פריפריה

פריפריה (מיוונית - περιφέρεια, "היקף") היא מונח המשמש לציון אזורים מרוחקים גאוגרפית מהמטרופולינים הגדולים. הפריפריה אינה בהכרח אזור כפרי המאופיין בבנייה נמוכה, מתבסס לרוב על חקלאות וגודלו קטן ביחס לעיר. פריפריה עשויה להיות גם עיר גדולה בעלת תושבים רבים. ההגדרה המקובלת בישראל ל"פריפריה גאוגרפית" מתייחסת למחוז הצפון ולמחוז הדרום, בהם מתגוררים כ-31% מכלל האוכלוסייה בישראל. המילה "פריפריה" משמשת גם להגדרת פריפריה חברתית.

מאפיינים בישראל
הקמת יישובים היוותה ציר מרכזי בהגשמת רעיונות הציונות והחלוציות. לאחר קום המדינה נוצר צורך דחוף להגן על המרחב מפני פלישת צבאות ערב מתוקף תפיסת "ההגנה המרחבית" ששלטה אז, וצידדה בגיוס מהיר של האוכלוסייה המקומית להגנה על סביבתה, ותוך כך הקטינה התפיסה את האפשרות לפגיעה משמעותית בהפצצות על ריכוזי אוכלוסייה צפופיםשושנה שטיפטל, ההתיישבות הביטחונית בזיקה למלחמת העצמאות : נובמבר 1947 - יולי 1949, הוצאה לאור: תל אביב : משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1992.. רבים מהעולים החדשים, מרביתם יוצאי צפון אפריקה ואסיה שהיו נטולי מידע ואוריינטציה ביחס לאופציות ההתיישבותיות הקיימות עבורם, הופנו למעברות וליישובים המרוחקים מאזור המרכז ומירושלים, שלעיתים אף היו בתהליכי הקמה מוקדמים וחלקיים בלבד, וזאת על-מנת ליישב את שטחי המדינה המאוכלסים בדלילות, בעיקר בקרבת הגבולות בגליל ובנגב. כך נוצרו גם עיירות פיתוח רבות שהתאפיינו ברובם גם הן בעולים עם קשיי הסתגלות, ללא שפה, ללא מעמד וללא הנהגה מוסמכת שהובילו ליצירת מדרג סוציו-אקונומי נמוך באזורים אלה שנותר עד היום.

ציון הדרך העיקרי בהתוויית מדיניות פיזור האוכלוסין הייתה 'תוכנית שרון' - 'תכנון פיזי לישראל' - משנת 1951. בתוכנית זו ניסח האדריכל אריה שרון את עקרונות פיזור האוכלוסין במדינה הצעירה, והגה את הקמת הערים הבינוניות בפריפריה, ואת היישובים הכפריים סביבן. תוכנית זו גובשה כאשר ישראל הייתה מדינה שעיקר אוכלוסייתה חייתה בערים הגדולות.

 פערים כלכליים וחברתיים 
במהלך השנים הראשונות תשומת לבם המיידית של עולים אלה הייתה נתונה למלחמת הישרדות אישית ורק בשלהי שנות ה-50 החלה להתגבש בקרבם זהות עצמית. אבל בשלב זה כבר נקבעה העובדה הגאוגרפית המהותית: מקום קליטתם של המוני המהגרים נקבע הרחק מהמרכז. תושבי הפריפריה, שלעיתים קרובות זוהו או זיהו עצמם כ"שולי המדינה", לא התגאו במעמדם כאותם חלוצים שפנו אל הסְפר בטרם קום המדינה כדי ליישבו מבחירה אידאולוגית. הם חשו אי-צדק כלפי הניכור המתקיים, מעצם הגדרת הפריפריה, בינם ובין מה שנתפס כ"מרכז" - הן מבחינת תשתית חומרית והן מבחינה כלכלית.

הפניית אוכלוסיית העולים לפריפריה העמיקה את הבדל המעמדות החריף, כאשר קבוצה זו מלכתחילה הייתה חלשה יותר ומשכילה פחות וכיוון שהאוכלוסייה החזקה נותרה במרכז בעוד האוכלוסייה החלשה נשלחה לאזורים עם תשתית מפגרת, תעסוקת דחק, ללא מוסדות תרבותיים ומערכת חינוך נחשלת. כל אלו ועוד, יצרו מעגל קסמים שלא ניתן היה לצאת ממנו, למשל- קושי לגייס לבתי הספר מורים טובים. יתר על כן, התוכנית לפיה עיירות הפיתוח אמורות היו לשמש גרעין ליישובים החקלאיים סביבם כשלה בשל ההתארגנות המשותפת של יישובים אלו בינם לבין עצמם והן מכיוון שהיישובים החקלאיים העדיפו לקבל את כל השירותים האחרים להם נזקקו במרכז. הפריפריה נהפכה למצבור חברתי של תסכול, הדימוי העצמי של התושבים היה נמוך והוא השפיע גם על הדימוי הקולקטיבי שלהם ושל מקום מגוריהם.

הריחוק מהמרכז, שיעורי האבטלה והעוני גרמו לכך שבמהלך השנים תשתיות הבריאות גם הן לא התפתחו כפי שניתן היה, ומנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי ביישובים הפריפריאליים אנשים חיים פחות שנים מאשר במרכז הארץ. בנוסף כ-19% מהתושבים אף לא ניגשים לקבל טיפול רפואי עקב אי יכולת כלכלית (נכון לאוגוסט 2019).

בעיות נוספות שנוצרו הן צמצום השטחים הפתוחים וחוסר היכולת לדאוג לתחבורה ציבורית יעילה ולתשתיות אחרות כניקוז, ביוב, ואפילו חשמל. התושבים מצאו עצמם לא פעם במרכז סכסוכים מדיניים על רקע אירועי גבול. מציאות שהרעה את מצבם. בתוך זמן קצר איבד רעיון ההתיישבות בספר את כוח המשיכה שהיה לו בעבר, והפריפריה הפכה למילה כמעט נרדפת לאי-שוויון על כל גווניו שהתרחב והתעצם בכל קנה מידה.

 פערים בחינוך 
במחקר שנעשה על בתי ספר מהפריפרייה (גאוגרפית וכלכלית), עולה הבדל בין הפריפריה הגאוגרפית לפריפריה הכלכלית ביחס למידה בה מגמות המתמטיקה והמדעים מפותחות בבית הספר. בבתי הספר בפריפריה הגאוגרפית, פועלות מגמות מתמטיקה ברמת 5 יח"ל ומדעים מזה כמה שנים. בנוסף, המגמות נמצאות בתהליכי שינוי והתרחבות שבמסגרתם הוכפלו מספר הלומדים בהן. לעומת זאת בבתי ספר בפריפריה החברתית לא פעלו מגמות מדעים, ובאשר למגמות מתמטיקה (יח"ל), הן נפתחו בשנה שנתיים האחרונות ולומדים במסגרתן תלמידים בודדים.

רוב הפערים החברתיים נגרמים עקב תהליכים ומנגנונים חברתיים שמייצרים אי-שוויון הזדמנויות ומעמיקים את הפער בין אנשים משכבות אוכלוסייה שונות. והעיקרי מביניהם הוא הפער במערכת החינוך בין שכבות אוכלוסייה שונות. המציאות מלמדת כי מערכת החינוך מתקשה לצמצם פערים, וחוקרים רבים מאמינים כי הדרך האפקטיבית ביותר לצמצום פערים בחינוך היא דווקא צעדים לצמצום העוני בחברה . זה עשרות שנים שמחקרים המתמקדים בנושא הפערים בחינוך מצביעים בבירור על כך שהמשתנה המנבא בצורה המדויקת ביותר פערים בחינוך הוא הרקע הסוציו-אקונומי שממנו מגיעים התלמידים. לסיכום בבתי ספר מוחלשים רמת החינוך נמוכה יותר. בפריפריה הכלכלית איכות הלמידה נמוכה יותר מהמרכז הכללי.

דוחות מבקר המדינה מצביעים על כך שמנגנוני התקצוב והפיקוח של מערכת החינוך אינם מבטיחים חלוקה שוויונית של משאבים בין אזורים ומגזרים, וכי יישום מדיניות של העדפה מתקנת לוקה בחסר. על פי הדוחות, בתי ספר בפריפריה סובלים ממחסור בכוח אדם איכותי, מתשתיות פיזיות ירודות ומנגישות מוגבלת לתוכניות חינוכיות מתקדמות, מצב המשפיע על הישגים לימודיים, שיעורי זכאות לבגרות והמשך להשכלה גבוהה. נתוני משרד החינוך מצביעים גם על פערים מתמשכים בהקצאת שעות הוראה, שירותי ייעוץ ותמיכה פדגוגית בין יישובים במרכז לבין יישובים בפריפריה, וכן על יישום לא אחיד של תוכניות לצמצום פערים, שלעיתים אינו מלווה במעקב ובהערכה מספקים.

מסמכים רשמיים של הכנסת ודוחות ממשלתיים מדגישים כי פערים חינוכיים קשורים קשר הדוק למאפיינים חברתיים־כלכליים ולמקום המגורים, וכי מערכת החינוך מתקשה לממש באופן מלא את עקרון שוויון ההזדמנויות. על פי מקורות אלה, בהיעדר מדיניות ממשלתית ממוקדת, שיפור מנגנוני התקצוב והגברת הפיקוח והבקרה, הפערים בין המרכז לפריפריה נוטים להישמר ואף להעמיק לאורך זמן. מסמכי מדיניות מצביעים גם על השלכות רחבות של פערים חינוכיים על ניידות חברתית, מימוש זכויות אזרחיות ואמון הציבור במוסדות המדינה.

מחקרים שנערכו בבתי ספר בפריפריה הגאוגרפית והחברתית מצביעים על הבדלים במידת הפיתוח של מגמות מתמטיקה ומדעים. בבתי ספר בפריפריה הגאוגרפית פועלות מזה מספר שנים מגמות מתמטיקה ברמת חמש יחידות לימוד ומגמות מדעים, ובחלק מהמקרים נרשמה התרחבות של מספר התלמידים הלומדים בהן. לעומת זאת, בבתי ספר בפריפריה החברתית־כלכלית לא פעלו מגמות מדעים, ומגמות מתמטיקה נפתחו רק בשנים האחרונות ובהיקף מצומצם של תלמידים. ממצאים אלה מחזקים טענות מחקריות שלפיהן הרקע הסוציו־אקונומי הוא המשתנה המנבא המרכזי של פערים חינוכיים, וכי מערכת החינוך מתקשה לצמצם פערים הנובעים מאי־שוויון חברתי וכלכלי רחב יותר. מחקרים רבים מצביעים על כך שצעדים לצמצום העוני והפערים החברתיים עשויים להיות גורם מרכזי בצמצום הפערים במערכת החינוך, וכי בבתי ספר מוחלשים רמת ואיכות הלמידה נמוכות יותר בהשוואה לבתי ספר במרכז הכלכלי והחברתי.

 פעולות לצמצום הפערים 
החל משנות ה-70 נעשה מרכז הארץ צפוף מדי לאנשי המעמד הבינוני-גבוה, והתפתחה מגמה של יציאה ל"איכות החיים" בפריפריה, בבתים צמודי קרקע. מגמה זו נותבה על ידי הממשלות השונות לאזורים הפריפריאליים בהם לא נפתרו בעיות הביטחון והדמוגרפיה כדוגמת המצפים בגליל. בשנים האחרונות, ניתן דגש רב יותר על שיפור הכבישים, התחבורה הציבורית ובפרט מערכת הרכבות בין המרכז ליישובי הפריפריה. לדוגמה, מסילת העמק שנפתחה ב-2016 בין בית שאן, עפולה וחיפה. רבים מהיישובים בפריפריה מוגדרים כ"אזור עדיפות לאומית" וזכאים להטבות מיסוי והטבות למלגות לימודים במוסדות גבוהים.

הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מחשבת מדד פריפריאליות, המשקף את מידת הפריפריאליות של רשות מקומית בישראל מבחינת מיקומה הגאוגרפי ביחס למרכזי פעילות כלכלית. המדד משמש כלי עזר להקצאת משאבים והטבות לרשויות מקומיות בעלות דירוג נמוך במדד זה.

בשנים האחרונות מתרחבת הבנייה למגורים בפריפריה. מתוך נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בין ינואר 2015 לסוף המחצית הראשונה של 2019, החלו להיבנות בכל אחד ממחוזות הצפון וחיפה, 36 אלף יח"ד. לכך יש להוסיף 38,500 דירות במחוז הדרום. מדובר בכ-45% מכלל התחלות הבנייה בכל הארץ לתקופה זו. ההסבר לכך מצוי במידה רבה בתוכניות הדיור הממשלתיות- מחיר מטרה הוותיקה ומחיר למשתכן.

במקביל להתרחבות הבניה למגורים בפריפריה דובר רבות במנהל התכנון על כך שקיים צורך ממשי ביצירת מקומות תעסוקה המגבה את הבנייה החדשה למגורים. ואולם, בעוד הבנייה למגורים קרמה עור וגידים- התעסוקה, כך עולה מהנתונים, נותרה על הנייר בלבד, והנתונים המספריים מצביעים על בנייה של תעסוקה של בין 15%-20%. מכך, נוצר מצב בו המדינה מעודדת בנייה בפריפריה ומשקיעה בכך מאמצים רבים בשיפור התשתיות, אך פיתוח מקומות התעסוקה הנדרשים לא מתקיים לרוב, ולכן אנשים שבוחרים לגור בפריפריה נאלצים לצאת לעבוד במרכז הארץ.

דוח של הלמ"ס מאוגוסט 2019 הבוחן פערים בין מרכז לפריפריה מצא כי שביעות הרצון הכללית מהחיים גבוהה הן ביישובי המרכז והן ביישובי הפריפריה (90.3% ו-88.5%) בהתאמה. בנוסף ביישובים המוגדרים כפריפריאליים מאוד 93.5% מהתושבים מרוצים מהחיים. ממצאים אלו מגבירים את ההערכה שהפיתוח הכלכלי והחברתי של האוכלוסייה תלוי בגורמים נוספים ולא רק בהון הכלכלי הפיזי ומעמדה ביחס לשאר האזורים, אלא בהון החברתי שעוטף אותהאודליה אוחיון, חיזוק הפריפריה הגאוגרפית והחברתית על ידי קהילות משימתיות בישראל, מכון הנרייטה סאלד, קרן שח"ף, אפריל 2013, כלומר, במאפיינים ודפוסים של ארגון חברתי, המאפשרים שיתוף פעולה ותיאום לתועלת הכללPutnam, R.D., (2000). Bowling alone: The collapse and revival of American community. New York. Simon and Schuster.. משאב ההון החברתי מתבטא בטיב היחסים בין האזורים ובנכונותם לשתף פעולה ביניהם ובכך להקל על תיאום ושיתוף פעולה לתועלת הדדית של התושבים בקהילה או באזורלב ארי ל', פווין א. (2006). הון חברתי כמנוף לפיתוח הפריפריה. אופקים בגאוגרפיה, ,66, עמ' 95-113.. הון חברתי רב יותר בא לידי ביטוי בקהילה אקטיבית ועצמאית, בעלת יכולת גבוהה לשיפור איכות חיי תושביה ויכולת להגיע להישגים רבים יותר בנושאי חינוך, רווחה, תרבות, מניעת אלימות, מאבק בעוני ועוד נושאים המשפיעים על חיי היום-יום, באופן שהרשות הפורמלית והתושבים, כל אחד מהם בנפרד לא, היו מצליחים לקדםגונן, א' (2010). מנהיגות ליצירת הון חברתי ובינוי קהילה, בתוך: ש' שדמי ווטרמן וג' צפוני (עורכים) לשם שינוי ביחד: בינוי קהילה – פיתוח הון חברתי כבסיס לקהילתיות מתחדשת. שדמות, המרכז למנהיגות בקהילה, המכללה האקדמית לחינוך אורנים. .
השקעה ייחודית בפריפריה

קידום הפריפריה וצמצום הפערים בינה למרכז מהווה רכיב במצע של מרבית המפלגות בישראל, מימין ומשמאל.

המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל פועל במגוון רחב של תחומים לפיתוח הפריפריה: אישור והעברת הטבות ותקציבים בלמעלה מ-200 מיליון ש"ח לחיזוק הנגב והגליל, תעסוקה, התיישבות, חינוך, השכלה גבוהה ומחקר, פיתוח התיירות ותרבות. בשנת 2014 השקעת המדינה ב"מענקי איזון" עמדה על 380–790 ש"ח לתושב במחוז הצפון ובמחוז הדרום, לעומת 79 ש"ח בלבד לתושב במחוז המרכז. למרות ההשקעה המסיבית, עדיין נותרו פערים משמעותיים בין הפריפריה למרכז, כאשר תחום התעסוקה וההשתכרות הוא מהבולטים בהם.

 פריפריה חברתית 

 ריבוד מעמדי 
הפריפריה נחשבת כאנטיתזה למרכז, שמתואר כמקום אטרקטיבי שבו מתרכזות אליטות חברתיות וכלכליות. לעומת זאת, הפריפריה נמצאת מחוץ למרכז ומכילה אזורים צפופים פחות שמוצגים כמקום דל ונחשל הזקוק לעזרת המדינה כדי לפתח ולקדם אותו. "הדיכוטומיה הבינארית הזו בין פריפריה למרכז נראית מובנת מאליה אבל בפועל היא אינה טבעית או מקרית; היא תוצר היסטורי-תרבותי שמשרת את הקבוצה השלטת בקיבוע ההבדל בינה לבין ה"אחר". דיכוטומיה זו מקבלת ביטוי בחלוקות גאוגרפיות במרחב"דפנה לוין, פריפריה, שפת רחוב מגזין עירוני, 03 באוקטובר 2018.. המונח פריפריה הפך מציון גאוגרפי נייטרלי למילה בעלת משמעות שלילית, המרמזת על נחשלות לעומת המרכז. ניתן לומר כי המילה פריפריה היא מילה חלופית לפערים חברתיים, שמשתמשת בדימוי הגאוגרפי על מנת להדגיש אותם. פריפריה, בסופו של דבר, היא מונח שדומה מאוד למונח אי-שוויון.

ניתן לקשר לפריפריה גם את המונח אתנו-מעמדיות, המתאר את הריבוד המעמדי. הסוציולוגית הישראלית סיגל נגר-רון טוענת כי המילה "פריפריה" הפכה בשנים האחרונות למילה מכובסת המחליפה את הקטגוריה "מזרחים". במאמר בו בחנה את השתנות הקריטריונים לבחינת אי-שוויון בישראל היא מראה כיצד בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה הקטגוריה המרכזית לבחינת אי-השוויון הייתה המוצא (אירופה-אמריקה לעומת אסיה-אפריקה) וזו הוחלפה בהדרגה במדד האשכולות החברתיים כלכליים ב-1987 ובהמשך, ב-2008, במדד הפריפריאליות. לכן היא טוענת כי יצירת מדדים "עוקפי-אתניות": מדד האשכולות החברתיים-כלכליים (1987) ומדד הפריפריאליות (2008) שמטרתם מדידה ותיקון אי-השוויון, מוחקים את ההיסטוריה של ההגירה וההתמקמות בישראל, שבמהלכה התעצב אי-השוויון האתני.

אתנוקרטיה היא מונח מתחום הממשל ומדעי החברה המתאר דומיננטיות אתנית בשלטון, כלומר, מצב שבו קבוצה אתנית אחת אוחזת ברוב עמדות הכוח השלטוניות או בכולן, ביחס שחורג ממשקלה של אותה קבוצה באוכלוסיית המדינה. תחת משטר אתנוקרטי, קבוצות המיעוט מופלות לרעה באופן עקבי על ידי המדינה ועשויות לסבול דיכוי, רדיפה או הפרות של זכויות האדם, האזרח או זכויות קבוצתיות שלהן.

המונח אתנוקרטיה הוטבע בשיח הישראלי על ידי החוקר אורן יפתחאל שכינה את משטר המקרקעין בישראל כמבוסס על אזרחות המאורגנת על בסיס אתנוס (יהודיות) לעומת דמוס (חוקיות). הקישור בין אתנוקרטיה לפריפריה בישראל מתבטא ביחסים הגאוגרפים והחברתיים בין יהודים מול ערבים, אשכנזים מול מזרחים, ותיקים מול עולים. המאבק בין האשכנזים למזרחים הוא מאבק ארוך שנים בישראל, בו האשכנזי נחשב לנאור ומצליח בעוד המזרחי נחשב כבור ממעמד נמוך. בבחינה של הפריפריה למול המרכז, מוחרף המאבק הזה: הפריפריה נחשבת למקום נחשל שתושביה בעיקר מזרחים, ערבים או עולים, כשמנגד מרכז הארץ מתואר כמקום מצליח ונחשק, שבו מתגוררים אנשים בעלי תארים אקדמיים שעובדים במקצועות צווארון לבן. כך, הולך ומתעצם הפער האתנו-מעמדי בישראל ואיתו גם הפער בין הפריפריה למרכז.

 ראו גם 
ספר (פוליטיקה)
פיזור אוכלוסין

מדינת תל אביב
פרוור

 קישורים חיצוניים 

על בחינת היעילות של כלים לחיזוק הפריפריה בישראל, מחקר עבור משרד השיכון, שבוצע על ידי חברת ייעוץ ״צנובר״, בהובלת ד״ר חיים צבן.
"פערי בריאות בין הפריפריה למרכז בישראל"- המכון לאסטרטגיה ציונית



 הערות שוליים 

קטגוריה:גאוגרפיה פוליטית
קטגוריה:כלכלה פוליטית
קטגוריה:סוציולוגיה פוליטית
קטגוריה:ריבוד ואי שוויון
קטגוריה:ישראל: חברה