ועידת ז'נבה (1973)

ועידת ז'נבה 1973 הייתה משא-ומתן בניסיון מציאת פתרון לסכסוך הישראלי-ערבי בהתאם להחלטה 338 של האו"ם, שהתקבלה בעקבות מלחמת יום הכיפורים. הוועידה נפתחה בארמון האומות בז'נבה ב-21 בדצמבר 1973. בוועידה השתתפו משלחות מישראל, מצרים וירדן. ארצות הברית וברית המועצות היו נותנות החסות המשותפות, והמדינות הלא מזרח-תיכוניות העיקריות המעורבות בוועידה. הוועידה נמשכה לסירוגין במהלך 1974 והובילה להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה והסכם הביניים בין ישראל למצרים.
ההכנות לוועידה
ישראל, מצרים, סוריה וירדן הוזמנו רשמית לוועידה על ידי ארצות הברית וברית המועצות ב-29 נובמבר 1973. אך הדיונים על קיום ועידת השלום החלו עוד קודם, מיד בתום קרבות מלחמת יום הכיפורים.

המחלוקת שהתעוררה בישראל בסוגיית כינוס ועידת ז'נבה היוותה נושא מרכזי בתעמולת הבחירות במערכת הבחירות לכנסת השמינית.
סוגיית הייצוג הפלסטיני
פסגת הליגה הערבית בוועידת אלג'יר, שנערכה בין ה-26 ל-28 בנובמבר 1973, במטרה לעצב אסטרטגיה משותפת לשיחות השלום בין מדינות ערב וישראל, סימנה נקודת מפנה ביחסה של מצרים ויתר מדינות ערב כלפי ירדן והפלסטינים. בוועידה התקבלה החלטה על הכרת המדינות הערביות ב כמייצג הפלסטינים, וביאסר ערפאת כדובר היחיד של עמדתם, והביא לזעם ואכזבה מצד חוסיין, מלך ירדן, שבאותה עת ראה בגדה חלק ממלכתו ובמרץ 1972 אף העלה את תוכנית הפדרציה כפשרה בה היא תהיה מחוז אוטונומי בתוך הממלכה ההאשמית. ההחלטה הסופית גם גינתה את מדיניות התוקפנות של ישראל, וקראה לישראל לוותר על השליטה בכל השטחים שנכבשו לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כולל: רמת הגולן, הגדה המערבית, מזרח ירושלים, רצועת עזה וסיני.

מדינת ישראל דחתה בתוקף את הדרישה הערבית שהארגון לשחרור פלסטין ישתתף בוועידה והנרי קיסינג'ר נענה לדרישה, וירדן שימשה גם כנציגת הפלסטינים בשיחות. ירדן גם דחתה במהלך השיחות דרישה של נכבדים פלסטינים מהגדה המערבית, בהם אנוואר נוסייבה וחכמת אל-מסרי, לכלול נציגים שלהם בשיחות. עם זאת נאמנו של המלך חוסיין, ראש עיריית חברון מוחמד עלי אל-ג'עברי, שהמלך הוא האדם המתאים לייצג את הפלסטינים.
 מהלך הוועידה 
יומיים לפני כינוס הוועידה הודיעה סוריה כי לא תשתתף ונותר שולחן ריק שהוכן למשלחת של בארמון האומות, שם נערך המושב הראשון. המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קורט ולדהיים פתח את הוועידה, אחריו נאמו שר החוץ הסובייטי, אנדריי גרומיקו, עמיתו שר החוץ האמריקני, הנרי קיסינג'ר, שר החוץ המצרי אסמאעיל פהמי,שר החוץ הישראלי אבא אבן ולבסוף ראש ממשלת ירדן, זיד א-ריפאעי. אבן אבן אמר קודם לפתיחת הוועידה כי: .

מושב הפתיחה, שנמשך כשבוע, והשיחות הוגדרו כהצלחה.

לאחר מושב הפתיחה התכנסו קבוצות עבודה צבאיות ישראליות ומצריות, כדי להמשיך את המשא ומתן להשגת הסכם הפרדת כוחות, שהתקיים קודם לכן בקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר. בנוסף נערכו בחירות בישראל בהם ירד כוחו של המערך מ-56 מנדטים ל-51 והוא היה תלוי במפד"ל להקמת קואליציה יציבה. באותה תקופה החל לעלות כוחם של הצעירים במפלגה, בראשות זבולון המר ושל תנועת גוש אמונים והמפלגה החלה לנקוט בקו יותר דתי ויותר נצי, עקב ההתעוררות הלאומית במחנה הציונות הדתית. ועידת המפד"ל החליטה להצהיר שעמדת המפלגה היא שאין לוותר על יהודה ושומרון בשיחות השלום. לאחר הבחירות נציגי הצעירים בסיעת המפד״ל בכנסת גם ידרשו להפסיק את שיחות ז׳נבה ואת העברת המזון ל־ארמייה ה־3 המצרית, שעדיין הייתה מכותרת בעקבות המלחמה, במטרה ללחוץ על מצרים. לעומת זאת, בצד הפלסטיני החל יאסר ערפאת להגמיש את עמדתו, במרץ 1974 פורסם כי הוא מוכן לקבל את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, כלומר להכיר במדינת ישראל בגבולות 1967, בתמורה להסכמה ותמיכה של מצרים לשילובו בשיחות. עם זאת 9 מתוך 12 חברי הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין לא תמכו בעמדתו ואיימו להדיח אותו.

 ראו גם 
 הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה
 הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:קצרמר האומות המאוחדות
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-ערבי: ועידות
קטגוריה:ז'נבה: היסטוריה
קטגוריה:האומות המאוחדות: ועידות
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – ברית המועצות
קטגוריה:יחסי ישראל–מצרים
קטגוריה:1973 בפוליטיקה