התסמונת המיאלודיספלסטית

תסמונת מיאלודיספלסטית (באנגלית: Myelodysplastic syndrome או בקיצור MDS; כונתה בעבר: פרה-לוקמיה), היא אוסף מופעים המטולוגיים המאופיינים בייצור לא יעיל של תאי דם מהשורה המיאלואידית, ובסיכון לחלות בלוקמיה מיאלואידית חריפה (AML).

שכיחות ה-MDS נעה בין 2.1–12.6 מקרים ל-100,000, ותלויה בגיל החולה - ככל שהחולה מבוגר יותר כך הסיכוי לאבחן MDS עולה. המחלה עצמה מאופיינת בניוון של מח העצם, ויכולה להיות ראשונית (אידיופתית) או שניונית (למשל, כתוצאה מחשיפה סביבתית או תעסוקתית לקרינה או לבנזן) וטיפול כימותרפי (קרויה גם: therapy related MDS). לרוב המחלה השניונית נוטה להיות קשה יותר מהראשונית כי היא נוטה להתפתח במקרים רבים יותר ל-AML (לויקמיה מיאלואידית חריפה).

MDS היא מחלה חד-שבטית (מונוקלונאלית) המאופיינת בהתרבות משמעותית של תאים במח העצם שלא מצליחים לצאת אל הדם ההיקפי. מח העצם עשיר בתאים שעברו שינויים מורפולוגיים שונים ופתולוגיים, שיכולים להיות משורה אחת או יותר, בעוד שבדם הפריפרי יש ציטופניה (מיעוט של כל סוג, או של חלק מסוגי תאי הדם השונים). ברבים מהמקרים מופיעות הפרעות כרומוזומליות אופייניות.

 תסמין קליני 
התסמינים הקליניים ברובם אינם ספציפיים, וקשורים בעיקר לציטופניה בדם. חלק מהתסמינים יהיו:
אנמיה - עייפות, חולשה.
נויטרופניה - שכיחות גדולה יותר לזיהומים.
טרומבוציטופניה - עליה בסיכוי לדימומים כתוצאה מספירה נמוכה של טסיות.
הגדלה של הטחול ב-20% מהמקרים; הגדלה של הכבד לא שכיחה.

רבים מהחולים לא מציינים תסמינים קליניים כלשהם, הם (א-סימפטומטיים) והמחלה מתגלה במהלך בדיקות דם רוטיניות. לצורך האבחנה יש לשלול אנמיה, תרומבוציטופניה או לויקופניה מסיבות אחרות, וכן למצוא שינויים דיספלסטיים במח העצם.

 גנטיקה 

 תסמונת -5q 
תסמונת -5q היא תת-סוג של MDS שמאופיין ב"מחיקה" מבודדת של הזרוע הארוכה של כרומוזום 5 (del(5p)). ה"מחיקה" מערבת גנים רבים, ביניהם RPS14, miR-145, ו-miR-146a. החסר החלקי של גן RPS14 פוגע בשורה האריתרואידית - וגורם לאנמיה מאקרוציטית, והחסרים ב-miR-145 וב-miR-146a משפיעים על התמיינות המגקריוציטים, וגורמים לתרומבוציטוזיס. בהתאם, המטופלים מתאפיינים באנמיה מקרוציטית, תרומבוציטוזיס ומגקריוציטים לא תקינים במח העצם. התסמונת קשורה לסיכון נמוך יותר להתקדמות ל-AML מסוגי MDS אחרים, והיא מציגה תגובה טובה יותר לטיפול בלנלידומיד ממופעי MDS אחרים.

 סיווג תתי המחלה 

 סיווג ארגון הבריאות העולמי (WHO) 
לפי מערכת הסיווג של ארגון הבריאות העולמי (WHO), המעודכנת ל-2022, התסמונות המיאלודיספלסטיות מחולקות ל-5 קטגוריות:

 MDS עם דיספלזיה של שורה יחידה (MDS-SLD): כולל אנמיה רפרקטורית (דיספלזיה של השורה האריתרואידית), נויטרופניה רפרקטורית (דיסרגנולופואזיס) ותרומבוציטופניה רפרקטורית (דיסמגהקריוציטופואזיס). 
 MDS עם סידרובלאסטים טבעתיים (MDS-RS): מתחלק ל-MDS-RS עם דיספלזיה של שורה יחידה, או של מספר שורות.
 MDS עם דיספלזיה של מספר שורות (MDS-MLD).
 MDS עם עודף בלאסטים (MDS-EB): מחולק ל-MDS-EB-1 (עד 10% בלאסטים במח העצם) ובנוסף MDS-EB-2 (עם 10%-19% בלאסטים במח העצם).
 MDS עם del(5q).
 MDS ללא סיווג (MDS-U).
 ציטופניה רפרקטורית של הילדות.

 סיווג FAB 
בין 1974–1975 הוגדרו סוגי משנה של מחלה זו על ידי ה-FAB (French American British classification) ל-5 קבוצות:
אנמיה רפרקטורית: פגיעה בשורה האדומה בלבד ללא בלאסטים גבוהים בדם או במח העצם; לא מתפתחת ללויקמיה חריפה.
אנמיה רפרקטורית עם סידרובלסטים: מופיעה טבעת סידרובלסטית אופיינית בתוך התאים; לא מתפתחת ללויקמיה חריפה.
אנמיה רפרקטורית עם עודף בלאסטים (בין 5%- 20%).
אנמיה רפרקטורית עם רמות בלאסטים שבין 21%-30%; מעל 20% מגדירים כיום כלויקמיה חריפה, לכן דירוג זה אינו רלוונטי.
לויקמיה מיאלומונוציטית כרונית: יש מונוציטוזיס (ריבוי של מונוציטים) בדם ההיקפי - CMML.

מבין סוגי המשנה הנ"ל, הפרוגנוזה הגרועה ביותר היא באנמיה רפרקטורית, עם רמות בלאסטים בין 21%-30%.
דירוג ה-FAB שימש פתולוגים וקלינאים במשך כ־20 שנה, ואז ב-1997 פורסם דירוג חדש המתבסס גם על אחוז הבלאסטים במח העצם, מאפיינים ציטוגנטיים, ועוד. החל מ-2008 פרסם ארגון WHO דירוג חדש המבוסס על ממצאים גנטיים נוספים.

 טיפול 
בשנים האחרונות משתמשים במערכת הסיווג IPSS, המעניקה "נקודות" לכל חולה בהתבסס על שלושה מאפיינים עיקריים:
אחוז הבלאסטים במח העצם
סוג ההפרעה הכרומוזומלית (למשל, חוסר בכרומוזום 20q, או בכרומוזום 5. חוסר בכרומוזום 7 (מונוזמיה 7) היא בעלת פרוגנוזה גרועה יחסית להפרעות כרומוזומליות אחרות)
מספר הציטופניות - באופן כללי, כאשר יש אנמיה בלבד, ללא לויקופניה או תרומבוציטופניה, הפרוגנוזה נחשבת כטובה יותר.

הטיפול במרבית המקרים כולל מתן עירויי דם וטסיות, אנטיביוטיקה, Epo (אריתרויפויטין- לחידוש תאי הדם האדומים) ומתן פקטורי גדילה כגון G-CSF. אצל חולים צעירים ניתן לטפל באמצעות השתלת מח עצם.
שלוש תרופות חדשות אושרו לאחרונה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) באשר לטיפול ב-MDS:

decitabine – חומר הגורם להיפומתילציה (שינוי אפי-גנטי) של הגן שעומד בבסיס המעבר ללויקמיה.
5-azacytidine – בדומה ל-decitabine, הישרדות ממוצעת של 21 חודשים בהשוואה ל-decitabine.
lenalidomide – נגזרת של תלידומיד, יעילה לחולים בעלי חוסר בכרומוזום- 5q ("תסמונת 5q").

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:גידולים סרטניים