סתוונית ירושלים

סתוונית ירושלים (שם מדעי: Colchicum hierosolymitanum) היא גאופיט ים־תיכוני נדיר ממשפחת הסתווניתיים, בעל פקעת חד-שנתית הטמונה בעומק רב בקרקע. המין פורח בסתיו (אוקטובר–נובמבר) ללא עלים – פריחה היסטרנטית – ופרחיו הגדולים, הוורודים והצמודים לקרקע הם מן הבולטים והגדולים שבפרחי הבר בישראל.

המין נדיר ובלעדי ללבנון ולישראל, ובעיקר נפוץ בגליל העליון, בגליל התחתון ובמרכז ההר; הוא מצוי בסכנת הכחדה ונזקק להגנה. סתוונית ירושלים היא אחד מ-13 מיני הסתוונית בארץ, ודומה מאוד לסתוונית היורה הנפוצה ממנה. המין תואר לראשונה למדע על-ידי הבוטנאית נעמי פינברון-דותן (Naomi Feinbrun) בשנת 1953 באזור ירושלים, והיא שהעניקה לו את שמו המדעי והעברי.

ייחודה של סתוונית ירושלים – ובדומה למינים קרובים בקבוצה המורפולוגית שאליה היא משתייכת – בכך שהפרח יושב על פני הקרקע בעוד השחלה מצויה עמוק באדמה; צינור העטיף הארוך מחבר בין השניים. ההאבקה מתרחשת מעל פני הקרקע, ואילו ההפריה, התפתחות ההלקט והבשלת הזרעים מתרחשות במעמקי הקרקע. עם הבשלת הפרי מתארך עוקץ ההלקט, דוחף את ההלקט כלפי מעלה אל פני הקרקע, ושם מתרחשת הפצת הזרעים.שמאל|ממוזער|250px

 תפוצה ובית גידול 
סתוונית ירושלים היא מין שתפוצתו העולמית מוגבלת ללבנון ולישראל. לעיתים מוזכרת בספרות פופולרית האפשרות כי היא מצויה גם בסוריה ואף בדרום טורקיה, אך אין לכך כל עדות בפלורות המקומיות או באוספי העשבייה, ולכן תפוצה זו אינה מוכרת במחקר הבוטני.

המין גדל בעיקר בקרקעות טרה-רוסה עמוקות בעמקי הרים ובשדרת ההר, בשטחים עשבוניים ובבתות סירה קוצנית, שהם בתי גידולו הטבעיים. בנוסף, לעיתים הוא נמצא גם בשולי שדות מעובדים, בכרמים ובמטעי זיתים, ככל הנראה כשריד לאוכלוסיות טבעיות ששרדו עיבוד מסורתי.

הפקעת טמונה בעומק רב בקרקע, ולכן בעיבוד מסורתי שרדו רבות מן האוכלוסיות; אולם בעידן העיבוד הממוכן אוכלוסיות רבות נפגעו והצטמצמו.  בשל כך הוא נחשב מצוי בסכנת הכחדה ונזקק להגנה.

בלבנון המין נרשם באזורים ההרריים הלחים יותר, אך המיקומים המדויקים אינם מתועדים היטב בספרות הבוטנית.

בישראל תפוצתו כתמית אך רחבה יחסית, והוא נצפה בעיקר בגליל העליון (ובכללו רמת דלתון), בגליל התחתון (סביב צומת גולני), ובעמק החולה – כולל אזור שדה התעופה מחניים. תצפיות נוספות ידועות מן השומרון, מגולן ומן החרמון הנמוך, וכן מאתרים אחדים באזור ירושלים (למשל בית צפפא). חלק מן האוכלוסיות ההיסטוריות במרכז ההר ובגליל לא נמצאו מחדש בעשורים האחרונים.

 מורפולוגיה 
סתוונית ירושלים היא צמח רב-שנתי בעל פקעת חד-שנתית. הפקעת עטופה קליפות קרומיות חומות, קמורה בצדה האחד ושטוחה ומתמשכת במקצת בצדה השני; מדי שנה היא מתחלפת בפקעת חדשה המתפתחת בצדה השטוח של קודמתה. צורתה דמוית ביצה, באורך 4 עד 6 ס״מ וברוחב 2.5 עד 5 ס״מ. 

הקליפות הקרומיות, בצבע חום-ארגמני, נמשכות כלפי מעלה לאורך הרבע התחתון של הקטפיל (עלה נדן תת-קרקעי), שאורכו 12 עד 25 ס״מ.

העלים והפרחים עטופים בבסיסם בנדן קרומי - הוא הקטפיל.

העלים צצים ומתפתחים לאחר הפריחה, מספרם 5 עד 9, ולעיתים נדירות 4 (בסתוונית בכירה מספר העלים לרוב 3 או 4). הם מוארכים עד אזמלניים, מרזביים (בעלי תעלה צרה לאורכם), וקודקודם קהה. רבים מן העלים נוטים להיות קמורים מעט או חרמשיים בעדינות, תכונה המסייעת להבחין בין סתוונית ירושלים לבין סתוונית היורה. אורך העלים 15 עד 25 ס״מ. רוחב רוב העלים גדול מ-3 מ״מ, בניגוד לסתוונית היורה, שרוחב עליה 1 עד 2 מ״מ ולעיתים רחוקות 3 מ״מ. רוחב העלה החיצוני (העלה הראשון או החיצוני במניפה) הוא 1 עד 2 ס״מ, בשונה מסתוונית בכירה, שרוחב העלה החיצוני שלה 2.5 עד 7 ס״מ.

הפרחים נכונים ודו-מיניים. בכל פקעת עשויים להופיע פרחים רבים (עד 20), וכולם פורחים בסתיו. ניצני הפרחים לבנים, אך עם פתיחתם צבעם הופך ורוד-ארגמני או ורדרד.

העטיף דמוי משפך, בעל שישה עלי עטיף כותרתיים השווים זה לזה בגודלם ודומים בצורתם. עלי העטיף מאוחים בבסיסם ויוצרים צינור ארוך וצר בבסיס הפרח, שרובו טמון מתחת לפני הקרקע. צבע העטיף ורוד-ארגמני עז עד ורדרד חיוור, ולעיתים הוא משובץ בעדינות דוגמת לוח שחמט אבל באופן לא ברור, בניגוד לסתוונית התשבץ שבה הדגם ברור ומודגש.

צינור העטיף התת-קרקעי בהיר, ואורכו עד 20 ס"מ. אונות העטיף מוארכות-אליפסיות עד מוארכות-דמויות ביצה הפוכה, וארוכות פי 2.5 עד 3 מן האבקנים. אורך האונות 2.5 עד 4 ס"מ, ורוחב האונות החיצוניות 8 עד 12 מ"מ.

בבסיס כל אונת-עטיף, משני צידיו של בסיס הזיר, מצויות שתי בליטות מוארכות ומקבילות הנושאות זיזים או שיניים - מאפיין מובהק של קבוצה זו בסוג.

האבקנים שישה, קצרים מאונות העטיף. הזירים מפורדים ויושבים בלוע העטיף (בבסיס אונות העטיף). המאבקים צהובים. בבסיסי הזירים אין בליטות אורך משוננות, ריסניות או כל בליטה אחרת, בניגוד למינים כגון סתוונית הנגב וסתוונית טוביה.

הצופנים 6, נראים כתפיחות צהובות הממוקמות במרזב שבין בסיס הזיר לעטיף, ומרוחקות זו מזו.

השחלה עילית מבחינה מורפולוגית - כלומר בסיס העטיף מחובר למצעית מתחתיה, אך בשל מבנה הצמח היא טמונה עמוק בקרקע, ועמודי השחלה בלבד נשלחים מעלה דרך צינור העטיף. השחלה בעלת 3 עלי שחלה מאוחים, 3 מגורות, בכל מגורה ביציות רבות, השיליה זוויתית. מאחר שהשחלה טמונה במלואה בקרקע, שלושת עמודי השחלה חייבים להיות ארוכים מאוד - לפחות כאורך צינור העטיף - כדי לבלוט מעל פני הקרקע ואל תוך הפרח. עמודי השחלה מפורדים, גבוהים מן האבקנים, ומתעבים בחלקם העליון עד שהם נעשים דמויי אֵלָה; קצותיהם מעוקלים. בראש כל עמוד מצויה צלקת זעירה ואלכסונית. במבט מלמעלה עשויים שלושת עמודי השחלה להיראות כעמוד שחלה יחיד המחולק לשלוש אונות חוטיות

הפרי הלקט, דמויי ביצה או אליפסואידי, אורכו 1.5 עד 3 ס״מ ורוחבו 1.25 עד 1.5 ס״מ, והוא מכוסה כולו נקודות זעירות בצבע חום-זהבהב. ההלקט מתפתח תחילה בתוך הקרקע, כל עוד הוא בלתי-בשל. במהלך החורף עוקץ ההלקט מתארך מאוד - לעיתים פי 5 עד 10 מאורכו ההתחלתי - ודוחף את הפרי כלפי מעלה עד שהוא מגיח מעל פני הקרקע. רק לאחר שההלקט נמצא מעל הקרקע הוא נפתח, תוך הפרדות המגורות זו מזו (פְּתִיחָה חוֹצַת-מְגוּרָה) באמצעות שלושה סדקים הנוצרים בין המגורות, וחשיפת הזרעים. ההלקט מכיל את האלקלואיד קולכיצין.

הזרעים כדוריים עד קמעה-זוויתיים, בקוטר 3.5 עד 5 מ״מ. הם מכילים אנדוספרם שמנוני נטול עמילן, ועשירים בקולכיצין - בדומה להלקט.

מספר הכרומוזומים: 2n = 18.

לפרטים על מחזור החיים והפנולוגיה של מיני הסתוונית ראו בפרק “פנולוגיה ומחזור החיים” בערך סתוונית.

הערות שוליים

קישורים חיצוניים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1953
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי נעמי פיינברון-דותן
קטגוריה:סתווניתיים
קטגוריה:ארץ ישראל: סתווניתיים
קטגוריה:ערכי טבע מוגנים בישראל: צמחים
קטגוריה:פרחים סגולים בארץ ישראל