צייד נאצים

צייד נאצים הוא כינוי לפעולה של איתור פושעי מלחמה נאצים שנמלטו מהעמדה לדין בתום מלחמת העולם השנייה, ולפעמים גם העברתם למשפט במדינות שונות או חיסולם. פעילות זו נעשתה לעיתים ביוזמה פרטית ולעיתים על ידי מדינות, ארגונים יהודיים או שירותי מודיעין.

 רקע 
לאחר תום השואה וכניעת גרמניה הנאצית ב-1945, רבים מבכירי המשטר הנאצי ובראשם אדולף היטלר, היינריך הימלר ויוזף גבלס כבר לא היו בחיים. עם זאת, אלפי נאצים ואנשי אס אס שהיו מעורבים בפשעי מלחמה – כולל רצח עם, עינויים וניסויים רפואיים – הצליחו להימלט מהעמדה לדין.

הרוב המכריע של הנמלטים ניצל רשתות הברחה סמויות, שכונו בשם הקוד "נתיבי העכברושים", שהקימו בעיקר חברי הכנסייה הקתולית וממסד הכנסייה, לצד דיפלומטים ונציגים ממדינות שונות, שסייעו להם לקבל דרכונים מזויפים ומסמכים רשמיים.

רשתות אלו אפשרו לנאצים להגיע ליעדים רחוקים כגון דרום אמריקה – במיוחד ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי – שבהן שלטו משטרים שהיו ידידותיים או אדישים להם, וכן למדינות במזרח התיכון כמו סוריה ומצרים.

המניעים לתמיכה בנמלטים כללו אידאולוגיה אנטישמית, התנגדות לפלישה הקומוניסטית במסגרת המלחמה הקרה, ורצון לנצל את כישוריהם של אנשי צבא ומודיעין נאצים במאבק הגלובלי בין המערב לברית המועצות. עם תחילת המלחמה הקרה, לאחר מלחמת העולם השנייה, השתמשו מדינות המערב במדענים נאצים לשעבר, על מנת לשלבם במחקרים שונים (למשל במבצע פייפרקליפ). פעמים רבות נהנו הבכירים או הפושעים הנאצים מהגנה מדינית בתמורה לשירותים אותם העניקו לה.

מדינות רבות במערב התקשו או סירבו להעמיד לדין את הנמלטים, בשל מגבלות חוקיות, קושי באיסוף ראיות, וגם חשש לפגיעה ביחסים דיפלומטיים.

כתוצאה מכך, נוצר מצב שבו רבים מפושעי המלחמה חיו חיים רגילים תחת זהויות חדשות, לעיתים במרחק נגיעה מארצותיהם המקוריות.

מול תופעה זו, קמו במהלך השנים יחידים וארגונים שהתמסרו למשימה לאתר ולהעמיד לדין את הנמלטים, ואלה כונו "ציידי נאצים".

 אופי הפעילות 
פעילות ציד הנאצים כללה מגוון רחב של שיטות וכלים, שהותאמו לאתגרים המורכבים של איתור, מעקב והבאת פושעי מלחמה נאצים לדין, לעיתים במצבים בהם המדינות לא נרתעו או לא היו מוכנות לפעול בעצמן.
 איסוף מידע ומסמכים:
פעילים ואנשי מקצוע עסקו באיסוף מסמכים רשמיים, ארכיונים של הצבא הגרמני, רשומות ממשלתיות, ונתונים שהצטברו במהלך ובסיום המלחמה. התיעוד כלל גם מסמכי אימות זהות מזויפים שהנמלטים השתמשו בהם.
 גביית עדויות מניצולים ועדים:
ניצולי שואה, עדים וחוקרים יזמו איסוף עדויות חיות, שבחלקן היו בעלות חשיבות משפטית גבוהה. העדויות איפשרו לבנות תיקים משפטיים אמינים ולהוביל להעמדה לדין.
 מעקב אחר מקומות מגורים חדשים:
ניצולים וארגונים עסקו במעקב ממושך אחר מקום מגוריהם של הנמלטים, במיוחד במדינות כמו ארגנטינה, ברזיל, וארצות הברית. פעילות זו כללה חקירות פרטיות, איסוף מידע מודיעיני ולעיתים שיתוף פעולה עם רשויות בינלאומיות.
 העברת מידע לרשויות החוק במדינות שונות:
המידע שנאסף הועבר לרשויות השיפוט והאכיפה במדינות רלוונטיות, במטרה להתחיל הליכי חקירה, מעצר או הסגרה. לעיתים היה צורך בהתערבות דיפלומטית מצד מדינות שלישיות.
 ביצוע חטיפות והבאת הנמלטים לישראל:
הדוגמה הבולטת ביותר היא חטיפתו של אדולף אייכמן בידי המוסד הישראלי מארגנטינה בשנת 1960, שהביאה למשפטו הידוע בישראל. פעולות מסוג זה נחשבו לחריגות ולעיתים שנויים במחלוקת מבחינה משפטית ובינלאומית.
 לחץ תקשורתי ומשפטי:
ארגונים ופעילים עסקו גם בלחץ ציבורי דרך המדיה, חשיפת שמות ופועלם של נאצים לשעבר, והפעלת לחץ פוליטי ומשפטי על מדינות שסירבו לשתף פעולה.
לחץ זה סייע לשינוי מדיניות והגברת שיתוף הפעולה הבינלאומי.

פעילות זו דרשה תיאום מורכב בין ארגונים לא ממשלתיים, רשויות חוק שונות, מדינות זרות, וניצולי שואה, ונמשכה לאורך עשרות שנים הרבה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.

 מדינות וארגונים מרכזיים 
 ישראל – במיוחד דרך המוסד והמדור לחקירת פשעי הנאצים במשטרת ישראל.
 גרמניה – הן ברפובליקה הפדרלית והן לאחר האיחוד, קיימות מחלקות ייחודיות להעמדה לדין של פושעי מלחמה.
 ארצות הברית – באמצעות OSI (Office of Special Investigations) ומאוחר יותר HRSP.
 מרכז שמעון ויזנטל – ארגון לא ממשלתי שפעל בזירה הבינלאומית.

 דמויות בולטות 
 שמעון ויזנטל 
שמעון ויזנטל, אדריכל יהודי ניצול השואה, הפך לדמות המרכזית בציד נאצים לאחר המלחמה. הוא הקים את מרכז התיעוד בעיר לינץ שבאוסטריה, ופעל במשך עשרות שנים לאיתור פושעים נאצים ולהבאתם לדין. ויזנטל היה מעורב במאות חקירות, ביניהן לכידתו של אדולף אייכמן, אף שמעורבותו הישירה בנושא שנויה במחלוקת. בנוסף, פעל למען שימור זכר השואה וחינוך הדורות הבאים.

 אפרים זורוף 
אפרים זורוף, היסטוריון ישראלי וראש סניף מרכז שמעון ויזנטל בירושלים. נחשב לאחד מציידי הנאצים האחרונים שעדיין פעילים. יזם פרויקטים לחקירה ולהעמדה לדין של פושעים נאצים גם בעשורים האחרונים, ביניהם מבצע אחרון שהוקדש לאיתור פושעים שנותרו בחיים. כתב דו"חות שנתיים על מצב החקירות העולמי, ופועל רבות מול ממשלות, עיתונאים ומוסדות משפטיים.

 סרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד 
סרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד הם זוג אקטיביסטים – הוא יהודי צרפתי והיא גרמנייה נוצרייה – שהתפרסמו במאבק העיקש נגד השכחה וההשתקה של פשעי הנאצים באירופה. השניים חשפו את קלאוס ברבי ("הקצב מליון"), וסייעו להביאו למשפט בצרפת. הם קיימו הפגנות פומביות, פרסמו שמות של נאצים לשעבר והביאו לחשיפת עשרות מקרים. פועלם סימל חיבור בין זיכרון היסטורי לאקטיביזם פוליטי.

 טוביה פרידמן 
טוביה פרידמן (טאדק), איש מודיעין וחוקר יהודי שפעל בארץ ישראל ובפולין לאחר המלחמה. הקים את "המכון לתיעוד פשעי הנאצים" בחיפה, ואסף עדויות רבות על נאצים נמלטים. פרידמן עסק בעיקר באיסוף מסמכים ופרסום מידע, ופעל גם מול מוסדות בינלאומיים כדי ללחוץ על ממשלות להעמיד פושעים לדין. היה בין הראשונים שהתמקדו בפעולה שיטתית ומתועדת.

 אלי רוזנבאום 
אלי רוזנבאום, משפטן יהודי-אמריקני וראש מחלקת החקירות המיוחדות (OSI) במחלקת המשפטים של ארצות הברית. תחת הנהגתו הוגלו והורשעו עשרות פושעי מלחמה שהסתתרו בארצות הברית תוך הצגת עצמם כפליטים תמימים. רוזנבאום השתמש בכלים משפטיים ומתודולוגיה פורנזית מתקדמת, והוביל למיצוי הדין עם רבים שכבר נחשבו לבלתי ניתנים להעמדה לדין.

 יצחק ארד 
יצחק ארד, חוקר ישראלי, ניצול שואה ולוחם פלמ"ח. היה ממובילי חקר השואה בישראל, ותרם רבות גם לפעילות של זיהוי פושעים נאצים במסגרות שונות. נחשב לדמות אקדמית-מחקרית בולטת ששילבה בין מחקר היסטורי לתרומה מוסרית למאבק בשאריות הרייך השלישי.

 מקרים בולטים 
 משפט אייכמן (1961) – הובא לישראל לאחר שנלכד בארגנטינה, נשפט והוצא להורג.
 לכידת גוסטב וגנר והרברט קוגלר – ניסיונות לחקירה והעמדה לדין, רובם בדרום אמריקה.
 משפט קלאוס ברבי בצרפת (1987).
 שלילת אזרחות מאריק פריברג, יעקב רייבר ואחרים בארצות הברית.
 ביקורת ושיח ציבורי 
ציד הנאצים עורר לאורך השנים שיח ציבורי עשיר ומורכב, שכלל תמיכה נרחבת לצד ביקורות עקרוניות ומעשיות.

מחד, רבים ראו בפעילות זו חובה מוסרית והיסטורית של שמירה על צדק וזיכרון, וטענו כי יש להמשיך ולרדוף את הנאצים גם עשרות שנים לאחר המלחמה, ללא פשרות. פעילים וארגונים רבים טענו כי ההבאה לדין מהווה לא רק תיקון לנפגעים, אלא גם סמל לעמידה מול פשעי האנושות ולמניעת הישנותם בעתיד.

מאידך, היו שטענו כי חלק מפעולות ציד הנאצים נעשו ממניעים פוליטיים, כמו חיזוק מעמד מסוים או מניעת דיון בנושאים רגישים אחרים, ולעיתים נראו כפעולות תקשורתיות שמטרתן הייתה יצירת פרסום והבלטה אישית. בנוסף, חלק מהפעילים זכו לביקורת על שיטות פעולה שנויות במחלוקת, כמו חטיפות או פעולות חשאיות שמנוגדות לכללי המשפט הבינלאומי.

לצד זאת, פעילים שונים מתחו ביקורת חריפה על מדינות שסירבו לשתף פעולה בהסגרה או בהעמדה לדין של פושעים נאצים, במיוחד בדרום אמריקה, כגון ארגנטינה וברזיל, שהיו מקלטים מרכזיים לנמלטים. כמו כן, מדינות במערב אירופה לעיתים פעלו באדישות או בגרסה מינימלית של מאמץ לאיתור והעמדה לדין, מה שהוביל לפגיעה במאבק המשפטי ובאמון הציבורי.

הוויכוח הציבורי המשיך גם במאה ה־21, כאשר שאלות על גילם המתקדם של הנאשמים, הזכויות החוקיות שלהם וההגינות במשפטים עומדים במרכז הדיון. כמו כן, נושא הציד מעלה שאלות רחבות על הצדק המעברי, על תפקידה של ההיסטוריה בזיכרון קולקטיבי ועל אחריותן של מדינות ושל יחידים למאבק בפשעים נגד האנושות.

בסך הכל, ציד הנאצים נתפס בעיני רבים כמאבק ערכי שמשלב היבטים משפטיים, מוסריים ופוליטיים, המשפיע על ההיסטוריה והזיכרון הקולקטיבי של השואה והמלחמה.

 כיום 
נכון לשנות ה־2000 וה־2020, מספר פושעי מלחמה נאצים שנותרו בחיים הוא מועט מאוד, וזקנים מאוד מבחינת גיל. עם זאת, פעילות משפטית ואיתור ממשיכה להתקיים במספר מדינות ברחבי העולם, בעיקר במקרים בהם עולה מידע חדש או מתגלה פשע שלא נחשף קודם.

רוב התיקים החדשים עוסקים בעיקר בפעילים בדרגים נמוכים יותר, שלקחו חלק בפשעים אך לא היו מהמפקדים הבכירים. לרוב ההליכים המשפטיים כיום יש מאפיינים של צדק משלים, עם דגש על אחריות מוסרית והכרה רשמית בפשעי העבר, גם כאשר לא צפויה הרשעה ענישה.

בנוסף לפעילות המשפטית, נרשמת התחזקות משמעותית במאמצי תיעוד ושימור הזיכרון, בעיקר באמצעות ארכיונים דיגיטליים, תערוכות מוזיאליות וחינוך בשואה. מוסדות כמו יד ושם, מרכז שמעון ויזנטל וארגונים בינלאומיים פועלים לשימור המורשת ולהנגשתה לדורות הבאים.

העיסוק הציבורי והאקדמי בציד הנאצים כיום גם מקשר את המאבק ההיסטורי לנושאים מודרניים של צדק בין-לאומי, זכויות אדם ומאבק בפשעים נגד האנושות, ומדגיש את חשיבות המאבק במאחזים של שנאה, גזענות ואנטישמיות בעולם.

במקביל, מתקיימים דיונים ערכיים ומשפטיים בנושא זכויותיהם החוקיות של הנאשמים המבוגרים, שאלות של כשירות משפטית, ועקרונות של משפט צדק לצד רחמים אנושיים.

לסיכום, פעילות ציד הנאצים כיום נעה בין מאמצים משפטיים מוגבלים לבין הרחבה משמעותית של תיעוד, חינוך ושימור זיכרון, תוך שמירה על ערכי הצדק המוסרי וההיסטורי של המאבק.

 קישורים חיצוניים 

 אתר מרכז שמעון ויזנטל 


 ראו גם 
 משפטי נירנברג
 פשעי המלחמה של הוורמאכט
 המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים
 השואה
 מרכז שמעון ויזנטל

הערות שוליים

*
קטגוריה:השואה
קטגוריה:פושעי מלחמה נאצים
קטגוריה:המוסד