יראת השם

ביהדות, יראת השם או יראת שמיים היא מצווה לירא את האל. בספר החינוך מצוינת מצווה זו כאחת משש מצוות תמידיות, המתייחדות בכך שאפשר לקיימן באופן תמידי בכל רגע ורגע, ועניינן הגדרת היחס הנכון של האדם כלפי אלוהיו.

 מקור המצווה 
בתורה נאמר: , ועל סמך פסוק זה פוסק הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה:

בתורה ישנם פסוקים נוספים המורים על יראת השם, כגון:

יראת האלוהים מוזכרת בתנ"ך בפרשת עקידת יצחק, לאחר שאברהם מוכן לקיים את מצוות האל ולהקריב את יצחק בנו, מתוך אמונה עזה ברצונו של אלוהים. מלאך אלוהים עוצר את אברהם מלשחוט את בנו במילים:

 דיני המצווה 

על פי ספר החינוך, מצוות יראת האל היא מצווה תמידית, שחיובה הוא בכל רגע ורגע מחייו של האדם. המשמעות המעשית לכך, היא שעל האדם להשגיח תמיד על מעשיו לבל יחטא, ואם בכל זאת חטא יתעורר מיד לשוב בתשובה, מתוך הידיעה כי אין מעשה אשר נעלם מן ה', וכי יש שכר ועונש כפי מעשי האדם.

חלק ממצוות יראת ה' הוא גם האיסור להזכיר את שם ה' ללא צורך.

פירוש היראה
יראת האל, או יראת שמים, יכולה להתפרש הן כפחד מפני האל והן כרצון עז לקיים את רצונו מתוך אמונה יוקדת בצדקתו. באופן רחב יותר, משמש הביטוי "יראת שמים" לתיאור המחויבות של האדם כלפי אלוהים. אדם המקפיד על תורה ומצוות, מכונה ירא שמים.

מקובל לראות ביראה כלפי אלוהים צד משלים לאהבה כלפיו. כך מחד נוצרת באדם תחושת קרבה לאלוהים ומודעות לכמיהה בנפשו להתקרב לאלוהים עוד ועוד, ומאידך נשמרת תחושת הנפרדות וההגדרה העצמית של האדם ולפיכך גם הכרה בעבודה שעליו לעשות כדי להתקרב.

הצמדת המילה "שמים" ל"יראה" אינה מובנת מאליה. מצד אחד, מקבלת היהדות את הגישה האימננטית הדוגלת בהיעדר פיזיות לישות האלוהית ובהימצאות האל בכל מקום, לפי הפסוק . מצד שני, פעמים רבות מוזכרים השמים בתנ"ך ובדברי חז"ל כמקום מושבו של האלוהים, כמו בפסוק . אחד ההסברים למשל זה הוא היות השמים המקום היחיד שבו יכול האדם "לראות אינסוף" – שהרי בכל מקום שיביט בעולם יתקל מבטו בעצם ממשי כלשהו, ואילו את השמים האדם רואה אך למעשה אין להם ממשות או סוף. וזהו שכתוב "השמים מספרים כבוד אל" - השמים "מספרים" ומסבירים לאדם השפל בקרקע את כבוד האל ואין סופיותו, על ידי שיתבונן בהם. לכן השמים הם המתאימים ביותר לתיאור נשגבותו ואינסופיותו של האלוהים, שהם שורש היראה.

דרגות שונות ביראה
בספר הזהר (תחילת פרשת "אחרי מות") מופיעה תמיהה על שני פסוקים סותרים לכאורה: "עִבְדוּ אֶת ה' בְּיִרְאָה, וְגִילוּ בִּרְעָדָה" ומאידך "עִבְדוּ אֶת ה' בְּשִׂמְחָה, בֹּאוּ לְפָנָיו בִּרְנָנָה". מוסבר שם שהפסוקים אינם סותרים כלל אלא הם שתי דרגות של יראה: כל עבודת ה' מתחילה מיראה, וזה העובד מיראה, זוכה לקיים מצוות משמחה.

רמה ראשונית ביראת שמים היא "יראה תתאה" (בארמית, בעברית: "יראה תחתונה"), שהיא יראת העונש במובנו הפשוט: האדם מצייר בדמיונו את העונש שיקבל בחייו ולאחר מותו אם יעשה עבירות ולא ילך בדרך התורה. עונש זה מרתיע אותו, וגורם לו ללכת בדרך טובה כדי לשמור את נפשו.

רמה גבוהה יותר היא "יראת הרוממות" – תחושת יראה המתעוררת באדם בעומדו מול רוממות ושגב, בהתפעלות והערצה. תחושה מעין זו מוכרת בפגישה עם תופעת טבע פלאית, כגון ברקים ורעמים. ככל שהירא יבין את גודלו ונוראותו של האלוהים, תגדל יראתו עוד. להבדיל מיראת העונש, יראה כזו לא מפחידה ומרתיעה את הירא והוא לא חפץ להתחמק ממנה, אלא אדרבה – הוא מחפש להתמלא ולהיפגש שוב ושוב עם גודל ושגב האלוהים.

דרגה גבוהה עוד יותר של יראת הרוממות היא תפיסת הטוּב המוחלט של אלוהים. הירא מבין ומרגיש את טוב האלוהים ורוצה לדבוק בו עד כדי פחד מכל רבב של התרחקות ממנו. כדוגמה אפשר לראות את היראה הזו אצל ילד קטן שמבין את תלותו המוחלטת באמו ובאהבתה, ומפחד מכל התרחקות ממנה. יראה זו פועלת יחד עם אהבת ה' ומתבטאת בחיבור עמוק של הירא אל אלוהיו, ומכאן ערכה הגדול.

יראת-שמים במקורות
"ואמר רבי חנינא: הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים, שנאמר "
"כל אדם שיש בו יראת שמים דבריו נשמעין, שנאמר: "
"ומשחקי בקוביא... פסולים לעדות, לפי שאין מתעסקין ביישובו של עולם ואין בהם יראת שמים".

 ראו גם 
 מורא אב ואם
 מורא מקדש
 יראי השם

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:אימה
קטגוריה:אלוהים (יהדות)
קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות עשה
קטגוריה:פרשת עקב
קטגוריה:מניין מצוות שמירת הלשון לפי החפץ חיים
קטגוריה:שש מצוות תמידיות
קטגוריה:מ"ח קנייני תורה