משה צימרמן (היסטוריון)

משה צימרמן (נולד ב-25 בדצמבר 1943 בירושלים) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בהיסטוריה של גרמניה. פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית ולשעבר מנהל מרכז קבנר להיסטוריה גרמנית.

ביוגרפיה
צימרמן למד בבית הספר היסודי והתיכון "מעלה" בירושלים. למד לתואר ראשון, לתואר שני ולדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטה העברית.

במקביל לעבודתו המחקרית באוניברסיטה, עסק צימרמן בפיתוח תוכניות לימוד בהיסטוריה במשרד החינוך בשנות השבעים. הוא כיהן כיו"ר הוועדה לתוכניות לימודים לחטיבת הביניים בהיסטוריה בשנות התשעים. בנוסף כתב ספרי לימוד בהיסטוריה לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה.
צימרמן כתב פליטונים בעיקר בעיתונות דוברת גרמנית, וכן פרסם ספרים על ישראל והסכסוך הישראלי-פלסטיני בשפה הגרמנית.

בשנת 1993 זכה במלגת הומבולדט למדענים מצטיינים. כן זכה בשנת 1997 בפרס לחוקרים זרים מטעם ה-DAAD, וב-2002 בפרס על שם ליאופולד לוקאס על הצטיינות מיוחדת במחקר מטעם אוניברסיטת טיבינגן. בשנת 2006 זכה בפרס לסינג לביקורת מטעם אקדמיית לסינג בוולפנביטל.

ב-2015 צולם ורואיין לסרט הדוקמנטרי האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל, בו הוא מספק זווית נוספת לסיבות שסיפורו של וילפריד ישראל לא זכה לתשומת לב ראויה בישראל ובעולם.

מחקריו
צימרמן עוסק במחקר בהיסטוריה גרמנית, היסטוריה יהודית-גרמנית, היסטוריה של יחסי ישראל-גרמניה, ובהיסטוריה של הספורט. בין השאר פרסם מחקרים בנושא ההיסטוריה של האמנסיפציה של יהודי גרמניה במאה ה-19; ראשיתה של האנטישמיות בגרמניה – הביוגרפיה של וילהלם מאר; ההיסטוריה של הציונות הגרמנית; תולדות יהודי גרמניה במחצית הראשונה של המאה העשרים; גורל יהודי גרמניה במלחמת העולם השנייה; תפקידו של הספורט בתולדות היהדות המודרנית.

פעילות ציבורית ופרשיות דיבה
לצד פעילותו האקדמית מרבה צימרמן להביע את דעותיו במדיה הכתובה והמשודרת בישראל ובגרמניה. בשל סגנונו החריף והתבטאויותיו הנחשבות לשנויות במחלוקת והמשתייכות לצד השמאלי של השדה הפוליטי הישראלי נקלע לא אחת לסערות תקשורתיות וסכסוכים משפטיים לפי חוק איסור לשון הרע. מלבד תחום התמחותו, מרבה צימרמן להתראיין ולכתוב מאמרי דעה בסוגיות שונות הנמצאות על סדר היום הציבורי ומשמש פרשן לענייני יחסי ישראל-גרמניה, פוליטיקה וספורט. לפי היסטוריון פרופ' דן מכמן המכהן כראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר באוניברסיטת בר-אילן והעומד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם היו אלה "סיבות פוליטיות חוץ-מחקריות" שהביאו לפופולריות התקשורתית של צימרמן גם בגרמניה, ולאו דווקא "תרומה מחקרית חשובה".

פרשת ידיעות תקשורת
ב-28 באפריל 1995 פורסמה כתבה במקומון "ירושלים" של קבוצת ידיעות תקשורת תחת הכותרת "פרופ' משה צימרמן: ילדי מתנחלי חברון הם בדיוק כמו נוער היטלר" בה יוחסו לו הדברים הבאים:

לאחר שעוררו הדברים סערה תקשורתית, החליט לבסוף היועץ המשפטי לממשלה שלא לפתוח בהליכים להעמדתו של צימרמן למשפט פלילי בשל תוכנה של הכתבה. תביעה אזרחית בגין ההשוואה בין חיילים המתנדבים לשרת בשטחים לגרמנים שהתנדבו לאס אס נדחתה לאחר שמנה בית המשפט שלושה מבחני עזר וקבע כי אין התובעים יכולים להוכיח כי מדובר בפגיעה אישית. במקביל הגיש חבר הכנסת רחבעם זאבי תביעה אזרחית נוספת בגין לשון הרע כנגד צימרמן על שכונה בכתבה בשם הגנאי "נאצי". שופט בית משפט השלום ברחובות צבי הרטל קבע לזאבי פיצוי בסך 20,000 ₪, אך מאוחר יותר התקבל ערעורו של צימרמן על פסק הדין.

תביעה נוספת הוגשה על ידי משפחת שני בשם ילדי חברון. ההגנה טענה כי דבריו של צימרמן שובשו על ידי כתב ידיעות תקשורת וכי צימרמן התייחס בדבריו לילדים מסוימים שהופיעו בתוכנית רדיו וכתבת טלוויזיה ודיברו בשבחו של ברוך גולדשטיין ושאת חינוכם של אלה השווה לחינוך הנוער ההיטלראי. כן נטען כי דיבר בכלליות על "מגזר שלם" בחברה הישראלית לו הוא מייחס "פוטנציאל נאציסטי". השופטת מרים מזרחי דחתה התביעה ונטתה לגרסתו של צימרמן. בפסק הדין ביססה את החלטתה על דיני חוזים וקבעה כי הופרה הבטחתו של המראיין לאפשר לצימרמן לבחון את נוסח הכתבה לפני פרסומה על מנת שיוכל לוודא את דיוק הפרטים מבחינה מחקרית ולתקנם. בנוסף נכתב בפסק הדין כי "התובעים אינם טוענים כי הם אותם ילדים ששיבחו את פעולת גולדשטיין" שאליהם התכוון צימרמן בכתבה. בהמשך דחה בית המשפט השלום תביעה לביטול פסק הדין ולמשפט חוזר שהגישה ידיעות תקשורת בתואנה שהוסתר מבית המשפט מידע חיוני. לפי הבקשה, עד מטעם ההגנה, הכתב הגרמני יורגן הוגפה, "עשה יד אחת" עם צימרמן כשהעיד, מצד אחד, בפני בית המשפט כי מתן האפשרות למרואיין לעיין ולתקן את הכתבה בטרם פרסומה היא בגדר המקובל במקצוע בעוד שמן הצד השני לא ציין בעדותו כי סמוך לאותו מועד הופיעו שתי כתבות פרי עטו במגזין הגרמני דר שפיגל בהן מיוחסות לצימרמן התבטאויות דומות לאלו שהכחיש במשפטו. התביעה נדחתה בנימוק שאין בראיות עילה מספקת למשפט חוזר.

לאחר הרצחו של זאבי בידי מחבל ערבי קיבל בית המשפט המחוזי את ערעורו של צימרמן שטען כי "הציטוט בכתבה בלתי מדויק" וכי לא ערך כלל השוואה בין תנועת מולדת, בראשה עמד אז זאבי, למפלגה הנאצית, אלא לתנועת הימין הקיצונית "שטאלהלם". הערעור התקבל ברוב של שני שופטים כנגד אחת. השופטת מיכל רובינשטיין טענה בדעת מיעוט כי:

בהמשך דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת פיצויים שהגיש צימרמן כנגד ידיעות תקשורת בה העריך את הנזק שנגרם לו ולתדמיתו ב-2,101,000 שקלים, אך צמצם את הסכום ל-1,200,000 שקלים מטעמי אגרה. השופטת ענת ברון נמקה את החלטתה בפסק הדין בטענה "כי התובע עשה לו מנהג לערוך השוואות של מבקריו ומתנגדיו לגורמים ולגופים שפעלו באירופה בשנות השלושים של המאה העשרים, השוואות אשר מהן הוא מנסה להתנער בשלבים מאוחרים יותר באמצעות פרשנות מקילה ומתפלפלת". וכן:

בהמשך ערער צימרמן על פסק הדין לבית המשפט העליון אך משך את הערעור בהמלצת בית המשפט.

פרשת הארץ
ב-24 באוגוסט 2002 פרסם עיתון "הארץ" כתבה מפרי עטה של ענת פרי תחת הכותרת "אירופה כבר הייתה שם". פרי, שהייתה בעבר תלמידתו של צימרמן ועמלה באותה העת על עבודת הדוקטורט שלה בהיסטוריה כתבה במאמרה:

בית המשפט דחה תביעת דיבה שהגיש צימרמן כנגד פרי והעיתון ופסק כי על צימרמן להשתתף בשכר טרחתם של הנתבעים בסך 75,000 שקלים. השופטת יהודית שבח נמקה את החלטתה:

כן כתבה כי "הודה, למעשה, התובע בקבלת מימון מגורמים גרמניים, ואף חזר בו מן הנטען בכתב התביעה לפיו עצם האמירה לפיה מקבל הוא מימון גרמני - מהווה לשון הרע." לגבי הטענה כי התמיכה מוענקת לו בשל עיסוקו ודעותיו קבעה השופטת שבח כי זו "מהווה הבעת דעה מובהקת...ומשום כך מותרת היא. … התובע גם הרי מודה במו פיו, אם כי בצורה מתחמקת, כי התמיכה ניתנת רק כאשר נשוא התמיכה עוסק בגרמניה, ומאשר למעשה קיומו של קשר בין התמיכה לבין התוכן."

בסיכום פסק הדין כתבה השופטת שבח:

ב-10 במרץ 2005 הגיב צימרמן על ההחלטה לעיתון "הארץ": "שעם כל הכבוד מדובר בפסיקה של בית משפט השלום, שעליה כבר הגשתי ערעור לבית המשפט המחוזי". לבסוף משך את ערעורו בהמלצת השופטים.

הליגה נגד השמצה
צימרמן היה גם האישיות הישראלית הציבורית הראשונה שהליגה למניעת השמצה נדרשה לפעול בעניינה. מנהלה הלאומי של הליגה, אברהם פוקסמן, פנה לראשי האוניברסיטה העברית ודרש את התייחסותם לנושא בהתבטאויותיו של צימרמן. מנגד דרש צימרמן את התנצלותו של מי שהיה אז ראש הקהילה היהודית בברלין, אלכסנדר ברנר, על שטען כי "העובדה שפרופסורים באוניברסיטה העברית משווים בין ישראל והנאצים מלבה את האנטישמיות בגרמניה".
מדוברות האוניברסיטה נמסר לעיתון "הארץ" כי "פרופ' צימרמן הביע את דעותיו הפרטיות, שלא במסגרת אקדמית. לפיכך להנהלת האוניברסיטה העברית אין כל עניין להביע דעה לגבי התבטאויות אלו". "הארץ" ציטט את תגובתו של צימרמן לפניה לראשי האוניברסיטה ולמבקריו, בהם גם פרופ׳ יעקב ברגמן מבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית במילים: "לא לכל כלב שנובח ברחוב אני צריך להגיב", ו"אנשים קודם כל צריכים לדעת את העובדות לפני שהם מתחילים להשתולל". תחילת הפרשה הייתה בפנייתו של פרופ׳ יעקב ברגמן הליגה למניעת השמצה. ביקורתו של ברגמן על האוניברסיטה ועמיתיו חורגת מתחום הפוליטיקה: "רבים מהם מקדישים את עיקר מאמציהם לעבודה במקומות אחרים, ממעטים בפרסומים או מפרסמים מאמרים לא חשובים בכתבי עת בינוניים וירודים".

מבחר מספריו
וילהלם מאר – הפטריארך של האנטישמיות. ירושלים 1982
עבר גרמני - זיכרון ישראלי. תל אביב 2002
גרמנים נגד גרמנים, גורלם של היהודים 1945–1938, תל אביב 2013 (תורגם מגרמנית)
חושבים גרמניה - דיאלוג ישראלי, רסלינג, 2023
Hamburgischer Patriotismus und deutscher Nationalismus. Die Emanzipation der Juden in Hamburg 1830-1865, Hamburg, Hans Christians, 1979.
Wilhelm Marr - The Patriarch of Antisemitism, New York, Oxford UP, 1986.
Wende in Israel - Zwischen Nation und Religion. Berlin 1996
Geschichte der Deutschen Juden 1914-1945. München, Oldenbourg, 1997.
Deutsch-Jüdisch, München, 2000.
Die deutschen Juden in der Geschichte der Shoah: Keine Exklave! Tübingen 2002
Goliaths: Deutsch-jüdische Vergangenheit: Der Judenhass als Herausforderung. Paderborn 2005
Deutsche gegen Deutsche. Das Schicksal der Juden 1938-1945. Berlin 2008
Die Angst vor dem Frieden. Das Israelische Dilemma. Berlin 2010
(with E. Conze, N. Frei, P. Hayes), Das Amt und die Vergangenheit. Deutsche Diplomaten im Dritten Reich und in der Bundesrepublik. München 2010

ספרים בעריכתו
משברי הלאומיות הגרמנית במאה ה-19 וה-20. ירושלים 1982
גרמניה אחרי 1945 – ההתגברות על הטראומה? (בשיתוף עם מיכאל טוך) ירושלים 1984
ההתנגדות לנציונל-סוציאליזם. ירושלים 1986
מחקרים בהיסטוריוגרפיה (בשיתוף עם י. שלמון ו-מ. שטרן) ירושלים 1987
דרכה המיוחדת של גרמניה בהיסטוריה. ירושלים 1989
יחסים נורמליים? 25 שנות יחסי ישראל-גרמניה. (בשיתוף עם עודד היילברונר), ירושלים 1993
מעבר לסוברניות? האינטגרציה האירופית. (בשיתוף עם ו. ויידנפלד) ירושלים 1996
הגרמנים 1945–1990. (בשיתוף עם ע. היילברונר) ירושלים 1998
הרייך השלישי – הערכה מחדש. ירושלים 1999
גרמניה וארץ ישראל – מפגש של תרבויות. ירושלים 2004
בין המולדות. היקים במחוזותיהם. (בשיתוף עם י. חותם) ירושלים 2005
דת השרירים ספורט, לאומיות ויהדות - הוצאת כרמל ומרכז קבנר, 2017.
Zweimal Heimat. Die Jeckes zwischen Mitteleuropa und Nahost. Frankfurt 2005
Israel-Österreich. Von den Anfäng bis zum Eichmann-Prozess. Innsbruck 2005
On Germans and Jews under the Nazi Regime. Essays by Three Generations of Historians. Jerusalem 2006
(with Dan Diner) Disseminating German Tradition. Leipzig 2009

קישורים חיצוניים

 משה צימרמן, באתר הוצאת עם עובד

 ריאיון עם משה צימרמן בגיליון זיקה, עיתון בית הספר המרכזי להוראת השואה, יד ושם
 עבר גרמני - זיכרון ישראלי בעריכת משה צימרמן - ביקורת ספרים באתר יד ושם



מכּתביו:
 איך ללמוד היסטוריה גרמנית מתוך צפייה בסרטי עלילה?,  הרצאת וידאו באתר אוניברסיטה מצולמת







 גאוגרפיה של עשיית דין: וילהלם שטראסה, לודויגסבורג, פרנקפורט, באתר של אוניברסיטת תל אביב, 13 בינואר 2016
 ההיסטוריה הגרמנית כקברט, באתר כתב העת אורות

על כתביו:


הערות שוליים

קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: היסטוריה
קטגוריה:היסטוריונים של גרמניה
קטגוריה:בוגרי בית הספר מעלה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943