בריאת העולם בתנ"ך

בריאת העולם היא סיפור מקראי המופיע בתחילת ספר בראשית, ומתאר את בריאת העולם על ידי אלוהים. סיפור זה מהווה חלק מהמיתולוגיה היהודית, ועל פי המחקר יש הסוברים שהוא הושפע מהמיתולוגיה הבבלית. הנצרות אימצה את הסיפור כחלק מהברית הישנה וגם האסלאם, כמו שורה ארוכה של נושאים אחרים, לקח הרבה מסיפור בריאת העולם המקראי.

מניין השנים בלוח העברי מתחיל מהשנה שבמהלכה החלה בריאת העולם לפי הכרונולוגיה המסורתית: לדעת רבי יהושע בכ"ה באדר או בכ"ז באדר (30 במרץ 3760 לפני הספירה) או בכ' באדר (23 במרץ 3760 לפני הספירה), ולדעת רבי אליעזר בכ"ה באלול (21 בספטמבר 3760 לפני הספירה). ראש השנה של שנת א' יוצא ב-7 באוקטובר 3760 לפני הספירה, והשנה הנוכחית היא שנת  () לבריאת העולם.

סיפורי הבריאה בספר בראשית
בפתחו של ספר בראשית מובאות, בזו אחר זו, שתי גרסאות שונות לסיפור הבריאה: בתחילה גרסת ששת ימי בראשית ( – ), ואחריה גרסת תולדות השמים והארץ (). בין שתי הגרסאות ישנם הבדלים מהותיים.

גרסת "ששת ימי בראשית"
300px|ממוזער|שמאל|ייצוג אומנותי של "ששת ימי בראשית"
זוהי הגרסה הראשונה והמוכרת יותר, לפיה האל, המכונה כאן אֱלֹהִים, ברא את העולם בשישה ימים, ומכאן הביטוי התלמודי "ששת ימי בראשית" (שאינו מופיע בתנ"ך).

בגרסה זו יש תבנית חוזרת: כל שלב בבריאה נפתח בציווי מילולי שנאמר על ידי האל ("וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים"). לעיתים הציווי מתמלא מאליו ("וַיְהִי-אוֹר", "וַתּוֹצֵא הָאָרֶץ דֶּשֶׁא") ולעיתים נכתב שאלוהים ברא או עשה את הדבר אותו ציווה ("וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-הָרָקִיעַ", "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם"). לעיתים מעניק אלוהים שם למה שברא ("וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם"). לאחר רוב שלבי הבריאה מציין הכתוב "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב", ובסוף כל יום נכתב "וַיְהִי עֶרֶב וַיְהִי בֹקֶר, יוֹם X".
 היום הראשון (): בתחילה ברא האל את השמיים ואת הארץ; . לאחר מכן ברא את האור, הבדיל בינו לבין החושך, וקרא להם "יוֹם" ו"לָיְלָה", בהתאמה.
 היום השני (): ביום זה עשה אלוהים את הרקיע, מעין מחסום שנועד להיות "מַבְדִּיל בֵּין מַיִם לָמָיִם", וקרא לו "שָׁמָיִם". המים שמתחת לרקיע יהוו בהמשך את גופי המים השונים, וגורלם של המים העליונים אינו כתוב. ביום זה לא נאמר הביטוי "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב", ואילו ביום השלישי הוא מופיע פעמיים; נראה כי הבריאה ביום זה כמו נפסקה באמצע, והושלמה רק למחרת.
 היום השלישי (): ביום זה ניקז אלוהים את המים שמתחת לרקיע אל מקום אחד, כך שחלק מהאדמה – שקודם לכן הייתה כולה מתחת למים – נחשף. אלוהים קרא לאדמה שיובשה "אֶרֶץ", לגופי המים שנותרו קרא "יַמִּים", "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב". לאחר מכן המשיך אלוהים בבריאה, ציווה על הארץ להוציא עשב ועצים למיניהם, ואז שוב נאמר "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב"; זהו היום היחיד בו ביטוי זה מופיע פעמיים.
 היום הרביעי (): ביום זה עשה אלוהים את גרמי השמיים –  – ושיבץ אותם ברקיע. יש להם מספר תכליות שהוזכרו במפורש: להאיר את הארץ, "לִמְשֹׁל בַּיּוֹם וּבַלַּיְלָה" ולהבדיל ביניהם, ואף כדי לשמש כבסיס ליחידות זמן, כגון השנה והיממה.
 היום החמישי (): ביום זה ברא אלוהים את כל בעלי החיים המימיים, בעלי החיים המעופפים, ואת "הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים" (ספק אם אלו התנינים המוכרים לנו כיום). לאחר מכן העניק להם אלוהים ברכה: .
 היום השישי (): ביום זה ברא אלוהים את בעלי החיים היבשתיים למיניהם, בכך שציווה על הארץ להוציא אותם מתוכה. לאחר מכן אמר אלוהים "נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ", ברא את האדם בצלמו, זכר ונקבה, ובירך גם אותם: . אלוהים הצהיר כי הוא נותן לאדם, כמו גם לחיות היבשתיות ולעופות, את כל מיני הצומח כמזון. לבסוף התבונן אלוהים בכל מה שברא, "וְהִנֵּה טוֹב מְאֹד".
 היום השביעי (): ביום זה אלוהים נח, שכן מלאכת בריאת העולם כבר הושלמה. אלוהים בירך גם את היום השביעי, קידש אותו ועשה אותו לשבת הראשונה.

גרסת "תולדות השמים והארץ"
300px|ממוזער|בריאת חוה, מתוך פסיפס בקתדרלת מונריאלה
מיד לאחר גרסת "ששת ימי בראשית", התורה מביאה גרסה שנייה לסיפור הבריאה, שונה בתכלית מהראשונה. מקור שמה של גרסה זו הוא במשפט פתיחה שבראשיתה:

בגרסה זו האל מכונה יְהוָה אֱלֹהִים. אף על פי שזהו סיפור בריאה, השורש ב-ר-א מופיע בגרסה זו רק פעם אחת, בכותרת ובהטייה סבילה (המילה "בְּהִבָּרְאָם" בפסוק ד'); שאר הפעולות מתוארות בשלל פעלים אחרים: "וַיִּצֶר", "וַיִּבֶן", "וַיִּקַּח", "וַיַּפֵּל", "וַיִּטַּע", "וַיָּשֶׂם", "וַיַּצְמַח" ועוד.

גרסה זו מתאפיינת בחוסר סכמטיות: אין בה חלוקה לימים, וגם לא תבניות כבגרסה הקודמת, כגון "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב" או "וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים X, וַיְהִי כֵן". מעשה הבריאה אינו מתואר כאן כמתוכנן מראש למופת, אלא כתהליך של ניסוי וטעייה, ותפקידו של האדם אינו למשול בבריאה אלא לעבד את האדמה ולשמור על גן העדן.
 פתיחה (): במצב ההתחלתי, , הייתה האדמה צחיחה וללא צמחייה, וזאת משום שה'-אלוהים עדיין לא המטיר גשם על האדמה ולא היה אדם שיעבד אותה. לאחר מכן עלו אדי מים מהאדמה והשקו אותה.
 יצירת האדם (): ה'-אלוהים יצר את האדם, . נראה שהאדם היה זכר, ובינתיים לא נבראה נקבה יחד איתו.
 נטיעת גן העדן (): ב"עֵדֶן" אשר במזרח נטע ה'-אלוהים גן, אשר בתוכו נמצאים עץ החיים ו"עֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע", והצמיח בו עצי פרי יפים מכל סוג. נהר היה יוצא מ"עדן" על מנת להשקות את הגן, ומשם מתפצל לארבעה נהרות (הפישון, הגיחון, החידקל והפרת). ה'-אלוהים הכניס את האדם לגן העדן, ונתן לו פקודה: .
 יצירת בעלי החיים (): ה'-אלוהים החליט לעשות לאדם "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ", כדי שלא יהיה בודד. הוא יצר מהאדמה את , והביא אותם אל האדם, אשר נתן לכולם שמות, אך לא מצא לו "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ". בעניין זה מובאים בתלמוד הבבלי דבריו של רבי אלעזר בן פדת: . בימי הביניים שימש קטע זה כמושא לביקורת נוצרית על התלמוד, ופרשנים מאוחרים יותר פרשוהו מחדש כדי לעדן את תוכנו.
 יצירת חוה (): ה'-אלוהים הרדים את האדם, לקח "אַחַת מִצַּלְעֹתָיו", סגר את הפצע, בנה מהצלע שלקח אישה, והביא אותה לאדם. אדם היה מרוצה ממנה בגלל הדמיון בינה לבינו (בניגוד לחיות), ולכן נתן לה את השם "אִשָּׁה". . מכאן ממשיך המקרא לסיפור חטא עץ הדעת.

סיפורי בריאה נוספים

חוקרי מקרא מציינים כי סיפורי הבריאה שבספר בראשית כמעט שלא מוזכרים בהמשך התנ"ך, ומנגד מופיעים בו מספר פעמים פסוקים אשר דומים במידת מה למיתוסים כנעניים ומסופוטמיים, שסיפור הבריאה שלהם מתאר מלחמות בין אלים קדומים. לדוגמה, בספרי חבקוק, תהילים, ישעיהו ואיוב מתוארת מלחמתו של האל בישויות אלוהיות המוכרות ממיתולוגיות מהלבנט הקדום, כגון ים, רשף, נחש בריח ואחרים. חוקרים אחרים רואים בשירת האזינו הד של מיתוס בריאה כנעני נוסף, בו האל הראשי אל מחלק את אומות העולם בין בניו. לדעת חלק מהחוקרים, שפע הפסוקים במקרא המתייחסים למלחמה זו, לעומת מיעוט הפסוקים המתייחסים לסיפורי הבריאה מספר בראשית, מעיד על כך שסיפור בריאה פוליתאיסטי על מלחמות האלים היה נפוץ בקרב האוכלוסייה היהודאית והישראלית יותר מאשר הסיפורים המוכרים לנו כיום מספר בראשית. מנגד, חוקרים אחרים טענו כי ישויות אלה אינן מוצגות במקרא כאלים אלא כישויות דמוניות, וכי הפסוקים נכתבו כפולמוס נגד המיתולוגיות של עמי הסביבה.

הבדלים ומשמעותם
ההבדלים בין שני סיפורי הבריאה שבספר בראשית בולטים במספר מאפיינים מרכזיים:
 סדר הבריאה:  מסופר שבתחילה נבראו הצמחים; לאחר מכן החיות; ולבסוף האדם – זכר ונקבה יחדיו.  מסופר ראשית כל על יצירת האדם (שמתואר בלשון זכר); לאחר מכן על נטיעת הצמחים ועל יצירת בעלי החיים; ולבסוף על "בניית" האישה מצלע שנלקחה מהאדם.
 משמעות האדם:  הזכר והנקבה נבראים "בְּצֶלֶם אֱלֹהִים", ותפקידם הוא להתרבות ולמשול על שאר החיות "פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת הָאָרֶץ וְכִבְשֻׁהָ, וּרְדוּ בִּדְגַת הַיָּם, וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבְכָל-חַיָּה הָרֹמֶשֶׂת עַל-הָאָרֶץ".  האדם נועד לעבודת האדמה: בתחילה מתוארת הארץ ללא צמחייה כי "אָדָם אַיִן לַעֲבֹד אֶת-הָאֲדָמָה", בהמשך האל יוצר את האדם "עָפָר מִן הָאֲדָמָה" ומניח אותו בגן עדן "לְעׇבְדָהּ וּלְשׇׁמְרָהּ", ולבסוף האדם משולח מגן עדן "לַעֲבֹד אֶת הָאֲדָמָה אֲשֶׁר לֻקַּח מִשָּׁם".
 שמות האל:  נקרא האל בשם אלוהים.  בשם ה'-אלוהים.
 פעולות האל:  הבריאה מתרחשת בעקבות אמירות: האל אומר מה צריך לקרות ("וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים: יְהִי..."), הדבר קורה (" וַיְהִי...") או מתבצע על ידי האל ("וַיִּבְרָא אֱלֹהִים"; "וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים"), והאל רואה "כי טוב".   השורש ב-ר-א מופיע רק פעם אחת, ולא כפעולה של האל אלא בהטייה סבילה (המילה "בְּהִבָּרְאָם" בפסוק ד'). גם המילה "וַיֹּאמֶר" מופיעה רק פעם אחת, ולא כציווי אלא כאמירה של האל לעצמו ("וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹהִים: לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ"). במקום זאת, יצירת הדברים על ידי האל מתוארת במגוון של פעלים: "וַיִּצֶר", "וַיִּבֶן", "וַיִּקַּח", "וַיַּפֵּל", "וַיִּטַּע", "וַיָּשֶׂם", "וַיַּצְמַח" ועוד.
 מצב העולם עם ראשית הבריאה: לפי  העולם בראשיתו היה מלא במים: "ורוח אלוהים מרחפת על פני המים", "יהי רקיע בתוך המים ויהי מבדיל בין מים למים", "יקוו המים... ותיראה היבשה". לפי  העולם בראשיתו היה יבש ומדברי: "ביום עשות ה' אלוהים ארץ ושמים, וכל שיח השדה טרם יהיה בארץ, וכל עשב השדה טרם יצמח, כי לא המטיר ה' אלוהים על הארץ", עד אשר "ואד יעלה מן הארץ והשקה את כל פני האדמה".

הפרשנות המסורתית 
הפרשנות המסורתית רואה את המקרא כטקסט שנכתב על ידי מחבר יחיד, ולכן היא שואפת ליישב את ההבדלים בין הפרקים ולהסביר אותם בגישה הרמונית.

חלק מהפרשנים המסורתיים רואים את פרק א' כתיאור של בריאת הקוסמוס הכולל את מיני בעלי החיים ובעקבותיהם האדם, שנבראו דו מיניים, ואת פרק ב' ואילך כפירוט של בריאת אדם וחוה ושל קורותיהם. על פי מדרש חז"ל, בפרק א' מופיע רק השם אלוהים המייצג את מידת הדין של האל, ובפרק ב' מופיע גם השם יהוה המייצג את מידת הרחמים, כיוון שבתחילה האל רצה לברוא את העולם על פי דין בלבד, וכאשר ראה שהעולם "אינו יכול לעמוד במידת הדין" – שיתף בבריאה את מידת הרחמים.

 יצירת החיות 
בעוד בפרק א' נאמר שהחיות נבראו לפני האדם, בפרק ב' מוזכרת יצירתן לאחר יצירת האדם: . בבראשית רבה מובא שרבי יוחנן בן זכאי גזר את הפועל "ויצר" מן השורש צ-ו-ר, ופירש אותו במשמעות של כיבוש – הכנעתן של החיות והבאתן לאדם. בדומה לכך, האברבנאל והרש"ר הירש גזרו את הפועל מהשורש א-צ-ר, תוך השוואה ל"יוצֵר" המוזכר ב, שהתפרש כ"אוצֵר". לפי שתי השיטות, כלל לא מדובר בפסוק בבריאה של החיות, אלא באספתן אל מקום אחד.

לעומתם, הרד"ק פירש שהאזכור של יצירת החיות אינו חלק מהסיפור, אלא משמעות הפסוק היא, שה' אלוהים הביא אל האדם את החיות והעוף שהוא יצר כבר בעבר הרחוק, לפני תחילת הסיפור. גם רש"י כתב שיצירת החיות היא אותה עשייה המוזכרת בפרק . הוא הוסיף שיצירתן הוזכרה אגב יצירת העופות, שבעוד ב נאמר שנבראו מן המים, כאן נאמר שנוצרו מן האדמה, כדי ללמד שנוצרו מבוץ ("מן הרקק" בלשונו). בסגנון אחר, רבי דוד צבי הופמן כתב שיצירת בעלי החיים היא אירוע מן העבר שמוזכר כאן כפרט טפל, בדרך אגב, כדי להשוות בין יצירת האדם ליצירת החיות, ששניהם מן האדמה, ובכך להצדיק את הבאתן אל האדם, על אף השוני ביניהם.

בחקר המקרא
במסגרת השערת התעודות, חוקרי המקרא גורסים לרוב כי שני הפרקים הם שני סיפורי בריאה נפרדים ועצמאיים, שנכתבו בידי גורמים שונים בתקופות שונות, מושפעים ממיתולוגיות שונות ומשקפים תפיסות שונות לגבי דמות האל ולגבי תפקידו של האדם בעולם: פרק א' נכתב על ידי 'המקור הכהני' (P) ומזכיר את סיפור הבריאה המסופוטמי, ופרק ב' על ידי 'המקור היהוויסטי' (J) ומכיל מוטיבים מסיפור הבריאה המצרי.

פרשנות דתית
בזרמים לא רבניים של היהדות העיסוק בבריאה היה שכיח, במגילות ים המלח המיוחסות לאיסיים נמצאו המגילה החיצונית לבראשית וספר חנוך א' אשר מספרים עוד מסיפורי הבריאה ותקופת קדם המבול. בספרות חז"ל ישנו עיסוק מועט בנושא זה והוא מרוכז ברובו בפרק ב' של מסכת חגיגה. במיסטיקה היהודית ובראשה ספר הזוהר מתייחסים לבריאת העולם באופן נרחב, בין השאר ב"הקדמת ספר הזוהר", בדרשות הזוהר לפרשת בראשית ובמקומות רבים נוספים. נושא זה מכונה "מעשה בראשית". המקובלים לומדים ממעשה הבריאה את כוח האותיות והמילים "אמר והיה העולם".

לפי דברי הרמב"ם במורה נבוכים, בריאת העולם נעשתה בשני שלבים שונים: בריאת העולם יש מאין שנכתבה בפסוק "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ", ובה ברא אלוהים "את השמים", "את" לפי ביטויי המקרא עשוי לרמז על המילה "עם", כלומר ברא את השמים וכל אשר בשמים, את הארץ וכל אשר בארץ. באותו רגע, שנבראו הגלגלים הקובעים את מידת הזמן, החלה ספירת הזמן ובכל יום מששת ימי השבוע הוציא הקדוש ברוך הוא מהכוח אל הפועל את הכוחות הטמונים בבריאה, כדוגמת אדם הזורע זרעים ומכוח הזריעה הנעשית ברגע אחד יוצאים פירות במשך זמן ארוך. בריאת העולם לפי דברי הרמב"ם הייתה יש מאין מוחלט, אך הוא מצטט את הכתוב בפרקי דרבי אליעזר בפרק ג' שהעולם נברא מיש, והוא השלג שמתחת כיסא הכבוד. על היחס בין ראשית העולם לתיאור המקראי, ראו בערך 'תורה ומדע'.

מטרת בריאת העולם זכתה למספר התייחסויות בספרות היהודית. בספר הזהר מוסבר כי טעם הבריאה הוא "שיתגלו שלימות כוחותיו", כלומר שיהיו מציאויות שירגישו נפרדות מהבורא כדי שיוכלו להכיר בגדולתו. אמנם מבואר בשער הכללים שמטרה זו היא לא עבור עצמו אלא עבור הנבראים, זה לשונו: "עלה ברצונו יתברך שמו לברוא את העולם כדי להיטיב לברואיו ויכירו גדולתו". בתורת החסידות מוסבר כי מטרת הבריאה היא "להיות לו דירה בתחתונים",מובא בתניא חלק א' לו כלומר שבעולם הזה ידור כביכול האלוהים. שלימות ותכלית בריאת העולם תהיה בימות המשיח, אז יעסוק העולם כולו בעבודת ה' וכל העולם לא יהווה אלא 'דירה' להשם. כך למעשה, על פי החסידות, ימות המשיח הם מטרת הבריאה.

כאשר הראי"ה קוק מתייחס לשאלה זו הוא כותב שתכלית הבריאה הוא להיות 'ההשתלמות של הבורא': "מה אנו חושבים על דבר המטרה האלהית בהמצאת ההויה. אומרים אנו, שהשלמות המוחלטת היא מחויבת המציאות, ואין בה דבר בכח, כי אם הכל בפועל, אבל יש שלמות של הוספת שלמות, שזה אי אפשר להיות באלהות, שהרי השלמות המוחלטת האין סופית אינה מניחה מקום להוספה, ולמטרה זו שהוספת שלמות גם היא לא תחסר בהויה, צריכה ההויה העולמית להתהוות, ולהיות לפי זה מתחלת מתחתית היותר שפלה, כלומר ממעמד של החסרון המוחלט, ושתלך תמיד הלוך ועלה להעלייה המוחלטת".

התייחסות בשירה העברית
מספר שירים עבריים לא מבוטל נכתבו אודות אספקטים שונים בסיפור הבריאה היהודי.
 בראשית של חיים חפר וסשה ארגוב בביצוע התרנגולים מתאר כמעט אחד לאחד את סיפור הבריאה הראשון
 בראשית של דון מקליין בתרגום רחל שפירא ובביצוע גלי עטרי
 בראשית של אהוד מנור וצביקה נוי בביצוע גבי שושן
 מי אם לא אלוהים של יהונתן גפן ושלום חנוך בביצוע השלושרים
 שיר שבת של שייקה פייקוב
 כשאלוהים אמר בפעם הראשונה מילותיו של נתן זך ולחנו של מתי כספי משתמש בביטוי "יהי אור"

ראו גם
 בריאת העולם
 קודם שנברא העולם
 מעשה בראשית
 יחס היהדות לתורת האבולוציה
 עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות
 בריאת העולם ביהדות ובאנומה אליש
 בריאת אדם וחוה
 איש האמונה הבודד
לקריאה נוספת
 יצחק אורלן, ימי בראשית: קריאה חדשה ומקורית בפסוקי בראשית, החושפת את ההתאמה בין הנאמר בתורה לממצאי המדע, בית-אל, תשע״ט 2019

קישורים חיצוניים

 פרשנויות שונות על בריאת העולם בתנ"ך, באתר 929 - תנ"ך ביחד
 שני סיפורי הבריאה: בראשית א'–ב', באתר על התורה
 בריאת העולם והאדם, מאת הרב זלמן ברוך מלמד, באתר ישיבה
 בריאת העולם בתפילה, מאת אמוץ כהן, באתר דעת
 בראשית - בריאת העולם, מאת הרב אורי שרקי
 פילון האלכסנדרוני, על בריאת העולם
 מדוע יש שני תיאורי בריאה באתר מט"ח
 מטרת הבריאה בקבלה ובחסידות, מאת הרב יואל כהן, גיליון "מעינותיך".
 מאיר בר-אילן, הזמן לסוגיו בבראשית א', מועד, יד (תשס"ד), עמ' 1–18
 פיענוח פרשת הבריאה - רבדים וקריאה מדעית כתב העת מגדים.

 עדי אביר, איך בדיוק נברא העולם על פי המסופר בספר בראשית, 22 במרץ 2013
 בריאת העולם בספר המסורת היהודית מאת הרב אליעזר מלמד
 סיפורי הבריאה בראי המחקר המודרני, בפודקאסט "עושים תנ"ך": סיפורי הבריאה שבספר בראשית (חלק 1 וחלק 2); בריאת העולם: בראשית א׳; המפץ הגדול: סיפור הבריאה השני.

ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:סיפורי ספר בראשית
קטגוריה:פרשת בראשית