תעלת ההטיה

תעלת ההטיה (או תעלת הירדן) היא תעלת מים פתוחה מחופת בטון, שתוכננה על ידי תה"ל כשלב הראשון של המוביל הארצי ואף הוקמה בחלקה על ידי סולל בונה. התעלה, שמוצאה כקילומטר דרומית לגשר בנות יעקב, הייתה מיועדת להסיט את מי הירדן מאפיקם הטבעי למאגר ברמת כורזים ומשם להמשך המוביל הארצי. בכך ניתן היה לצמצם את המשאבים והעלויות הניכרות של שאיבת מי המוביל מן הכנרת לגובה פני הים ולאפשר ייצור חשמל הידרואלקטרי מחלק של מי הירדן שיופלו לכנרת. התנגדות סורית לעבודות בשטח המפורז, מנעה את השלמת העבודות, והתעלה נזנחה ולא הופעלה.

התוכנית
שמאל|ממוזער|250px|המפעל הארצי לפי תוכניות מוקדמות, בספרו של שמחה בלאס משנת 1944, אוצרות המים בארץ ישראל, לפני ע' 43
תוואי מוביל המים הארצי (כנרת – ירקון – נגב) היה אמור להתחיל בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון. התוכנית נועדה לתפוס את מי הירדן ההררי דרומית לגשר (לפני איבוד גובהם בזרימה לכנרת) ולהובילם בתעלת הטיה פתוחה לכורזים. משם יובלו חלקם לים כנרת תוך ייצור חשמל הידרואלקטרי, והחלק הנותר יוזרמו בתעלת מים מערבה למאגרי צלמון ואשכול של המוביל הארצי.

העבודות
העבודות על תעלת הירדן החלו ביולי 1953. ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות בשטח המפורז המרכזי. שני מחפרים ראשונים נכנסו לירדן, להתחיל בעבודת ההטיה. הסורים התנגדו לפעילות ישראל באזור המפורז בגשר בנות יעקב, והפריעו לעבודות בירי. במקביל הם הגישו מחאה לאו"ם על העבודות שמבצעת ישראל. ראש משקיפי האו"ם בישראל, ואגן בניקה, הכריע ב-24 בספטמבר 1953, שעל ישראל להפסיק את העבודות כל עוד לא הושג הסכם הדדי. ב–27 באוקטובר קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 100 שקראה להפסקה זמנית של העבודות, בהסכמה ישראלית, עד לבירור הסוגיה. בעקבות ההחלטה הופסקו העבודות באתר ב-28 באוקטובר בשעה 23:59. ישראל הספיקה לחפור את התעלה באורך 2800 מטר בשטח המפורז, אולם היא לא הייתה עמוקה מספיק למטרתה. ישראל ראתה את ההפסקה של העבודות בשטח המפורז כזמנית והמשיכה בעבודות באזורים האחרים של התעלה. לאורך התעלה נסללה דרך כבושת חצץ לצורך מעבר כלי העבודה.

בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה שהתירה את המשך העבודות, לאחר הבטחת ערובות לזכויות הערבים בקרקע ובמים. אלא שברית המועצות הטילה וטו וההצעה נדחתה. לבסוף, כעבור שלוש שנים, נאלצה ישראל להפסיק את עבודות ההטיה ולהשאיר בשטח שמדרום לשטח המפורז תעלה חפורה מדופנת וסכרי מים.

התוואי המקורי של תעלת ההטיה לא הושלם. הופסקו העבודות להטית הירדן מגשר בנות יעקב והוחלט לשאוב את כל מי המוביל הארצי מהכנרת. כיוון שכך נמנע גם ייצור החשמל הידרואלקטרי, זול יחסית, מן העודפים שהיו צריכים ליפול לכנרת מרמת כורזים. תכנון לקוי גרם למליחות המים יתר על המידה הרצויה, יחד עם הסבת המים למי שתייה, נתייקרה עלות המפעל באופן ניכר.

בשנת 1992 נבנתה בתוואי דומה תחנת כוח הידרואלקטרית על ידי קיבוץ כפר הנשיא.

ראו גם
המוביל הארצי
המלחמה על המים

לקריאה נוספת
 שמחה בלאס, (1973). מי מריבה ומעש. רמת גן: מסדה.
 אזדרכת, א' (2004). "הניסיון להטיית מי הירדן ליד גשר בנות יעקב", בתוך: א. שילר, ג. ברקאי וג. הורוביץ (עורכים), נופים – עיונים בידיעת הארץ, ירושלים: אריאל, עמ' 134–148.
 שריג, ג' ומאיר פעיל (2005). "המלחמה על המים למרגלות הגולן בשנים 1950–1967", בתוך: מ' ראובני ומ' לבנה (עורכים), הגולן – אדם ונוף, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב, עמ' 155–162.
 מיכלסון, ב' (ספטמבר 2008). "המלחמה על המים – א-סימטריה כנגד הליגה הערבית", ביטאון יד לשריון, 29, עמ' 32–39.
 אלי ס"ט, מפעל הטיית הירדן, באתר של יואב אבניאון

הערות שוליים

קטגוריה:פרויקטים הנדסיים שלא מומשו
קטגוריה:מבני אספקת מים בישראל
קטגוריה:הכנרת: מבנים
קטגוריה:ישראל: מנהרות
קטגוריה:הר דב
קטגוריה:גבול ישראל–לבנון: מבנים
קטגוריה:מקורות הירדן
קטגוריה:נהר הירדן
ההטיה, תעלת
קטגוריה:רמת הגולן: מבנים
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-ערבי: מבנים