היפרקלמיה

היפרקלֶמיה (Hyperkalemia; מהמילים היפר=גבוה, קליום=אשלגן ,והסיומת אמיה=בתוך הדם) זהו מצב בו מצוי יתר אשלגן בדם. היפרקלמיה חריפה היא מצב חירום רפואי העלול לגרום להפרעת קצב.

אבחון
היפרקלמיה תלויה ברמות האשלגן בדם וכן במהירות התפתחות חוסר האיזון.
לרוב, ברמות שהן מתחת ל-6 mEq/L אין השפעה קלינית, ומעבר לכך קיימת גם תלות במהירות ההתפתחות של חוסר האיזון: התפתחות איטית של ההיפרקלמיה מאפשרת לחולה לפתח אדפטציה (חולי דיאליזה למשל מסוגלים לחיות עם רמות אשלגן גבוהות יותר) בעוד שהתפתחות אקוטית וחריפה של רמות האשלגן עלולה לגרום למוות. להיפרקלמיה יש סימנים קלאסיים באק"ג: גל T גבוה, מרווח QT קצר, גל P נמוך, וקומפלקס QRS רחב - מתקבלת תמונת "שיני מסור", כשבסופו של דבר יתפתח קצב לב מהיר מדי (טכיקרדיה חדרית), פרפור חדרים ומוות. (ראו בערך קרדיולוגיה). הטיפול בהיפרקלמיה הוא במתן חומר משתן, או K-exalate, או בביצוע דיאליזה. במצבי סכנה ממשית לפעילות הלב - הכוללת שינויים באק"ג, ניתן לתת סוכר לעידוד הפרשת אינסולין אנדוגנית, אגוניסטים ביתא אדרנרגיים, או טיפול אקוטי במתן קלציום גלוקנט.

סיבות
היפרקלמיה עלולה לנבוע מכמה סיבות: הפרעה במנגנון הפעילות בתא עצמו, כגון סוכרת, הרס של שריר משורטט וכדומה, או מסיבות הקשורות במנגנון הפעילות בכליות, כמו אי ספיקת כליות כרונית, מחלת אדיסון, או renal tubular acidosis type-4. ייתכן גם מצב של פסאודו היפרקלמיה: במצב זה אין לחולה היפרקלמיה ממשית, אף שבדיקות הדם יצביעו על היפרקלמיה-לכאורה: למשל, כתוצאה מלקיחת דם שגורמת להמוליזה של הדם (חסימת וריד לאורך זמן, לקיחת דם הכרוכה בהמתנה לאורך זמן) - ההמוליזה של כדוריות הדם גורמת ליציאת אשלגן החוצה למרווח הבין-תאי. 

 היפרקלמיה כתוצאה מבעיה של תפקוד התאים 
סוכרת: בסוכרת מסוג 1 יש חשש להיפרקלמיה, בשילוב של לקיחת תרופות כגון מעכבי ACE, או במצבי אי ספיקת כליות כרונית. סוכרת מתאפיינת במחסור באינסולין, ולכן חוסר יכולת של החזרת אשלגן לתאים - ומכאן להיפרקלמיה. 
הרס של שריר משורטט (רבדומיוליזיס): האשלגן משתחרר לדם, למשל במצבים של טראומות שונות, או אצל אנשים המבצעים פעילות גופנית מאומצת מדי, או בעקבות סיבוך של שפעת.
חמצת (אצידוזיס): ראה מאזן חומצה ובסיס- בחמצת המאופיינת בביקרבונט נמוך מדי בדם, לא נגרמת היפרקלמיה לרוב, למעט במקרים בהם יש diabetic ketoacidosis: קטואצידוזיס סוכרתי, זהו מצב המאופיין בחוסר אינסולין, במקביל לירידה בנוזל התוך תאי. מים יוצאים מהתא החוצה ו"סוחבים" איתם אשלגן, וכתוצאה - נוצרת היפרקלמיה. חמצת נוספת המאופיינת בהיפרקלמיה - *"lactic acidosis": במצב של חוסר ATP, כשמשאבת נתרן-אשלגן לא עובדת, וכתוצאה מכך האשלגן יוצא מהתאים. 
מחלה בשם hyperkalemic periodic paralysis (מחלה גנטית נדירה, שכיחה מעט יותר במזרח הרחוק): כשהחולים מתאמצים גופנית מופרשת כמות אשלגן גדולה לדם, מתפתחים היפרקלמיה, חולשת שרירים ושיתוק זמני; לאחר מנוחה, המצב יחזור לנורמה.

 היפרקלמיה כתוצאה מבעיה בתפקוד הכליה 
מיעוט מתן שתן (אוליגוריה): בהיעדר שטיפת האשלגן, הוא מצטבר בטובול, מה שיפגע במפל הריכוזים ובהפרשת אשלגן מהתאים. 
אי ספיקת כליות כרונית – במצב זה אין ירידה בתפוקת השתן, אך מספר הנפרונים הפעילים קטן מדי: כשנותנים תרופות כגון NSAIDs, אלדקטון או מעכבי ACE, יש סכנה להתפתחות היפרקלמיה - קיים עיכוב של מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון וכתוצאה מכך יורדת הפרשת האשלגן לשתן. 
חמצת אבובית הכליה ("renal tubular acidosis type-4"): מחלה המאופיינת ברמה נמוכה של רנין ושל אלדוסטרון, שעלולה לגרום להיפרקלמיה אם היא משולבת עם אי ספיקה כלייתית קלה. בנוסף תיגרם גם חמצת - ההיפרקלמיה מדכאה את הפרשת המימן. 
מחלת אדיסון: גורמת למצב של היפואלדוסטרוניזם, וכתוצאה מכך תיווצר היפרקלמיה.

 טיפול 

הטיפול בהיפרקלמיה מתחלק לשלושה שלבים:

 פעולה מיידית על שריר הלב: מתן קלציום תוך ורידי. הקלציום (סידן) מביא לירידה ברמות האקסיטציה של תאי שריר הלב וכך מונע את השפעת ההיפרקלמיה על שריר הלב. המינון הוא 10 מיליליטר של 10% סידן גלוקונט, במשך 2–3 דקות. זה אמור להשפיע תוך 1–3 דקות וצריך להימשך בין חצי שעה לשעה. (יש להיזהר מאוד עם מטופלים הנוטלים דיגוקסין!). 
 הורדת רמת האשלגן בפלסמה והחזרתו לתאים: תיעשה במתן אינסולין תוך ורידי, ולאחר מכן מתן דקסטרוז (מתן בולוס של דקסטרוז ללא אינסולין אסור בהחלט, כי זה עלול להחמיר מצב ההיפרקלמיה - היות שריכוז הגלוקוז מחוץ לתא יהיה גבוה ויביא ליציאת אשלגן נוספת מהתאים כדי להשוות ריכוזים). ברמות סוכר גבוהות יחסית בגוף אין צורך לתת אינסולין עם גלוקוז אלא רק לעקוב אחרי רמות הגלוקוז. 
 יש לתת אגוניסטים לבטא-2 כגון אלבוטרול. עם זאת, 20% מחולי הכליה אינם רגישים לאפקט של אגוניסטים אלה. אחת מתופעות הלוואי היא היפרגליקמיה וטכיקרדיה. 

אין לתת ביקרבונט אלא אם ההיפרקלמיה משולבת עם חמצת מטבולית. 

בנוסף לכל הטיפולים הנ"ל יש לסלק את האשלגן מהגוף - זה נעשה על ידי שימוש ברזינים, חומרים משתנים ודיאליזה. תרופות הפועלות על המעיים (למשל SPS) גורמות לשחלוף נתרן באשלגן, ולאובדן אשלגן גדול יותר בצואה. הסיבוך החריף עלול להיות נמק של המעיים. לבסוף, ביצוע המודיאליזה הוא האמצעי המהיר ביותר להסדרת רמות האשלגן בגוף.

ראו גם
היפוקלמיה

קישורים חיצוניים

קטגוריה:הפרעות מטבוליות
קטגוריה:ממצאים חריגים בבדיקות דם