מצודת סן לורנסו

מצודת סן לורנסו אל ריאל דה צ'אגרס (ספרדית Fuerte de San Lorenzo El Real de Chagres) היא מצודה השוכנת לחופי הים הקריבי, כ-13 ק"מ ממערב לפתחה של תעלת פנמה ולעיר קולון, בצפונה של פנמה. המצודה ממוקמת בנקודה אסטרטגית על חצי אי המתנשא לגובה של 25 מטרים מעל שפכו של נהר צ'אגרס אל הים הקריבי. המצודה הנצבת כיום באתר היא הרביעית במספר וקדמו לה שלוש מצודות.

 היסטוריה 
לאחר כיבוש פרו, המלוכה הספרדית סללה בפנמה את דרך קמינו דה קרוסס אשר קישרה בין פנמה וייחו לשפך הנהר צ'אגרס, ונועדה לשנע את הזהב והאוצרות שהספרדים בזזו בפרו ושלחו לאירופה. פיראטים שנמשכו אל האוצרות, החלו להתקיף את חופי פנמה ב-1560 לערך, ומסיבה זו נבנתה באתר מצודה. המבנה הראשון באתר הוקם בין השנים 1595–1610 בפקודתו של פליפה השני, מלך ספרד, וככל הנראה נקרא על-שמו של "המנזר המלכותי של סן לורנסו" ליד מדריד, המוכר יותר בשם אל אסקוריאל, ועל-שם הנהר הסמוך. המצודה נבנתה בסגנון האדריכלות הצבאית של האימפריה הספרדית שהוכתב על ידי האדריכל האיטלקי בטיסטה אנטונלי . מצודה זו התמוטטה ב-1631 עקב תחזוקה לא ראויה ובשל התמוטטות חלקים מהמצוק שנכנע לפעולת הגלים.

בשנות ה-50 של המאה ה-17 הוקמה באתר מצודה שנייה, שבשל חוסר במימון נבנתה מעץ ואדמה. המצודה נכבשה על ידי הנרי מורגן בשנת 1668 ונהרסה לחלוטין.

מצודה חדשה הוקמה באתר בשנות ה-70 של המאה ה-17 והיא שופצה ב-1689 ושוב ב-1730. המצודה נכבשה על-ידי אדוארד ורנון  ב-1739 וב-1740, במהלך מלחמת אוזנו של ג'נקינס, ונהרסה.

המצודה נבנתה מחדש בין השנים 1761–1768 בסגנון מעבר מאדריכלות הבארוק לאדריכלות הנאו-קלאסית, ושוב לא הותקפה. עם זאת הספרדים העדיפו לעשות שימוש בנתיב הימי שעוקף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן, והמצודה שמשה בעיקר ככלא. ב-1848 התגלה זהב בקליפורניה, וכדי להימנע מחציית מדבריות אמריקה הצפונית או להקיף את כף הורן, נעשה שוב שימוש בנתיב חוצה-המצר בפנמה. אולם ב-1855 הושלמה בניית מסילת הרכבת שחוצה את פנמה מדרום לצפון ומסתיימת בקולון, וזו ירשה את מקומה של סן לורנסו כנמל העיקרי של פנמה לחופי הים הקריבי. המצודה איבדה את חשיבותה וננטשה. חוק משנת 1908 העניק למצודה מעמד של מונומנט היסטורי לשימור, וב-1941 היא הוכרזה כמונומנט לאומי. בשנת 1995 המצודה שופצה באופן חלקי ושטחי על ידי צבא ארצות הברית.

מבנה המצודה
המצודה שוכנת על מצוק עשוי אבן חול בחצי אי ברוחב של 60 מטרים, הקורן אל הים הקריבי ומתנשא לגובה של 25 מטרים מעליו. אורכה מהקצה המערבי עד לחלקלקה בצידה המזרחי הוא 350 מטרים, בעוד שחלקה העיקרי מגיע לאורך של 195 מטרים. המצודה השלישית מסוף המאה ה-17 הורכבה משני חלקים נפרדים - מזרחי ומערבי - שהוקפו על-ידי חפירים נפרדים. החלק המערבי נהרס במתקפה של ורנון. כאשר הוקמה המצודה מחדש במאה ה-18 חוברו שני החלקים ליחידה אחת, והיא נבנתה מסלעי הצוק עליו היא נצבת, לבנים ומלט. חלק מהמבנים דוגמת החפיר, באסטיון "חצי הירח" והבאר נחצבו בסלע ולא נבנו. המבנה הותאם להתקדמות הארטילריה ולטקטיקות החדשות של מצור והתקפה במאה ה-18.

אתר מורשת עולמית
יחד עם ביצורי העיר פורטובלו שממזרח לה, הוכרזה המצודה בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו בשם "ביצורי החוף הקריבי בפנמה". ב-2025 המצודה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית נוסף, הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה, הכולל אתרים לאורך הנתיבים העיקריים החוצים את מצר פנמה והיו חלק ממערכת הסחר הענפה בתקופה הקולוניאלית.

גלריה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פנמה: מבנים
קטגוריה:אמריקה הצפונית: מבצרים
קטגוריה:אתרי מורשת עולמית בסיכון