ספרות חז"ל

ספרות חז"ל או הספרות התלמודית היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זכרונם לברכה) - המנהיגים הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל משלהי תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6. 

היא כוללת חיבורים שנוצרו בתקופת המשנה (או תקופת התנאים) בשתי המאות הראשונות לספירה, ואחריה בתקופת התלמוד (או תקופת האמוראים) שנמשכה עד המאה הששית לספירה. החיבורים עיקריים הם המשנה, התוספתא, מדרשי ההלכה בתקופת המשנה, והתלמוד הירושלמי, התלמוד הבבלי, ומדרשי האגדה בתקופת התלמוד.הרחבה על הרקע ההיסטורי של תקופת המשנה והתלמוד ניתן למצוא בערך התקופה הרומית בארץ ישראל.

המשנה

המשנה היא קובץ ההלכות הראשון של ספרות חז"ל בפרט ושל התורה שבעל פה בכלל. ישנן דעות שונות מתי הוחל בניסוח המשנה, אך מוסכם כי עריכתה וניסוחה הסופיים נעשו בסוף תקופת התנאים, בתחילת המאה ה-3, על ידי רבי יהודה הנשיא וחכמי דורו.
שמאל|ממוזער|280px|מספר שורות מכתב יד קאופמן: מסכת אבות, פרק א, משנה ו ומשנה ז. כתב-היד, שנחשב לאחד מכתבי-היד החשובים ביותר של המשנה, מתוארך לסביבות המאה ה-12.
המשנה מחולקת לשישה סדרים:
סדר זרעים – עוסק במצוות התלויות בארץ.
סדר מועד – עוסק בשבתות, חגים ותעניות.
סדר נשים – עוסק בענייני המשפחה, קידושין, גירושין וכדומה.
סדר נזיקין – עוסק במערכת המשפט היהודית, בדיני ממונות ובדיני נפשות.
סדר קדשים – עוסק בענייני בית המקדש והקרבנות.
סדר טהרות – עוסק בענייני טהרה וטומאה.

כל סדר נחלק למסכתות. כל מסכת נחלקת לפרקים. כל פרק נחלק לקטעים הנקראים "הלכות" (הביטוי שמשתמשים בו בתלמוד הירושלמי) או "משניות" (הביטוי הרווח היום).

לשון המשנה דחוסה, יש המשווים אותה ללשון שירה. זאת כיוון, שבדומה לשירה, המשנה נאמרה בעל פה, והיא מלאה באמצעים לשוניים, צורניים, ותוכניים המקלים על הזיכרון.

בחלק מן המקרים ההלכות במשנה הן חד-משמעיות, אך במקרים רבים מובאות במשנה כמה דעות חלוקות ללא הכרעה ברורה. מאפיין זה של ריבוי דעות בקובץ משפטי הוא ייחודי למשנה. בהמשך הופכת המחלוקת למאפיין המרכזי של התלמודים, שמביאים אינספור ויכוחים הלכתיים.  לעיתים רחוקות מפרשת המשנה את טעמי ההלכה. פה ושם כוללת המשנה אמירות שאינן הלכתיות כלל ועיקר, וגולשת לדון בענייני אגדה.ראו בהרחבה: ישי רוזן־צבי, "מבוא למשנה", בתוך: ספרות חז"ל הארץ־ישראלית: מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן־צבי, 2018, כרך ראשון, עמ' 1–64. 

התוספתא

התוספתא היא קובץ מסודר של ברייתות, כלומר הלכות חיצוניות מתקופת התנאים שלא נכללו בשישה סדרי המשנה.

המילה "תוספתא" היא מילה ארמית שמשמעותה "התוספת". היא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, ולכן היא כוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות, ולפרקים (חלוקת הפרקים אינה לפי הפרקים במשנה). סדר הדברים ברוב המסכתות דומה במשנה ובתוספתא, אם כי הן מביאות לעיתים מסורות הפוכות והלכות שונות. כמו כן, במקרים רבים התוספתא מאריכה בענייני מוסר ואגדה, הנגזרים מן הדיון ההלכתי. 

על פי המסורת, רבי חייא שהיה מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ערך את התוספתא יחד עם רבי אושעיא (הוא רבי הושעיה רבה).

החוקרים בימינו מזהים יחסים שונים בין המקבילות הענייניות במשנה ובתוספתא ומעלים השערות מורכבות יותר על היחס ביניהם. כך למשל, ישנן מסורות לא מעטות בתוספתא שנראות כקודמות למקבילותיהן במשנה. הנחה מקובלת היא שהתוספתא משקפת מסורות ארץ-ישראליות, והיא קרובה יותר לעולמו של התלמוד הירושלמי מאשר לזה של הבבלי.ראו בהרחבה: פינחס מנדל, "תוספתא", בתוך: ספרות חז"ל הארץ־ישראלית: מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן־צבי, 2018, כרך ראשון, עמ' 109–136. . 

התלמוד (גמרא)

שמאל|ממוזער|250px|העמוד הראשון של מסכת ברכות של התלמוד הבבלי במהדורת וילנא: במרכז הדף מופיע התלמוד, וסביבו הפירושים
התלמוד (ידוע גם בשם הארמי גמרא) הוא חיבור קולקטיבי, אשר מסוכמת בו הגותם ההלכתית של האמוראים – חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה (המאה ה-2). הגות זו נכתבה בעיקרה כפרשנות על דברי דורות קודמים של חכמים, דהיינו על המשנה ועל הברייתות. התלמוד נכתב בחלקו בארמית ובחלקו בעברית (לשון חז"ל).

שני מרכזי התורה שבזמן חיבור התלמוד, ארץ ישראל ובבל (עיראק של ימינו), הצמיחו שני תלמודים – תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל. על אף ששני תלמודים אלה מבוססים על אותה משנה, ונוצרו במרכזים שהיו ביניהם קשרים רבים, הם שונים בשפתם, בהיקפם, בתוכנם, בסגנונם ובמקרים רבים גם במסקנותיהם ההלכתיות.

התלמוד איננו קובץ ערוך ומאורגן של הלכות לפי נושאים, אלא סיכומי דיונים אותנטיים של בתי המדרש בעקבות המשנה, ערוכים ומעובדים, ולכן הדברים בו הולכים אחר חוט המחשבה של העורכים והמעבדים, שיצרו דינמיקה של דיון. לעיתים הדיון עשוי היה להתרחש במציאות, אך פעמים רבות הדיון מורכב גם מדעות, מימרות, ציטוטים ומדרשי הלכה שנוצרו בזמנים ובמקומות שונים ורחוקים. הדיונים משולבים ובלולים זה בזה באופן אסוציאטיבי, ומשולבים בהם גם קטעי אגדה, כגון סיפורים על חכמים, מדרשי אגדה ועוד. לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים, ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים למסכת אחרת ונושא אחר. כמו כן ישנם מעברים מנושאים הלכתיים לחטיבות שלמות של מסורות אגדתיות, אימרות חכמה והגות, דברי מוסר, וכו'. הודות לאופיו האסוציאטיבי של התלמוד ולְמה שנראה כחוסר סדר וארגון שבו, נדרשת יגיעה לא מבוטלת על מנת לשלוט ולנווט בו. יגיעה זו היא היוצרת מחד קניין עמוק של האמור, ומאידך מפתחת את החשיבה היצירתית ושומרת על הגחלת.הרמב"ם הכיר את הקושי הרב בלימוד התלמוד ואת הזמן הנדרש על מנת להגיע ממנו להלכה למעשה ובספרו המונומנטלי "משנה תורה", המכונה גם "היד החזקה", ביקש בעצם להגיש ללומדים ספר הלכה מקיף, לקרוא בו לבד אחרי המקרא. לעומת זאת התלמוד פורש לפנינו את הסיבה להלכה, את ההשתלשלות המורכבת של הדיונים, את מגוון הדעות על מקורן ואת הלך רוחם של חכמינו ז"ל. נכון להיום ברוב המקרים על ידי התלמוד בלבד לא ניתן להגיע להלכה למעשה.

השם "תלמוד" עתיק ומקורו מזמן הגאונים ומשמעו: לימוד, עיון ופירוש. התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא" מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (לְמִגְמַר – ללמוד). למרות שהיום אין מבדילים ביניהם, במקור נבדלו מעט שני המושגים זה מזה: הגמרא מתייחסת לפירוש על המשנה, בעוד התלמוד מתייחס למוצר השלם, המשנה והגמרא גם יחד.

לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי בהדרגה לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז). תוכנו של התלמוד הבבלי התקבל כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, ללא עוררין, והרמב"ם מנמק זאת בהקדמה למשנה תורה: "הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל." חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסתמאים והסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל. בהלכה הנימוק המקובל להעדפתו של התלמוד הבבלי, שהוא נחתם אחרון ו"הלכה כבתראי", מפני שלעיניהם של עורכי התלמוד הבבלי עמד התלמוד הירושלמי שנחתם מאות שנים קודם לכן.

מדרשים

מדרשי חז"ל מתמקדים בדרך כלל באחד משני תחומים: בדברי הלכה או בדברי אגדה. שני סוגי המדרשים נאמרו בראשיתם בעל-פה; ככל הנראה הועלו על הכתב החל מן המאה ה-2.

מדרשי הלכה

במדרשי הלכה מוצאים מקורות מהתורה שבכתב להלכות שנמסרו במסגרת התורה שבעל פה. המדרשים האלה בדרך כלל קודמים למשנה. המדרש מקשר בין פסוק בתורה לבין הלכה, ובכך מספק ראיה לנכונותה של ההלכה; הבנה של הפסוק בדרך מסוימת מספקת את התמיכה להלכה, ולעיתים היא המקור הראשוני שלה (למרות שקיימות הלכות רבות שאין להן מקור בתורה). המדרש משמש גם ליצירה של הלכות חדשות, אם כהסקה ישירה מן הפסוק ואם על פי כללי פרשנות מורכבים.
מכילתא – המכילתא היא שם כולל לשלושה מדרשים שבידינו.
מכילתא דרבי ישמעאל (מכילתא דר"י) – עוסקת בחלקים ההלכתיים של ספר שמות. היא מדבי ר' ישמעאל, ולכן הציטוטים שלה בתלמודים מועטים יותר.
מכילתא דרבי שמעון בר יוחאי (מכילתא דרשב"י) – עוסקת גם היא בחומר ההלכתי שבספר שמות, והוא המדרש מדבי ר' עקיבא על ספר שמות.
 מכילתא דברים הוא המדרש מדבי ר' ישמעאל על ספר דברים, שכמעט ואבד. נשתמרו ממנו ציטוטים במדרש הגדול וכמה קטעי גניזה.
ספרא – מדרש הלכה על ויקרא. מבוסס על שיטתו של רבי עקיבא עם תוספות מבית מדרשו של רבי ישמעאל – מכילתא דעריות ומכילתא דמילואים. מן ההתייחסויות בתלמוד למדרשים על ויקרא קשה להכריע אם הספר היה לפני האמוראים או שהאמוראים והספרא מצטטים ממקור משותף. בתחילת הספר משולבת ברייתא של שלוש עשרה מידות מדבי ר' ישמעאל.
ספרי – מדרש הלכה על במדבר ודברים. זהו שם משותף: הספרי על ספר במדבר הוא מדבי ר' ישמעאל, והספרי על ספר דברים הוא מדבי ר' עקיבא. המדרש מכיל גם פרק נכבד של מדרשי אגדה. הקובץ התגבש כנראה באמצע המאה השלישית.
 ספרי זוטא – הוא אסכולה מדרשית עצמאית בתוך דבי ר' עקיבא. יש בידינו את ספרי זוטא על ספר במדבר, המבוסס על ציטוטי מדרש הגדול וכמה מובאות מספרי זוטא דברים שנערך על ידי מנחם כהנא, ומבוסס בעיקר על כתבי הקראי ישועה בן יהודה.

מדרשי אגדה

המדרשים האגדתיים סובבים בעיקר סביב החלקים הסיפוריים של המקרא. הם מתאפיינים בחופש פרשני רחב יותר מזה של מדרשי ההלכה. במדרשי האגדה עולות גם תפיסות פילוסופיות ומיסטיות העוסקות במלאכים, שדים, גן עדן וגיהנום, וכיוצא בזה. רבים ממדרשי האגדה נתחברו לאחר תקופת חז"ל. מדרשי אגדה מתקופת חז"ל כוללים:
 מדרש רבה – מדרש על התורה ועל חמש מגילות. הראשונים ייחסו את המדרש לרבי הושעיא רבה ויש שייחסוהו לאמורא רבה בר נחמני. כיום סבורים החוקרים כי קובצי המדרש חוברו בזמנים שונים, שההפרש ביניהם עשוי להגיע למאות שנים. המדרשים מסודרים לפי פרשיות (על התורה) ולפי פרשיות וסימנים (על התורה ועל חמש המגילות).
 מדרש תנחומא – גם הוא מדרש אגדה ארצישראלי על התורה, שנתחבר על ידי רבי תנחומא, אמורא בדור החמישי לאמוראים שחי בארץ ישראל. מחולק גם הוא לפי פרשיות התורה. במדרש זה נפתחים הדיונים לרוב בשאלות הלכתיות, ואחר-כך עוברים לתכני אגדה. קיים מדרש בשם "ילמדנו רבינו", אשר מתבסס על מדרש תנחומא הפותח בדרך כלל במילים אלה.
 פרקי דרבי אליעזר – מדרש אגדה שיוחס במסורת לתנא רבי אליעזר בן הורקנוס. המדרש שחובר במאה השמינית הוא מעין מקרא משוכתב הדורש את סיפורי התורה ומעט סיפורי מקרא אחרים. למדרש זה סגנון עצמאי וייחודי והוא כולל מסורות מהספרות החיצונית ומושפע גם מספרות הפיוט.
 סדר עולם – ספר כרונולוגיה על התורה, שנתחבר על ידי התנא רבי יוסי בן חלפתא.
 פסיקתא דרב כהנא – מדרש ארץ ישראלי קדום על הקריאות בתורה ובהפטרות במועדים ובשבתות מיוחדות, כגון שבת של פסח וסוכות, שבת חנוכה ועוד.
 מדרשי אגדה רבים נוספים, מהם כאלה שנעלמו במשך השנים כמו מדרש אספה, מדרש אבכיר, ספרי זוטא, רוכזו בלקט המדרשים הנודע ילקוט שמעוני.

בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים מיוחדים שנועדו לתכני מוסר בלבד, ובהם: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו ועוד.

ראו גם
 לשון חז"ל
 ספרות האגדה היהודית
 פרדס (יהדות)

לקריאה נוספת
 אפרים אלימלך אורבך, חז"ל: פרקי אמונות ודעות, הוצאת מאגנס, 1971.
 אפרים אלימלך אורבך, מעולמם של חכמים: קובץ מחקרים, הוצאת מאגנס, 1988.
 אברהם אדרת, מחורבן לתקומה: דרך יבנה בשיקום האומה, הוצאת מאגנס, 1997.
 מחברים שונים, מירושלים ליבנה: תקופת המשנה והתלמוד ומבוא לתורה שבעל-פה (4 כרכים), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1976.
אברהם הולץ, בעולם המחשבה של חז"ל: בעקבות משנתו של מקס קדושין, ספרית פועלים, 1978.
 יונה פרנקל, דרכי האגדה והמדרש, הוצאת מסדה, 1991.
 יונה פרנקל, מדרש ואגדה (3 כרכים), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1996.
 יונה פרנקל, סיפור האגדה: אחדות של תוכן וצורה, קובץ מחקרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
נעם זהר, בסוד היצירה של ספרות חז"ל – העריכה כמפתח למשמעות, הוצאת מאגנס, 2007.
מנחם כהנא, ורד נעם, מנחם קיסטר, דוד רוזנטל (עורכים), ספרות חז"ל הארץ־ישראלית: מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2018.
המילון החדש לספרות חז"ל, מפעל המילון החדש לספרות חז"ל, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשל"ב–תשל"ד

קישורים חיצוניים


 אוסף משאבים ללימוד הספרות התלמודית, נערך על ידי ד"ר משה לביא, החוג לתולדות עם ישראל, אוניברסיטת חיפה.
 יוסף אחיטוב, סקירה מקיפה של ספרות חז"ל 
 אורי נויבירט, בין כוונה למעשה: עיון תאולוגי ומוסרי בתפיסת המצווה על-פי ספרות חז"ל (עבודת דוקטור), אוניברסיטת בר-אילן, 2012

 התוספתא: שימור ועיצוב התורה שבעל פה בשלהי העת העתיקה, מיכל בר־אשר סיגל, סדר בוקר, בית אביחי, 2025 (סדרת וידאו)

הערות שוליים

*
קטגוריה:חז"ל