קריסת וול סטריט 1929

קריסת וול סטריט ב-1929 (אירוע המכונה גם "המפולת הגדולה") הייתה הנפילה ההרסנית ביותר של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, בהתחשב בעוצמת השלכותיה ובמשך הזמן הארוך שלהן. הקריסה נחשבת לתחילתה של המשבר הכלכלי של 1929 ותקופת השפל הגדול, שנמשכה עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים.

בעוד שנפילת שוק המניות נמשכה למעלה מחודש, הקריסה מזוהה בעיקר עם יום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929 בו החלו הנפילות העזות, ועם יום שלישי השחור, 29 באוקטובר 1929 בה חלה נפילה עזה עוד יותר עם נפח עסקאות יומי חסר תקדים של כ-16 מיליון מניות, שהובילה להבנה כי כלכלת ארצות הברית, וכלכלת העולם כולו, נכנסות למיתון עמוק וארוך טווח.

בזמן הנפילה הייתה העיר ניו יורק מטרופולין גדול, ורחוב וול סטריט היה אחד המרכזים הכלכליים המובילים בעולם. הבורסה של ניו יורק (NYSE) הייתה שוק המניות הגדול בעולם.

בתחילת שנות שלושים של המאה העשרים, לאחר הקריסה, מדד דאו ג'ונס החל להתאושש, רק כדי ליפול שנית ב-1932. ב-8 ביולי 1932 הגיע דאו ג'ונס לשיא השפל של המאה העשרים ולא שב לרמות המחירים של לפני 1929 עד 23 בנובמבר 1954.

כלכלנים והיסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע להשפעות של הנפילה על האירועים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים שבאו לאחריה. במאמר שהתפרסם ב"האקונומיסט" ב-1998 נטען כי המיתון לא החל בנפילת שוק המניות וכי לא היה ברור כי נפילת שוק המניות תוביל לשפל כלכלי. ב-23 בנובמבר 1929 שאל האקונומיסט: "האם נפילה חדה בשוק המניות יכולה להוות מכשול בפני התעשייה כאשר התעשייה נמצאת ברובה במצב מאוזן ובריא? ...מומחים מסכימים כי חייב להיווצר איזשהו מכשול, אבל אין עדיין מספיק ראיות כדי להוכיח שמכשול זה ארוך או כי הוא יצור מיתון עמוק בתעשייה. אולם האקונומיסט ממשיך: "נפילה של בנקים מסוימים תתרחש בלי ספק. האם במסגרת הנסיבות יישארו לבנקים יתרות למימון מסחר ומפעלים תעשייתיים? ללא ספק המפתח למצב הוא מעמד הבנקים, ואי אפשר להעריך אותו כראוי לפני שהאבק ישקע."

 רקע 
החל מתום מלחמת האזרחים, החלה בארצות הברית תקופת הברונים השודדים שבה מספר מצומצם של אילי הון ובנקאים צברו כוח כלכלי ופוליטי משמעותי על ידי מספר חברות ענק שחלשו על כלכלת ארצות הברית למשך עשורים. חברות אלה קיימו מונופולים, מונופוסונים, וקרטלים (טראסטים) בתחומים מרכזים בתעשייה כמו רכבות, ספנות, פלדה, נפט, בנקאות, מכירת זרעים ועוד. דמויות מרכזיות כללו את קורנליוס ואנדרבילט, לילנד סטנפורד, אנדרו קרנגי, דניאל דרו ועוד. הכוח הכלכלי של יזמים אלה התרגם לכוח פוליטי רב על ידי שילוב של שוחד, לובי פוליטי, השפעה על העיתונות ועל ראשי הערים. השפעה פוליטית מיוחדת הייתה לבנקים שכן בהיעדר בנק מרכזי הם הלוו לממשלת ארצות הברית כסף. העדר בנק מרכזי הוביל גם ל"ריצות על הבנק" רבות שבהן אזרחים איבדו את כל חסכונתיהם ובנקים פשטו רגל, כמו קריסת הבורסה ב-1873. לקראת סוף התקופה צברו שני יזמים כוח פוליטי-כלכלי אדיר - ג'ון ד. רוקפלר הבעלים של חברת הנפט סטנדרד אויל וג'יי. פי. מורגן הבנקאי ששלט בנק ג'יי. פי. מורגן ושות'.

מורגן ארגן את התעשייה בארצות הברית במונופולים וטראסטים שהגדילו את כוחן הכלכלי-פוליטי. הוא איגד חברות ליצירת תאגידי ענק כמו חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק, תאגיד ג'נרל אלקטריק, חברת הפלדה הגדולה בעולם, US Steel, תאגיד התקשורת AT&T, חברת המיכון החקלאי International Harvester ועוד. הגדלת הריכוזיות התאפשרה תודות לחקיקה שאפשרה את חוקיות הטראסטים, חוקים נגד התאגדות עובדים, ושליטה חזקה במפלגות הפוליטיות. במקביל הדבר גרר קשיים הולכים וגדלים עבור חקלאי ארצות הברית (שהיו אז חלק ניכר מהאוכלוסייה) וכן בקרב הפועלים. החקלאים נאצלו לקנות זרעים, מיכון חקלאי, נפט ומוצרים נוספים ממונופולים, כך שמחירם של מוצרים אלה היה יקר במיוחד. הובלת מוצרים ברכבות הייתה יקרה בשל מונופול הרכבות של אילי הרכבת. החובות של המשקים החקלאיים הלכו ותפחו. דבר זה יצר תסיסה פוליטית בקרב חקלאים ופועלים עניים בארצות הברית, שהחלו ללחוץ על המפלגות לשנות את החקיקה - תחילה דרך המפלגה הפופוליסטית ולאחר מכן דרך התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית שהשפיע על שתי המפלגות. לאחר ההתנקשות בנשיא ויליאם מקינלי בספטמבר 1901, מונה הרפובליקאי טדי רוזוולט רוזוולט היה ליברל מסוג חדש - עד כה הליברלים דאגו שהממשלה תהיה חלשה כדי לשמר את חירות הפרט. הליברלים של המאה ה-20 רצו ממשלה עם יותר סמכויות, כדי להגן על הציבור מפני תאגידים גדולים. רוזוולט טען כי "אנחנו צריכים עוצמה ציבורית כמשקל נגד לעוצמה פרטית" (של התאגידים הגדולים). התסיסה החברתית הובילה להתנגשויות - כמו שביתת פועלות הטקסטיל במנהטן בשנת 1909, דוגמה לאלימות חמורה הייתה הטבח בלאדלו בשנת 1914 שבו חיילים ושכירי חרב של חברות כרייה ירו במקלעים על אוהלים של משפחות כורי פחם.

בתקופה זו החל העידן הפרוגרסיבי של תיקונים חברתיים רבים. ב-1912 רוזוולט פרש מהמפלגה הרפובליקנית, והקים את "המפלגה הפרוגרסיבית" שלא האריכה ימים. בבחירות לנשיאות הרפובליקאים התפצלו בין רוזוולט לבין המפלגה הרפובליקאית. וודארו וילסון הדמוקרט עלה במקומו והמשיך עם מדיניות פרוגרסיבית כמו - מס הכנסה פרוגרסיבי ב-1913 - 1% על שכר נמוך ו-7% על שכר גבוה. בשנת 1913 קמה מערכת "הבנק הפדרלי" בניסיון למנוע ריצות על הבנקים. בשנת 1914 נחקק חוק האנטי טראסט של קלייטון, כדי למנוע מראש מונופולים ואוליגופולים.

עם זאת השפעת המיליארדים של ארצות הברית על המדיניות הכלכלית של ארצות הברית ועל הפוליטיקה בכלל נמשכה הלאה עד שנות השפל הגדול. הבנקאי אנדרו ויליאם מלון הפך לשר אוצר שכיהן במשך 11 שנה תחת שלושה נשיאים רפובליקנים שונים. הוא קיצץ מיסים למיליונרים והקל על חברות גדולות. המס המרבי ירד מ-73% ל-58% ב-1922, ל-50% ב-1923, 46% ב-1924, 25% ב-1925, ול-24% ב-1929. דבר זה יצר צמיחה לזמן מה - אבל גם בועה פיננסית שתרמה להתפתחות השפל הגדול. הצמיחה של החברות הגדולות הובילה לצמיחה בשוק המניות. דבר זה הוביל לרעיון חדש לפיו גם האיכרים והפועלים העניים יוכלו להתעשר, על ידי השקעת הונם בקניית מניות בבורסה. באופן זה אנשים לוו כסף כדי לקנות מניות מתוך מחשבה כי הרווחים הגבוהים ימשכו עוד ועוד.

שנות העשרים הסוערות, העשור שהוליך לנפילה, הייתה תקופה של עושר עירוני, ולמרות זהירות מפני ספקולציות, האמינו רבים שהשוק יכול לעמוד לאורך זמן ברמות מחירים גבוהות. זמן קצר לפני הנפילה, התנבא הכלכלן ארוין פישר כי: "מחירי המניות הגיעו למה שנראה כמו רמת מחירים גבוהה וקבועה". האופטימיות והרווחים הכלכליים של שוק תוסס התנפצו ביום חמישי השחור, כאשר מחירי מניות בבורסה של ניו יורק קרסו. מחירי המניות נפלו באותו יום והמשיכו ליפול בקצב שלא נחזה מראש למשך חודש שלם.

בימים שלפני יום חמישי השחור, השוק היה מאוד לא יציב, וכלל תקופות של מכירות ונפח מסחר גבוה וביניהן תקופות קצרות של עליית מחירים והתאוששות. הכלכלן והסופר ג'וד ווינסקי (Jude Wanniski) ייחס תפניות חדות אלו לדיונים בקונגרס על חוק לקביעת מכסי מגן.

מהלך הקריסה
ממוזער|300px|קומת המסחר של הבורסה בניו יורק לאחר ההתרסקות של 1929
לאחר שש שנים של עליות, כאשר העולם ראה את מדד הדאו ג'ונס מגיע לשיא של 381.17 נקודות ב-3 בספטמבר 1929, נפל השוק בחדות, כשהוא מאבד 17% מערכו בבת אחת. לאחר מכן עלו המחירים עד כדי חצי מערך הנפילה לאורך השבוע שבא אחריו, רק כדי ליפול חזרה מיד אחריו. הירידה התעצמה עד שהגיעה לשיא ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929. שיא של 12.9 מיליון מניות החליפו ידיים באותו יום.

בשעה 13:00 באותו יום (24 באוקטובר), נפגשו מספר בנקאים מרכזיים בוול סטריט כדי למצוא מוצא מהפאניקה והכאוס שהשתלטו על קומת המכירות. הפגישה כללה את Thomas W. Lamont, מנכ"ל בנק ג'יי פי מורגן; Albert H. Wiggin, מנכ"ל Chase Bank; (שלימים ימוזג לתוך JP Morgan) וCharles E. Mitchell, נשיא נשיונל סיטי בנק (לימים סיטיבנק) בניו יורק. הם בחרו בריצ'רד וויטני, סגן הנשיא של המסחר, לפעול בשמם. הודות לגב הפיננסי של הבנקים מאחוריו, החל וויטני להגיש הצעות לרכוש חבילות גדולות של מניות תעשיית הברזל בסכום גבוה בהרבה מערכן בשוק. בעוד הסוחרים מסתכלים, המשיך וויטני להציע סכומים דומים על חבילות דומות של מניות של חברות מבוססות, טקטיקה זו דומה לטקטיקה בה השתמשו כדי לסיים את הפאניקה שפרצה בבהלת 1907. אולם במקרה זה, העצירה הייתה זמנית בלבד.

במהלך סוף השבוע, סוקרו האירועים בצורה נרחבת על ידי העיתונות. ביום שני, 28 באוקטובר, "יום שני השחור" הראשון, החליטו משקיעים רבים נוספים לצאת מהשוק, והביאו לירידות מחירים נוספות בשיעור של 13%. למחרת, "יום שלישי השחור", 29 באוקטובר 1929, נסחרו כ-16 מיליון מניות כאשר בחצי שעה הראשונה של המסחר נסחרו קרוב לשלושה מיליון ושלוש מאות אלף מניות.. היקף המכירות ב-29 באוקטובר 1929 היה "...שיא שלא ישבר כמעט 40 שנה, עד 1968." הסופר ריצ'רד מ' סיילסמן כתב כי ב-29 באוקטובר נפוצו שמועות מכוונות, כי נשיא ארצות הברית הרברט הובר לא יטיל וטו על מכסי המגן, גרמו לנפילה נוספת בשוק." ויליאם סי. דוראנט הצטרף למספר חברים במשפחת רוקפלר וענקים כלכליים נוספים כדי לקנות כמות גדולה של מניות ובכך להפגין את האמון שלהם בשוק, אולם מאמציהם לא הצליחו לעצור את הנפילה. הדאו ג'ונס איבד עוד 12% באותו יום, הפאניקה של המשקיעים הגיעה לשיאה כאשר לחלק מהמניות לא היו קונים כלל, בכל מחיר. המסחר נמשך עד ל-7:45 באותו ערב ובסך הכל השוק איבד 14 מיליארד דולר באותו היום, דבר שהביא את הפסדי השבוע לכדי 30 מיליארד דולר, פי עשרה יותר מאשר התקציב השנתי של הממשל הפדרלי דאז, והרבה יותר ממה שהוציאה ארצות הברית במהלך כל מלחמת העולם הראשונה.

+ ממוצע הדאו ג'ונס בין 28 ו-29 באוקטובר 1929 תאריך  שינוי  אחוז השינוי  נסגר 28 באוקטובר 1929  38.33-  12.82-  260.64 29 באוקטובר 1929  30.57-  11.73-  230.07

ב-13 בנובמבר הגיע הדאו ג'ונס לשפל זמני כאשר הוא נסגר באתו יום על 198.60 נקודות. במשך מספר חודשים לאחר מכן החל השוק להתאושש, עד שהדאו ג'ונס הגיע לשיא משני של 294.07 נקודות ב-17 באפריל 1930. משם ואילך השוק התחיל בירידה קבועה עד שב-8 ביולי 1932 הגיע המדד לשפל של 41.22 נקודות, ובכך השלים ירידה של 89% מערכו בשיא. היה זה השפל הנמוך ביותר מאז המאה התשע עשרה.

יסודות כלכליים
ממוזער|350px|ממוצע הדאו ג'ונס 1928–1930
הנפילה החלה לאחר התרחבות הפעילות הספקולטיבית בסוף שנות העשרים אשר גרמה למאות אלפי אמריקאים להשקיע בכבדות בשוק המניות, רבים מהם לוו כסף כדי להעמיק את השקעותיהם. המצב המשיך עד שבאוגוסט 1929, ברוקרים הלוו באופן קבוע כספים למשקיעים קטנים עד כדי למעלה משני שלישים מערך המניה אותה הם קנו. מעל 8.5 מיליארד דולר ניתנו בהלוואות, יותר מכל הכסף שנמצא במחזור בארצות הברית. העלייה במחירי המניות עודדה אנשים רבים להשקיע; אנשים קיוו שמחירי המניות ימשיכו להאמיר. ממוצע מכפיל הרווח (יחס בין מחיר מניות החברה לרווחיה) היה בספטמבר 1929 32.6, הרבה מעבר לנורמות ההיסטוריות. רוב הכלכלנים ראו באירוע זה את המאורע הדרמטי בהיסטוריה של הכלכלה המודרנית.

ב-24 באוקטובר 1929 (מדד הדאו ג'ונס בדיוק עבר את השיא שלו ב-3 בספטמבר כאשר עמד על 381.17 נקודות), התהפכה מגמת השוק, והחלה פניקת מכירות. בשנת 1931, הוקמה על ידי הסנאט "ועדת פיקורה" כדי ללמוד את הסיבות לנפילה. הקונגרס האמריקאי העביר ב-1933 חוק הקובע כי חייבת להתקיים הפרדה בין הבנקים המסחריים, המקבלים פיקדונות ומעניקים הלוואות, לבנקי השקעות המציעים חיתום מנפיקים ומפיצים מניות, איגרות חוב ושאר נירות ערך.

לאחר הנפילה של 1929, שוקי המניות בכל העולם הוסיפו אמצעים כדי לעצור בצורה זמנית את המסחר במקרה של ירידות שערים חדות, בטענה כי אמצעים אלו ימנעו מקרי פאניקה דומים. הנפילה החד-יומית ב-19 באוקטובר 1987, הידועה גם כיום שני השחור, הייתה חדה אפילו יותר מהנפילה של 1929, כאשר מדד התעשייה של הדאו ג'ונס ירד 22.6%. (יומים מאוחר יותר השווקים התאוששו, וקבעו את העלייה הגדולה ביותר ביום אחד מאז 1933).

מחקר אקדמי
נפילת וול סטריט בשנת 1929 והשפל הגדול היו המשבר הכלכלי הגדול ביותר של המאה העשרים. הפאניקה של אוקטובר 1929 הפכה לסמל לעיוות הכלכלי שאחז בעולם במהלך העשור הבא. "ההתרסקות של 1929 גרמה 'לחוסר התמצאות ולפחד', אבל, 'השוק התחלף במהרה בהכחשה, רשמית ולאחיזת עיניים המונית.'. "הנפילה במחירי מניות ב-24 וב-29 באוקטובר 1929... הופיעו כמעט במקביל בכל שוקי העולם חוץ מאשר ביפן." לקריסה של וול סטריט הייתה השפעה מרכזית על כלכלת ארצות הברית והעולם, והייתה מקור לדיון אקדמי אינטנסיבי במספר תחומים - היסטורי, כלכלי ופוליטי - מאז התרחשותה ועד היום. "יש אנשים המאמינים כי שימוש לרעה מצד חברות אחזקה תרם לקריסה של 1929 בוול סטריט ולמיתון שבא בעקבותיו." "אנשים רבים מאשימים את הבנקים המסחריים, בכך שהיו יותר מדי להוטים לשים הפקדות בסיכון בשוק המניות."

"הקריסה של 1929 עצרה את שנות העשרים הסוערות בפתאומיות." כפי שטען ההיסטוריון הכלכלי צ'ארלס קינדלברג, ב-1929 לא היו "...פתרונות של מוצא אחרון", שלו היו קיימים ו"מתורגלים כהלכה" היו מהווים "מפתח לקיצור ההאטה הכלכלית שנבעה מהמשבר." הקריסה סימנה את תחילתן של השלכות נרחבות וארוכות טווח עבור ארצות הברית. השאלה המרכזית היא: האם "הקריסה של 1929 גרמה למיתון?", או שהיא נבעה מהתפוצצות בועת האשראי הכלכלית? הירידה במחירי המניות גרמה לפשיטות רגל ולקשיים מקרו-כלכליים ובכללם סגירת עסקים, פיטורי עובדים ועוד קשיים הנובעים ממיתון כלכלי. ניתן לראות בעליה במספר הלא מועסקים ובמיתון תוצאה ישירה של הקריסה, אבל היא בשום פנים לא האירוע היחיד שתרם למיתון. בכל זאת מקובל לראות בנפילה את הגורם בעל ההשפעה הגדולה ביותר על האירועים שבאו בעקבותיו.

בין אם הניתוח נכון או לא, היו התוצאות היו קשות עבור מרבית האוכלוסייה. "בנוגע לאספקט אחד של הקריסה מסכימים רוב המומחים האקדמיים לגבי דבר אחד: הקריסה מחקה עושר של מיליארדי דולרים בבת אחת, התוצאה המיידית הייתה ירידה חדה בכוח הקנייה." הכישלון גרר ביקוש כלל עולמי ליתרות הזהב של ארצות הברית (ולכן לדולר, עקב תקן הזהב), וגרם לפדרל ריזרב להעלות את הריבית. כתוצאה מכך, נכשלו כ-4,000 לווים גדולים (בהם בנקים) לשלם את חובותיהם. כמו כן, החוק העוסק במכירה בחסר של ניירות ערך, הקובע כי "... מכירה בחסר של מניה מותר רק כאשר המחיר האחרון של המניה שנקבע היה בעלייה", "... נקבע רק אחרי הקריסה ב-1929 כדי למנוע ממכירה בחסר לדחוף למטה את מחיר המניות".

היסטוריונים רבים רואים בהתרסקות של וול סטריט ב-1929 חלק מתהליך היסטורי שהשתלב בתאוריות בנוגע לשגשוג ונפילה. לדברי כלכלנים, כגון ג'וזף שומפטר וניקולאי קונדרתיף, הקריסה הייתה אירוע היסטורי רגיל שהתרחש בתהליך המתמשך של מחזור כלכלי. ההשפעה של הקריסה גרמה להאצת השלב הבא במחזור. כלכלנים בולטים, כגון פרידריך האייק, סירבו לקבל תזה זו וטענו כי מקור משבר זה, כמו כמעט כל המשברים בעבר, במדיניות ממשלתית, כדוגמת הורדת הריבית והמדיניות המוניטרית המרחיבה שעודדה אנשים להגדיל את חובותיהם ולהשקיע בנכסים ספקולטיביים.

מילטון פרידמן, בספרו ההיסטוריה הכלכלית של ארצות הברית (A Monetary History of the United States), שנכתב יחד עם אנה שוורץ, טוען כי מה שגרם ל"כיווץ הגדול" (המונח שבו מתאר פרידמן את המיתון הגדול) להיות כה חמור לא הייתה התהפכות הגלגל במחזור הכלכלי, מיסי המכס, או הקריסה ב-1929 של שוק המניות. לטענתו, התמוטטות המערכת הבנקאית במהלך שלושת גלי הפאניקה בשנים 1930–1933 היא הגורם המרכזי שדחף את ארצות הברית למיתון העמוק..

ראו גם
 ניו דיל
 יום חמישי השחור

לקריאה נוספת
 Bierman, Harold. "The 1929 Stock Market Crash". EH.Net Encyclopedia, edited by Robert Whaples. August 11, 2004. URL https://web.archive.org/web/20100517030019/http://eh.net/encyclopedia/article/Bierman.Crash
 Brooks, John. (1969). Once in Golconda: A True Drama of Wall Street 1920-1938. New York: Harper & Row. 
 Galbraith, John Kenneth. (1954). The Great Crash: 1929. Boston: Houghton Mifflin. 
 Klein, Maury. (2001). Rainbow's End: The Crash of 1929. New York: Oxford University Press. 
 Klingaman, William K. (1989). 1929: The Year of the Great Crash. New York: Harper & Row. 
 Rothbard, Murray N. "America's Great Depression"
 Salsman, Richard M. “The Cause and Consequences of the Great Depression” in The Intellectual Activist
 “Part 1: What Made the Roaring ’20s Roar”, June, 2004, pp. 16–24
 “Part 2: Hoover’s Progressive Assault on Business”, July, 2004, pp. 10–20
 “Part 3: Roosevelt's Raw Deal”, August, 2004, pp. 9–20
 “Part 4: Freedom and Prosperity”, January, 2005, pp. 14–23
 Shachtman, Tom. (1979). The Day America Crashed. New York: G.P. Putnam. 
 Thomas, Gordon, and Max Morgan-Witts. (1979). The Day the Bubble Burst: A Social History of the Wall Street Crash of 1929. Garden City, NY: Doubleday. 

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:שוק ההון האמריקאי
קטגוריה:השפל הגדול
קטגוריה:1929 בארצות הברית