עד כלות הנשימה

עד כלות הנשימה (בצרפתית: À bout de souffle) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1960 שבוים על ידי ז'אן-לוק גודאר על פי עלילה פרי עטו של פרנסואה טריפו, בכיכובם של ז'אן-פול בלמונדו וג'ין סיברג.

גודאר התריס בסרטו נגד המוסכמות שהיו מקובלות בקולנוע הצרפתי באמצעות שיטות צילום ועריכה חדשניות. הסרט עורר סנסציה עם פרסומו, והיה לאבן דרך בתולדות הקולנוע. הוא אחד מסרטי הגל החדש הצרפתי החשובים ביותר, וסרטו הידוע ביותר של גודאר.

עלילה
מישל פואקר הוא גנב מכוניות צעיר שמעריץ את המפרי בוגרט ומנסה לחקות את סגנונו. הוא גונב מכונית במרסיי ונוהג בה בפראות בכביש כפרי. כאשר המשטרה מסמנת לו לעצור בצד הדרך, הוא בורח. שוטר רודף אחריו על אופנוע, ומישל יורה בו למוות באקדח שמצא במכונית הגנובה. ללא כסף ועם המשטרה בעקבותיו, הוא מגיע לפריז. הוא גונב כסף מחברה לשעבר, ופונה לעזרה לחברתו פטרישה פרנקיני, סטודנטית אמריקאית לעיתונאות בסורבון, שלפרנסתה מוכרת את עיתון ה"ניו יורק הראלד טריביון" ברחובות פריז.

מישל מסתתר בדירתה של פטרישה, וכשהיא חוזרת הביתה ומעירה אותו בבוקר, הוא מנסה, בו זמנית, לאתר אדם בשם אנטוניו שחייב לו כסף, לשכב עם פטרישה, ולשכנע אותה להצטרף אליו בנסיעה לרומא. פטרישה אומרת למישל שהיא בהיריון ממנו. בצהריים, כשהיא מגיעה לעבודה, שוטר חוקר אותה, והיא מבינה שמישל בורח מהמשטרה. פטרישה מסייעת למישל לגנוב מכונית אחרת על מנת להסתתר מהמשטרה, והם מבלים את הלילה בדירתה של חברה בפריז. בבוקר, כאשר היא יורדת לקנות חלב, היא מתקשרת לחוקר המשטרה, ונותנת לו את כתובת הדירה שהם שוהים בה. בדירה היא מספרת למישל מה עשתה, ומצפה ממנו לברוח, אך הוא משלים עם גורלו ומחליט לרדת לחכות למשטרה ברחוב, ובינתיים לאסוף את כספו מאנטוניו, שעבר באזור ברכבו.

כשאנטוניו פוגש את מישל הוא מנסה לשכנע אותו להימלט איתו ומישל מסרב. כשהמשטרה מגיעה אנטוניו עוזב את המקום, אך זורק אל מישל אקדח. מישל מרים את האקדח והשוטרים יורים בו. הוא כושל לאורך הרחוב בעוד פטרישה רצה אחריו, ולבסוף מתמוטט על הכביש, ממלמל לעברה "Degueulasse" ומת. פטרישה, שלא מכירה את המילה הצרפתית, פונה למצלמה ושואלת "מה זה Degueulasse?"

 שחקנים ודמויות 
 ז'אן-פול בלמונדו – מישל פואקר
 ג'ין סיברג – פטרישה פרנקיני
 אנרי-ז'אק אואה – אנטוניו ברוטי
 ז'אן-פייר מלוויל – פרבולסקו, סופר שפטרישה מראיינת לעיתון
  – מפקח משטרה
 ליליאן דרייפוס – ליליאן, ידידה של מישל
בסרט נכללו הופעות קמע של ז'אן-לוק גודאר, ז'אק ריווט, פיליפ דה ברוקה, ,  ו.

 יצירת הסרט 
 כתיבה ומימון 
ב-1956 כתב פרנסואה טריפו את עלילת הסרט על בסיס סיפורו של אדם בשם מישל פורטל, בן זוגה של העיתונאית האמריקאית בוורלי לומט, שב-24 בנובמבר 1952 גנב מכונית, נעצר בגלל עבירת תנועה והרג את השוטר שעצר אותו. גודאר עיבד את העלילה של טריפו לתסריט גולמי, שכלל תסריט מפורט לסצנות הראשונות של הסרט והערות להמשך הסרט. הוא לא היה מרוצה מהתסריט שכתב, והחליט לכתוב את הדיאלוג תוך כדי צילום במקום להשתמש בתסריט מסורתי. הוא ערך מספר שינויים בעלילה, ובפרט האריך את הדיאלוגים בין מישל לפטרישה ושכתב את סצנת הסיום, שבגרסה של טריפו הסתיימה בבריחתו של מישל. גודאר הסביר את שינוי סצנת הסיום בכך ש"בסרטי פשע הגיבור חייב למות, ולא היה לי עניין להפר בכוונה את כללי הז'אנר."

טריפו וגודאר גייסו את קלוד שברול כיועץ טכני ואמנותי ואת  כמפיק, ובמאי 1959 החלו לחפש מימון להפקת הסרט. מפיץ הסרטים רנה פינייר מ חשב שיוכל להניב רווחים מסרט שיישא את שמותיהם של טריפו ושל שברול, וכך ניאות להשקיע בהפקה סכום כסף קטן. התקציב הסופי של הסרט היה כ-85,000 דולר (שווה ערך לכ-920,000 דולר בשנת 2024).

 ליהוק 
178x178 פיקסליםז'אן-פול בלמונדו (1960)
ב-1957 גילמה ג'ין סיברג את ז'אן ד'ארק בסרט  של אוטו פרמינגר. הופעתה בסרט ספגה ביקורת שלילית בארצות הברית, אך טריפו וגודאר שיבחו אותה. סיברג, שהביקורת השלילית שספגה הקשתה עליה להצטרף לסרטים נוספים, הסכימה לגלם את דמותה של פטרישה ב"עד כלות הנשימה" בשכר נמוך למרות ספקנותה באשר לבימוי של גודאר.

ז'אן-פול בלמונדו גילם את הדמות הראשית בסרט הקצר "Charlotte et son Jules"  שיצר גודאר ב-1958. בשלב הדיבוב של הסרט שהה בלמונדו באלג'יריה במסגרת שירותו הצבאי, וגודאר ביקש את רשותו לדובב את הדמות שגילם במקומו, והבטיח שבתמורה ילהק את בלמונדו לתפקיד הראשי בסרט הארוך הראשון שיביים. בלמונדו הסכים, וגודאר מילא את הבטחתו וליהק את בלמונדו לתפקיד מישל פואקר. בלמונדו, שהיה לא מוכר עד אז בעולם הקולנוע, הפך לכוכב הסרט: "ב'עד כלות הנשימה' חיפשתי את נושא הסרט לאורך כל הצילומים, ולבסוף מצאתי עניין בבלמונדו. ראיתי בו מעין בלוק שצריך לצלם כדי לגלות מה מסתתר מאחוריו," אמר גודאר.

 צילום 
הסרט צולם בין 17 באוגוסט ל-15 בספטמבר 1959. הצוות הטכני של הסרט היה מינימלי, אך גודאר מצא את נוכחותו מסרבלת. הוא כתב כי "עבודתי הקשה ביותר היא לשמור את הצוות הטכני הרחק מהצילומים". הוא מנע מהאחראית על התסריט להשגיח על התהליך, ולא הקדיש כל מאמץ לתכנון ולשמירה על רצף הצילום. לרוב הוא אילתר את הסצנות כמעט ללא תכנון מוקדם, ולעיתים ביטל את הצילומים כאשר חש חסר השראה. "כל יום ז'אן-לוק פשוט היה מגיע עם הפנקס שלו ומשרבט כמה הערות וקצת דיאלוג והיינו עושים חזרות אולי כמה פעמים כדי שאדע במעורפל לאן לכוון את המצלמה", סיפר הצלם, . 

קוטאר, שהתמחה בצילום מלחמה, סיפר ששמח לצלם את הסרט לאחר שגודאר אמר לו ש"זה יהיה כמו לצלם כתבה". הוא פיתח את טכניקת הצילום שלו תוך כדי אלתור הסצנות עם גודאר: 

קוטאר צילם רק במצלמה קלה הנישאת ביד, כדי ליצור סגנון דוקומנטרי. כדי להשיג תנועה חלקה הוא היה מצלם בישיבה על כיסא גלגלים או עגלת דואר. השימוש במכשירים מעטים וקלים אפשר לגודאר לצלם באופן מהיר וספונטני. לדבריו, אופן הצילום המהיר והמאולתר נועד להבטיח "תוצאה ישרה וכנה".

 פוסט-פרודקשן 
הסרט צולם ללא קול ודובב על ידי השחקנים בשלב הפוסט-פרודקשן. סרטי הצילום עובדו בתהליך  שהגביר את רגישותם לאור, כדי לפצות על היעדר התאורה המלאכותית.

הגרסה הראשונה של הסרט הייתה ארוכה מדי, וגודאר חתך אותה באופן שיצר ג'אמפ קאטס רבים. "יצרתי סרט שנמשך שעתיים ורבע או שעתיים וחצי; זה היה בלתי אפשרי, בחוזה צוין שאורך הסרט לא יעלה על שעה וחצי... לקחנו את כל הצילומים וחתכנו באופן שיטתי כל מה שאפשר היה לחתוך, תוך ניסיון לשמור על קצב כלשהו," אמר. ז'אן-פייר מלוויל, שייעץ לגודאר על עריכת הסרט, סיפר כי "אמרתי לו לחתוך כל דבר שלא מקדם את הפעולה ולהסיר את כל הסצנות שאינן הכרחיות, כולל הסצנה שלי. הוא לא הקשיב לי, ובמקום לחתוך סצנות שלמות כפי שהיה נהוג אז, היה לו את הרעיון הגאוני לחתוך חלקים פחות או יותר אקראיים מתוך הסצנות. התוצאה הייתה מצוינת."

 קידום, הכנסות וביקורת 
סוכן יחסי הציבור רישאר בלדוצ'י שנשכר לקידום הסרט ארגן מסע פרסום מקיף שהתמקד בשיטת העבודה החדשנית של גודאר, ובאמצעותו צבר הסרט מוניטין עוד לפני פרסומו. טריפו וגודאר סיפקו ראיונות לתקשורת, ועיתונאי מה"לה נובל אובזרווטר" ליווה את תהליך יצירת הסרט ודיווח עליו בעיתון. בינואר 1960 זכה גודאר ב על הסרט. לאחר הקרנות מבחן מוצלחות בליון ובמרסיי, שבהן נכחו אנשי תרבות כגון ז'אן-פול סארטר, ז'אן קוקטו, סופיה לורן, מרגריט דיראס, פרנסואז סאגאן,  וקרלו פונטי, יצא הסרט לאקרנים בפריז ב-16 במרץ 1960.

"עד כלות הנשימה" זכה להצלחה מסחרית, עם למעלה מ-250 אלף צופים במהלך שבעת השבועות הראשונים לפרסומו בצרפת והכנסות כוללות של כ-600,000 דולר (שווה ערך לכ-6,300,000 דולר בשנת 2024). הוא היה יוצא דופן בין סרטי הגל החדש בהצלחתו בקרב הקהל הרחב בבתי הקולנוע הגדולים. יציאתו לאור הייתה סנסציונית והוא תואר מייד כפורץ דרך. הביקורת שקיבל הייתה מעורבת, אך חיובית ברובה; בעוד חלק מהמבקרים מצאו את שיטת ההפקה של גודאר "לא-מקצועית להדהים", אחרים תיארו אותה כ"מונומנטלית".

הטכניקה של הסרט משכה תשומת לב ביקורתית רבה עם פרסומו.  כתב במגזין  ש"מבחינה טכנית, אף במאי מתחת לגיל 30 לא פירק לאחרונה את התבנית הישנה ליצירת סרטים במיומנות כה מושלמת".; במקור פורסם ב-Les Lettres Françaises 818, 31 במרץ 1960 ב"מחברות הקולנוע" כתב  כי "מכל הסרטים שצולמו על ידי במאי הקולנוע הצרפתי החדש, 'עד כלות הנשימה' הוא לא הטוב ביותר, שכן הוא לא ממש משתווה ל-'400 המלקות'; והוא גם לא החזק ביותר: ישנו 'הירושימה אהובתי'. אבל הוא הכי מייצג." הוא כינה את הסרט "יצירת מופת" ושיבח את עבודת הבימוי ואת המיז-אנ-סצנה ה"טבעי והחופשי" של גודאר.; במקור פורסם במחברות הקולנוע 106, אפריל 1960, עמ' 6-25 בפרט זכו לשבחים הקצב והתנועה בסרט. שמואל אור כתב כי "מצלמתו של גודאר, המעברים המלאכותיים קמעה, ועל הכל: העריכה המדורבנת על ידי תחושה של טירוף גובר וגואה" הם אלה שהופכים את "עד כלות הנשימה" ל"סרט מחדש". רוג'ר אנג'ל  כתב ב"ניו יורקר" שהמצלמה בסרט "קופצנית, זורמת, רגזנית וקומית – קמה לחיים עם הצצות חטופות, פניות פתאומיות, מבטים גסים ושינויים זועמים במצב הרוח", וסטנלי קאופמן  כתב ב"ניו ריפבליק" שהמצלמה "עוקבת אחרי הגיבור כמו כלבלב, מתגלגלת, מסתובבת ונדחקת אליו." איזבל רנייה כתבה ב"לה מונד" כי "הכל [בסרט] מסתחרר במערבולת נפלאה שבה יופיה של התנועה סוחף הכול בדרכו, מנפץ לרסיסים את כל המוסכמות."

עלילת הסרט קיבלה ביקורת מעורבת. נטען שהיא מביעה ערכים בלתי מוסריים ואקזיסטנציאליסטיים. ב"ניו יורק טיימס" תיאר בוזלי קראות'ר את "עד כלות הנשימה" כסרט "מושחת באופן מופגן ומשוחרר מרסן, נעדר כל גוון מוסרי, שמתמקד בארוטיקה ובדחפים חסרי המנוחה של צעיר מושחת". סטנלי קאופמן תיאר את מישל כאנטי-גיבור אופייני שמייצג בקיצוניות את תחלואי התקופה, כגון התפרקות היסודות הדתיים. ב"טיים" נכתב ש"גודאר יצר סוג של אפוס מאולתר, רצף דימויים ג'ויסיאני... הגיבור מתנהג כהתגלמות ה-acte gratuit  של ז'יד, ואת סיפורו ניתן לראות כאלתור על העיקרון האקזיסטנציאליסטי לפיו החיים הם רק רצף של דברים אקראיים." יוסף שריק, מבקר הקולנוע של "הארץ", כתב כי על פי הסרט, לחיים "אין שום משמעות ואין שום תכלית". שמואל אור כתב ב"חרות" כי לעומת "400 המלקות" שהציג סיפור מרגש ו"הירושימה אהובתי" שהמחיש את זוועות המלחמה, גודאר "מותיר את צופיו בריקנות: לקנקן החדשני שלו תוכן תפל".

באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 95 אחוזי תמיכה בהתבסס על 82 ביקורות. על פי קונצנזוס המבקרים של האתר, "'עד כלות הנשימה' כתב מחדש את חוקי הקולנוע – ויותר מ-50 שנה מאז פרסומה, הקלאסיקה פורצת הדרך של גודאר נותרת חיונית באותה מידה."

 ניתוח ופרשנות 
 עלילה 
מכיוון ש"עד כלות הנשימה" נוצר על פי עלילה מאת טריפו, הוא הנרטיבי ביותר מבין סרטיו של גודאר, משקיע מאמץ רב יחסית בפיתוח מערכת היחסים בין הדמויות הראשיות, ועשיר בהתרחשויות יותר מרוב סרטיו של גודאר. עם זאת הציג גודאר את העלילה באופן מקוטע והותיר מספר חורים בעלילה. למשל, לאחר שמישל יורה בשוטר ונמלט בריצה, הוא מופיע במכונית בפריז, בלי הסבר איך ומתי הגיע לשם. ריצ'רד נופרט כתב שבעוד טריפו הציב סצנות שלמות בזו אחר זו, בסגנון יותר נאו-ריאליסטי, גודאר הציג "רסיסים של פעולה" וצמצם אירועים נרטיביים חשובים, כמו הירי של מישל בשוטר ומותו של מישל, לסצנות קצרות ומבלבלות, תוך הענקת זמן מסך ממושך לסצנות שלא מקדמות באופן משמעותי את העלילה, כמו פטרישה המסרקת את שערה. נופרט וג'יימס מונקו  טענו שהעלילה שכתב טריפו לא הייתה יוצאת מן הכלל, והסגנון והגישה של גודאר אליה הם שהפכו את הסרט ליצירה חדשנית; מונקו כתב שבבימויו של טריפו הסרט היה "שקט, רך וחומל יותר", ולא היה נתפס כמהפכני.

 טכניקה 
גודאר התריס נגד המוסכמות שהיו מקובלות בקולנוע הצרפתי באמצעות שיטות צילום ועריכה חדשניות, הבולטת והמהפכנית בהן היא הג'אמפ קאט.
הסרט מתאפיין בקצב מהיר ו"קצר נשימה", אפקט שיוחס בעיקר לשימוש הנרחב של גודאר בג'אמפ קאטס. דאדלי אנדרו  כתב שגודאר "פונה לטירוף של עריכה כאשר צילום פשוט אינו מצליח להעביר את ההתרגשות של העלילה, הדמות או הנושא"; כך נוצר, על פי טי ג'פרסון קליין, "סרט של אי-רציפות פראית".

שתי הדמויות הראשיות של הסרט אינן מתגוררות בפריז; מישל הוא בן מרסיי ופטרישה אמריקאית. לפי פיליפ ג'ון אשר, "למרות, ואולי בגלל, העובדה שגם מישל וגם פטרישה מסתכלים על פריז כאאוטסיידרים, הסרט נהנה מאוד להציג את מראות פריז": מגדל אייפל, שער הניצחון, ואף מספר צילומי אוויר של מוזיאון הלובר ושל קתדרלת נוטרדאם. פיליפ לופייט  ציין את הצילום האלגנטי של אתרי התיירות של פריז, וכתב כי "ברגע שהסרט יוצא החוצה, פריז מתערבלת סביבו ומפתה את המצלמה לבוא אחריה."

 מקורות ומחוות 
מספר פרשנים תיארו את "עד כלות הנשימה" כפסטיש של מותחני פשע אמריקאיים. הסרט דומה בעלילתו לפילם נואר אמריקאי קלאסי, ומשלב מחוות לסרטים מהז'אנר; למשל, בסצנה שבה מישל מסתתר באולם קולנוע, מתנגן קטע מ-, סרט אמריקאי בנושא דומה. גודאר הקדיש את הסרט ל, אולפן קולנוע אמריקאי שהפיק סרטי גנגסטרים מסוג בי אותם שיבחו גודאר וטריפו כמבקרים.

"עד כלות הנשימה" כולל מחוות אינטרטקסטואליות רבות לקולנוע וכן לציור, למוזיקה ולספרות. אנט מייקלסון  תיארה אותו כדוגמה מובהקת של אינרטקסטואליות. מונקו כתב כי הסרט מציג קולאז' של פריטים תרבותיים: הדמויות "צפות בים גועש של דימויים וצלילים, מטאפורות והיקשים, חצאי אמיתות פוליטיות וקלישאות תרבותיות." מישל ופטרישה משוחחים ארוכות על טעמם האמנותי – הוא אוהב את בוגרט ואת מוצארט, היא את ברהמס, רנואר ופוקנר. התנהגותו של מישל היא חיקוי של בוגרט, והוא מת לאחר שהוא חולף על פני כרזת קולנוע שקוראת "לחיות בסכנה עד הסוף". דייוויד בורדוול וקריסטין תומפסון  כתבו ש"התנהגותו של מישל מוצגת כמוּנעת על ידי הסרטים ש'עד כלות הנשימה' מחקה."

 פסקול 
פסקול הסרט אינו תואם באופן מלא את החלק הוויזואלי שלו. לאורך חיתוכי הג'אמפ-קאט הרבים, הפסקול ממשיך ללא הפרעה. במספר מקרים הצלילים סותרים את התמונות שעל המסך. לדוגמה, כשמישל מוצא את האקדח במכונית הגנובה, הוא מעמיד פנים שהוא יורה בו ונשמע קול נפץ, על אף שהאקדח לא יורה. מישל מארי  כתב כי "ההחלטה להעדיף אי-רציפות חזותית הולכת יד ביד עם העצמאות הכללית של הפסקול – יש לו משך זמן משלו, שאינו כפוף להיגיון שבחיבור בין התמונות." נופרט תיאר את הפסקול כ"ערבוביה של מוזיקה שמופיעה ונעלמת, גואה ודועכת לחלוטין, וצלילים דיאגטיים מזדמנים."

את המוזיקה לסרט כתב . לדבריו של סולל, גודאר לא נתן הנחיות לגבי סוג המוזיקה הדרושה, מלבד הצעה להשתמש בבנג'ו. סולל כתב מוזיקה להרכב של 30 נגנים, שהמוטיב העיקרי בה היה תמות קבועות לשתי הדמויות הראשיות: התמה של מישל נועדה להיות "מתוחה, כמעט מיוסרת", ושל פטרישה "עדינה, כמעט מתוקה מדי". התמה של מישל מופיעה ברגעי מפתח בסרט, גם כאלה שעוסקים במישל שלא בנוכחותו - למשל, כשדיווח על מעשיו מגיע אל המשטרה. פיליפ ג'ון, שטען שהשימוש הרב בתמה של מישל, גם בסצנות שבהן הוא אינו נוכח, משמש כתזכורת לצופים שהנושא העיקרי של הסרט הוא החיפוש אחר מישל.

 השפעה 
הסרט יצא לאקרנים כשתנועת הגל החדש הייתה בעיצומה – כשנה אחרי צאת שני סרטי הדגל האחרים של התנועה, "400 המלקות" ו"הירושימה אהובתי". "עד כלות הנשימה" הגדיר את התנועה והפך למניפסט המובהק שלה. הוא השפיע השפעה מכרעת על התפתחות הקולנוע המודרני, ובפרט על תור הזהב של הוליווד בשנים 1967–1974. דמות הרוצח הנונשלנטי של מישל פואקר השפיעה על דמויות קולנועיות רבות שנוצרו אחריה.

הסרט השיק את הקריירה של גודאר כבמאי ומיצב אותו כמנהיג תנועת הגל החדש לצד פרנסואה טריפו, כשהציג אותו לקהל ולמבקרים כקולנוען ייחודי בעל סגנון חדשני ולא-קונבנציונלי. גודאר המשיך לקריירה קולנועית ארוכה, אך "עד כלות הנשימה" נותרה יצירתו הידועה והנצפית ביותר.

הסרט עובד לרימייק אמריקאי באותו שם  בשנת 1983. הוא שימש כמקור השראה לבמאים כמו רוברט אלטמן, סטנלי קובריק, מרטין סקורסזה וקוונטין טרנטינו ולסרטים כגון "ספרות זולה", "בוני וקלייד", "רחובות זועמים" ו"זרים".

 פרסים 
 זכייה ב (1960)
 זכייה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר  (1960)
 זכייה בפרס  לסרט הטוב ביותר (1960)
 מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (1962)

לקריאה נוספת



קישורים חיצוניים





 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי ז'אן-לוק גודאר
קטגוריה:סרטים צרפתיים
קטגוריה:סרטי פולחן
קטגוריה:סרטי 1960
קטגוריה:סרטי שחור-לבן
קטגוריה:סרטים בצרפתית
קטגוריה:סרטים שעלילתם מתרחשת בצרפת