סימוכים ארכאולוגיים: כתובות ייסוד של מסגד שנבנה במאה העשירית באותו מקום עצמו נמצאה בסוף המאה ה-19 בתחומי ההוספיס הרוסי של אלכסנדר נייבסקי הסמוך לכנסיית הקבר ממזרח. מן המבנה המקורי שרד רק בסיס הצריח הקיים היום.

תוכן החוזה
בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה, המוגדר כאמאן - כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר. הנקודות העיקריות בחוזה הן:
 ביטחון הנפש והרכוש
 ביטחון הכנסיות וחופש הפולחן
 חובת תשלום מס
 חופש בחירה בין הישארות בעיר לתושבים ולחיילי חיל המצב הביזנטי, ובין עזיבתה
 הסדרת מעמדם של שוהים ארעיים בעיר עקב אירוע מסוים

החוזה מציין את הזכויות והחובות של תושבי ירושלים בעקבות כניעתם לכובשים המוסלמים. במסגרת החוזה הבטיחו הכובשים ביטחון לנפשם ולרכושם של תושבי העיר, ולצדו חופש דת וביטחון למבני הדת השונים. בתמורה קיבלו על עצמם תושבי העיר לשלם את מס הג'יזיה לכובשים. קיים ויכוח מתמשך בין החוקרים לגבי אמינותו של החוזה. יש מי שמפקפקים בעצם כתיבתו וחתימתו של ההסכם בזמן הכיבוש, אחרים מטילים ספק בפרטים רבים נוספים הקשורים בו. ספק מיוחד הוטל על ידי ש"ד גויטיין בסעיף המטיל איסור על ישיבת יהודים בירושלים.

למעשה השתמרה במסורת המוסלמית גרסה אחת של החוזה, שנוסחה המוקדם ביותר הוא זה שנמסר על ידי ההיסטוריון אלטברי (838-923) על פי סיף אבן עמר . בסיפור המסגרת של החוזה, המצוטט אצל טברי מפי סיף בן עמר, נכתב החוזה באל-ג'אביה (בירתם של הע'סאנים, המצויה כיום בדרום סוריה). גרסה זו של החוזה מקובלת בקרב קהלים רחבים בעולם המוסלמי כאמת היסטורית ודתית ומקובלת כאמינה גם על ידי חלק מן החוקרים.

להלן נוסח החוזה:

בחוזה מצוין איסור על יהודים לשבת בירושלים. המזרחן שלמה דב גויטיין התייחס לאיסור זה במאמר משנת תש"ם תחת הכותרת "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?" במאמרו מסביר גויטין מדוע הוא אינו מקבל את האותנטיות של איסור זה, בראש ובראשונה בשל העובדה ההיסטורית הידועה שזמן קצר אחרי כיבוש ירושלים בידי המוסלמים חזרו היהודים לשבת בעיר ונשארו בה ברצף עד הקמת ממלכת ירושלים הנוצרית בתקופה הצלבנית.

פרשנות ומשמעות
מאמינים מוסלמיים רבים רואים בחוזה עמר הוכחה לבעלות המוסלמית על ירושלים ולדרך הצודקת שבה האסלאם נוהג בעמים שתחת חסותו. החוזה מוזכר בנאומיהם של מנהיגים פלסטינים והטקסט שלו נישא על ידי מפגינים. מקובל לראות את החוזה תלוי בבתי עסק רבים ברחבי הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ובמזרח ירושלים.

מדברי יאסר ערפאת בנאומו בוועידת הפסגה הערבית באוקטובר 2000:

על ההצעה הישראלית לתת לפלסטינים את הרובע המוסלמי והמקומות הקדושים לנוצרים ולהשאיר את הרובע הארמני והיהודי בידי הישראלים הגיב סאאב עריקאת: 

השיח' יוּסֻף אַלקַרְצַ'אוְי, מחשובי הפוסקים המוסלמים בדורנו, מציין בספרו "ירושלים - הבעיה של כל מוסלמי" ("אלקדס קצ'יה כל מסלם") את חוזה עומר כאמת היסטורית, אלקרצ'אוי מתייחס לחוזה בפרק הראשון של הספר:

ראו גם
ירושלים בתקופה המוסלמית

לקריאה נוספת
 שלמה דב גויטיין, "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?", היישוב בארץ-ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים (עורך יוסף הקר), יב"צ (ירושלים, תש"ם)
 משה גיל, ארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה (634–1099), חלק א' – עיונים היסטוריים. תל אביב (1983)
 לבנה-כפרי עופר, "על ירושלים באסלאם הקדום", עיונים במעמדה של ירושלים באסלאם הקדום. יב"צ (2000).
 Elad, Amikam. Midieval Jerusalem and Islamic Worship: Holy Places, Ceremonies, Pilgrimages. Leiden. E.J. Brill, 1995
 Busse, H. "The Sanctity of Jerusalem in Islam", Judaism, Vol. XVII (1968), pp. 441-468, במיוחד החלק העוסק בעמר אבן אלח'טאב, עמ' 448–455

קישורים חיצוניים
 חוזה עומר כפי שמופיע באתר משרד ההקדשים הפלסטיני בערבית

הערות שוליים

קטגוריה:ירושלים: היסטוריה
קטגוריה:התקופה הערבית בארץ ישראל