כוס של ברכה

כוס של ברכה הוא מונח בהלכה היהודית המתאר כוס של יין שעליה מברכים ברכה מסוימת. בנוגע לברכות וטקסים שונים, תיקנו חכמים שיש לומר אותם בעת אחיזת כוס יין, לברך בסמוך לאותה הברכה את ברכת בורא פרי הגפן, ולשתות את כוס היין. מקור הביטוי 'כוס של ברכה' הוא בכוס שמברכים עליה את ברכת המזון, אך הפוסקים הרחבו את דיני כוס של ברכה ליתר המקרים שבהם מברכים ברכות מסוימות על כוס יין: קידוש והבדלה, ברכת האירוסין, וכן אמירת ברכות השבע ברכות כחלק מטקס הנישואין, וכן ברכות ברית המילה, פדיון הבן, ארבע כוסות בליל הסדר, ועוד.

באירועים אלה, ישנה ברכה מיוחדת המתאימה לתוכן האירוע, ובשעת אמירתה המברך אוחז בידו כוס יין, ומברך עליה "בורא פרי הגפן" ולאחריה את ברכת האירוע תוך החזקת הכוס בידו. הוספת כוס היין בהזדמנויות אלו נועדה להעניק כבוד וחשיבות לטקס. בהתאם לכך, פרטי ההלכה שנאמרו בעניינה של הכוס מוסיפים נופך לטקסיות של המעמד.

מקור החיוב
החיוב לצרף כוס יין לקיום המצוות האמורות נובע ממקורות שונים, ובדרגות חשיבות שונות. ה"כוס של ברכה" החשובה ביותר היא זו של הקידוש בליל שבת: נאמר בתורה "זכור את יום השבת לקדשו" (), ופירשו חז"ל שיש להזכיר את השבת עם כניסתה, והזכרה זו יש לעשות בשילוב שתיית יין דווקא: "זוכרהו על היין". הראשונים חלוקים בדעתם בשאלה האם צירוף היין הוא חובה מן התורה, או שאין זו אלא אסמכתא לתקנת חכמים.

שאר ה"כוסות של ברכה" לכל הדעות אינן מחויבות מן התורה, אלא שגם בהן יש הבדל במעמדן ההלכתי: ארבע כוסות בליל הסדר נקבעו על ידי חכמים כחובה מדרבנן. לעומת זאת צירוף הכוס לברית מילה, נישואין ופדיון הבן אינו מוזכר בתלמוד כלל, וזהו מנהג מתקופת הגאונים לצרף את היין לשמחות, על סמך המימרא "אין אומרים שירה אלא על היין".

באשר לברכת המזון, קיימת מחלוקת תנאים האם היא "טעונה כוס", כלומר, האם חייבו חכמים לברך בצירוף כוס יין דווקא. המחלוקת לא הוכרעה לגמרי בין פוסקי ההלכה, והדעה המקובלת והנהוגה היא שהדבר אינו מחויב, אלא שאם כמה אנשים אוכלים יחד וחייבים בזימון - רצוי ("מצווה מן המובחר") לברך על הכוס.

עשרה דברים נאמרו בכוס
הלכות כוס של ברכה מובאות בתלמוד בכמה מקומות, ובעיקר בסוגיה במסכת ברכות, ועל פיה נפסקה ההלכה בשולחן ערוך אורח חיים סימן קפב-קפג.

על פי דעה אחת בסוגיה שם בכוס של ברכה נאמרו עשר הלכות:

אולם רבי יוחנן קבע: "אנו אין לנו אלא ארבעה" מתוך העשרה (הארבעה יצוינו להלן). להלכה התקבלה הדעה המרחיבה, אבל רק כ"הידור מצווה" לכתחילה.

הדחה - היינו שטיפת הכוס, מאחר שהכוס צריכה להיות נקיה. אם יש בה שאריות משתייה קודמת - יש לשוטפה מבפנים ומבחוץ. בדיעבד או כאשר אין מים, ניתן לנקות את הכוס עם מפית. דין זה הוא אחד מארבעת הפרטים החשובים יותר.

שטיפה - בתלמוד נאמר: . 

חי - יש לערב מים ביין על מנת שיהיה ראוי לשתייה. בתלמוד נאמר שרבע מהכוס יהיה יין והשאר מים. דין זה נאמר רק בזמן התלמוד, מאחר שהיין בימיהם היה חזק, וקשה היה לשתותו בריכוז גבוה יותר. בימינו אין צורך בתוספת מים. מאידך נאמר בתלמוד להפך, שהיין צריך להיות "חי" (אף זה מן ה"ארבעה"), ומובנו הרווח - יין ללא מים. ליישוב סתירה זו, יש מפרשים שצריך לתת תחילה את היין החי ולאחר מכן להוסיף את המים; ויש מפרשים ש"חי" האמור כאן מובנו - יין טרי, מחבית שנפתחה זה עתה. להלכה נוהגים כשתי הדעות.

מלא - נאמר בתלמוד שהכוס צריכה להיות "מלאה" (אף דין זה מן ה"ארבעה"). מקובל לפרש שהכוונה למילוי הכוס על כל גדותיה, ויש מפרשים שהכוונה למילוי כמקובל בשתייה ותו לא.

עיטור - בתלמוד נאמר שיש "לעטר" את הכוס, ופירושו: להקיף, או לקשט. הוזכרו בתלמוד שני מנהגים כיצד לעשות זאת: הקפת האדם המברך, שיעמוד במרכז ואלו השומעים את ברכתו יעמדו סביבו, או הקפת הכוס עצמה בכוסות נוספות. כיום לא נוהגים להקפיד על פרט זה.

עיטוף - יש שכתבו שעיטוף הכוונה התעטפות בטלית. וכתב במשנה ברורה שהנוהגים ללכת עם כובע וחליפה, יתעטפו בהם. 

נוטלו בשתי ידיו - יש לאחוז את הכוס בשתי הידיים, כדי להמחיש את החיבה למצווה זו. התלמוד מביא לכך רמז משני פסוקים: "שאו ידיכם קודש וברכו את ה'", ו"כוס ישועות אשא ובשם ה' אקרא".

נותנו בימין - לאחר מכן יש לאחוז את הכוס ביד ימין בלבד, ללא תמיכה של השמאל, כמקובל גם במצוות אחרות (נטילת לולב, תקיעת שופר, עבודת הקורבנות, ועוד). 

מגביהו מן הקרקע טפח -  יש להרים את הכוס עד גובה טפח (כעשרה ס"מ) מעל השולחן. אדם שלא יכול להרים את הכוס (כגון חולה פרקינסון), ויש לו צער למסור את קיום המצווה לאחר - יכול לאחוז בכוס כאשר היא מונחת על השולחן, שכן הרמת הכוס אינה מעכבת.

נותן בו עיניו - בשעת הברכה יש להסתכל על הכוס, כדי שלא להסיח את הדעת מתוכן הברכה.

 הלכות ודינים 
מלבד עשרת העניינים הנזכרים, ישנם עוד דינים והלכות נוספים:
כמות היין - הנצרכת היא מינימום רביעית הלוג (על פי האומדן המקובל - 86 סמ"ק, בגימטריה: "כוס", אולם לפי החישוב המדויק השיעור הוא 75 סמ"ק).

יין פגום – אם טעמו מן הכוס, ולו מעט – מה שנשאר אינו ראוי לברכה, אלא אם כן יוסיפו עליו מעט יין חדש.

המברך – בזמן התלמוד היה מקובל שהמברך על הכוס גם מברך את כל ברכת המזון בקול רם, והשאר שומעים ומקיימים את המצווה על ידי שמיעתם. התלמוד ממליץ להעניק את הזכות לברך לאדם "טוב עין", גומל חסדים ונותן צדקה, כי הוא מברך ומודה לה' על המזון בלב שלם. אין לסרב לבקשה להיות המברך. על המברך להיות "עטוף", ללבוש בגד עליון או לכסות את ראשו.

הברכה – המברך אסור לשוחח בנושאים אחרים מאז שקיבל את הכוס, ושאר השומעים אסורים לשוחח מאז שהמברך התחיל את ברכתו ועד שתיית הכוס.

השתייה – יש לשתות מן היין לגימה מלאה רצוי שגם השומעים את הברכה ישתו, אחרי המברך. במיוחד צוין בתלמוד שיש לכבד בשתייה את בעלת הבית. מצד שני, במסכת כלה מופיעה אזהרה שהעברת היין לאשת בעל הבית תהיה בידיעת בעלה, כסייג מטעמי צניעות.

חמר מדינה – בתלמוד נאמר שבמקום שבו בירה ("שכר") היא התחליף ליין ("חמר מדינה" - היין של המדינה) - ניתן להשתמש בה להבדלה (במקרה זה תיאמר הברכה "שהכל נהיה בדברו" במקום "בורא פרי הגפן"). היתר זה מקובל גם לגבי מי שקשה לו לשתות יין מסיבה בריאותית. מן האמור לגבי הבדלה למדו פוסקי ההלכה גם לגבי שאר סוגי כוס של ברכה, והתירו את השימוש ב"חמר מדינה" בעת הצורך אפילו בארבע כוסות בליל הסדר (כשאינו חמץ), אך לגבי הקידוש בליל שבת הדעות חלוקות.

ישנם חילוקי דעות בין הפוסקים האחרונים בהגדרת "חמר מדינה": 

 יש אומרים שרק משקה אלכוהולי ומשכר יכול להחשב "חמר מדינה".
 יש אומרים שכל משקה נחשב כ"חמר מדינה" אם יש לו חשיבות והוא מוגש לאורחים ומקובל לשתייה בעיר זו, כמו קפה או מיצים טבעיים, אבל לא מים ומשקאות קלים.

 בזמני צום 
כאשר יש ברית מילה בימי צום עולה השאלה כיצד מתבצע דין כוס של ברכה: מצד אחד אסור לשתות מן היין, ומצד שני אין לברך על יין בלי שמישהו ישתה ממנו, למעשה נחלקו בכך הפוסקים:

 לדעת השולחן ערוך (אורח חיים סימן תרכא סעיף ג) יש לערוך את הברית ללא כוס יין, וכך המנהג ברוב עדות המזרח. 
 לדעת הרמ"א יש לברך על היין, ולתת לקטן שהגיע לחינוך לשתות מעט ממנו, וכך מנהג האשכנזים. 
 בדברי הגאונים הוזכרה אפשרות שלישית, לברך על הכוס ולא לשתות ממנו כלל עד צאת הצום: ברכת "בורא פרי הגפן" איננה רק על השתייה וההנאה מן היין, אלא גם על התועלת בבריאתו לכבד את הטקס. אפשרות זו איננה נהוגה למעשה כיום.

לקריאה נוספת
 הרב דוד דבליצקי, ברכות לראש צדיק: כל ענייני כוס של ברכה, בני ברק תש"נ

 קישורים חיצוניים 


 "כוס של ברכה" - סיכומים ותקציר, מתוך דפי ישיבת ההסדר "ברכת משה", מעלה אדומים
הגדרת כוס של ברכה - אתר פניני הלכה.
דיני כוס של ברכה - אתר פניני הלכה.

הערות שוליים

קטגוריה:יין
קטגוריה:אכילה ושתייה ביהדות
ברכה