מלחמת האזרחים בסרי לנקה

מלחמת האזרחים בסרי לנקה התנהלה בין השנים 1983 ל-2009, בין הרוב הסינהלי למיעוט הטמילי. המלחמה החלה ב-23 ביולי 1983 בהתקומממות של ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם (ה-LTTE, מכונים גם הנמרים הטמיליים) בראשות . הנמרים הטמילים נלחמו למען הקמת מדינה טמילית עצמאית בשם טאמיל אילם בצפון מזרח סרי לנקה, בשל אפליה מתמשכת ורדיפה אלימה נגד טמילים סרי לנקים מצד ממשלת סרי לנקה, שנשלטה בידי הסינהלים.

רדיפות אלימות התבטאו במספר פוגרומים נגד המיעוט הטמילי בשנים 1956, 1958, 1977, 1981 ו-1983, כמו גם שריפת הספרייה הציבורית בג'פנה, עיר בעלת רוב טמילי, בשנת 1981, במה שהיה אחד מאירועי שריפת הספרים הגדולים של המאה ה-20. אירועים אלו בוצעו על ידי המון סינהלי, לרוב בתמיכת המדינה, בשנים שלאחר עצמאותה של סרי לנקה מהאימפריה הבריטית בשנת 1948. זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, סינהלית הוכרה כשפה הרשמית היחידה של המדינה. לאחר מערכה צבאית בת 26 שנים, במאי 2009, הצבא הסרי לנקי ניצח את הנמרים הטמיליים, ובכך הביא לסיומה של מלחמת האזרחים.

כ-70,000 סרי לנקים נהרגו עד שנת 2007. מיד לאחר תום המלחמה, ב-20 במאי 2009, העריך דו"ח האו"ם שבמהלך המלחמה נהרגו בין 80,000 לכ-100,000 סרי לנקים. בשנת 2011, דו"ח מומחים שמונה על ידי מזכ"ל האו"ם בנושא המלחמה בסרי לנקה קבע שבשלבים האחרונים של המלחמה, בין 2007 ל-2009, "מספר מקורות אמינים מעריכים כי קיימת אפשרות לעד 40,000 מקרי מוות של אזרחים בשלב זה של המלחמה". ממשלת סרי לנקה סירבה שוב ושוב לחקירה בינלאומית עצמאית כדי לברר את מלוא ההשלכות של המלחמה, כאשר כמה דיווחים טענו כי כוחות הממשלה אנסו ועינו טמילים שהיו מעורבים בחקר מקרי מוות ובתיעוד היעלמויות.

מאז תום מלחמת האזרחים ספגה סרי לנקה ביקורת עולמית רבה על הפרת זכויות אדם וביצוע פשעי מלחמה באותה התקופה, שכללה הפצצת מטרות אזרחיות, שימוש בנשק כבד, חטיפה וטבח של טמילים סרי לנקים ואלימות מינית. ארגון הנמרים הטמיליים נודע בביצוע פיגועים רבים נגד אזרחים סרי לנקים מכל העדות והדתות, ובמיוחד נגד סינהלים ומוסלמים, שימוש בילדים כחיילים, התנקשויות בפוליטיקאים ובמתנגדים לארגון, ושימוש בפיגועי התאבדות נגד מטרות צבאיות, פוליטיות ואזרחיות.

 מקור הסכסוך והתפתחותו 
מקורות מלחמת האזרחים בסרי לנקה טמונים במחלוקת הפוליטית המתמשכת בין הרוב הסינהלי לבין המיעוט הטמילי במדינה. שורשי הסכסוך המודרני נעוצים בתקופה הקולוניאלית, כאשר המדינה נודעה בשם ציילון. התקופה הקולוניאלית הבריטית נמשכה בין השנים 1815 ל-1948, במהלכה חיפשו הבריטים להשיג רווח כספי מהמדינה תוך שימוש בגידולי התה, הקפה, הקוקוס והגומי בסרי לנקה. מחסור בכוח אדם הוביל את הבריטים להעסיק טמילים מהודו לעבודה במטעי תה, מה שהגביר את החששות מאובדן הרוב בקרב הסינהלים. בתי ספר לשפה האנגלית הוקמו גם בג'פנה, עיר בעלת רוב טמילי, על ידי משלחת אמריקאית שנשלחה למדינה, וסיפקה כישורי בשפה האנגלית לאוכלוסייה הטמילית בג'פנה. הבריטים העדיפו לעבוד עם דוברי אנגלית, כך שהטמילים התחרו עם עמיתיהם הסינהלים במגזר השירות הציבורי והחלו לדחוק אותם ממוקדי הכוח.

בשנת 1919, ארגונים פוליטיים סינהלים וטמיליים גדולים התאחדו והקימו את הקונגרס הלאומי של ציילון, בהנהגתו של פונמבלאם ארונאכאלם, כדי ללחוץ על הממשלה הקולוניאלית לקדם עוד רפורמות חוקתיות. הנציב הבריטי ויליאם מאנינג עודד באופן פעיל את רעיון "הייצוג הקהילתי" ונתן לסרי לנקים ייצוג על ידי יצירת מועצת העיר קולומבו בשנת 1920, אליה נבחרו לסירוגין הטמילים והסינהלים.

לאחר בחירתם למועצת המדינה של ציילון (בית המחוקקים הסרי לנקי) בשנת 1936, חברי מפלגת לנקה סאמה סמאג'ה (LSSP) , מפלגה לאומנית סרי לנקית - קומוניסטית, דרשו להפוך את הסינהלית והטמילית לשפות הרשמיות של המדינה, במקום אנגלית. בנובמבר 1936, מועצת המדינה אישרה הצעה לפיה "בבתי המשפט העירוניים והמשטרתיים של האי ההליכים יתקיימו בשפת העם" וכי "רישומים בתחנות משטרה יתועדו בשפה בה נכתבו במקור". למרות צעד זה שנתפס כצעד לטובת התושבים המקומיים, בשנת 1944 הציע ג'וניוס ג'אייווארדנה (מנהיג התנועה הלאומנית בסרי לנקה) במועצת המדינה כי סינהלה תחליף את האנגלית כשפה הרשמית.

המתחים האתניים החריפו מיד לאחר קבלת העצמאות ב-1948, כאשר חוק שנוי במחלוקת, חוק האזרחות של ציילון, נחקק על ידי הפרלמנט שזה עתה הוקם. החוק הפלה במכוון את המיעוט האתני הטמילי ההודי בכך שהפך את קבלת האזרחות במדינה לבלתי אפשרית כמעט. כ-700,000 טמילים הודים, שהועברו לסרי לנקה על ידי הבריטים, הפכו לחסרי מדינה. במהלך שלושת העשורים הבאים, יותר מ-300,000 טמילים הודים גורשו חזרה להודו. רק בשנת 2003 - 55 שנים לאחר העצמאות - כל הטמילים ההודים שחיו בסרי לנקה קיבלו אזרחות, אך בשלב זה הם היוו רק 5% מאוכלוסיית האי.

לפנ 1950, הרוב הבודהיסטי סינהלי נהג לתקוף קבוצות מיעוטים שונות בציילון - נוצרים, מוסלמים ומלאיאלים, אך נמנעו מלתקוף את המיעוט הטמילי-הודי במדינה. התעמולה הסינהלית כוונה בעיקר נגד מיעוטים אתניים ודתיים זרים, ולא נגד הטמילים. מצב זה השתנה בשנות ה-50 כאשר הסינהלים החלו לכנות את הטמילים הסרי לנקים כ"אויבי הסינהלים".

בזמן קבלת העצמאות מבריטניה ב-1948, הטמילים היוו כ-30% מעובדי השירות הציבורי במדינה, בזמן שהם היוו כ-20% מהאוכלוסייה באי. ב-1956, ראש הממשלה סולומון בנדרנאיקה העביר את ה-Sinhala Only Act, שהפך את הסינהלית לשפה הרשמית היחידה במדינה, במקום אנגלית. הדבר נתפס כניסיון מכוון להרתיע את המיעוט הטמילי מלעבוד בשירות המדינה ובשירותים ציבוריים אחרים בציילון. המיעוטים דוברי הטמילית בציילון (טמילים סרי לנקים, טמילים הודים ומורים סרי לנקים) ראו בחוק אפליה לשונית, תרבותית וכלכלית נגדם. רבים מעובדי הציבור שהיו דוברי טמילית נאלצו להתפטר משום שלא שלטו בסינהלה ברמה מספקת. המתיחות סביב מדיניות זו הובילה לפוגרום האנטי-טמילי של 1956 ולפוגרום האנטי-טמילי של 1958, בהם תקפו סינהלים מאות טמילים באזורים בעלי רוב סינהלי. סינהלים באזורים בעלי רוב טמילי הותקפו גם הם על ידי טמילים. בין עשרות למאות אזרחים סרי לנקים, רובם טמילים, נרצחו, בעוד אלפים משתי הקבוצות נמלטו לאזורים שבהם היו רוב לזרם האתני לה הם השתייכו.

בסוף שנות ה-60, כמה צעירים טמיליים, ביניהם ולופילאי פרבקרן, שיהפוך למייסד ומנהיג ארגון הגרילה הטמילי שלחם במלחמת האזרחים (טיגריסי השחרור של טמיל אילם), החלו להיות מעורבים בפעולות נגד הממשלה בציילון ותומכיה ונגד הרוב הסינהלי במדינה. הם החלו לבצע תקיפות נגד פוליטיקאים טמילים שתמכו בממשלה ונגד חברים במשטרת סרי לנקה.

במהלך שנות ה-70 החלה ממשלת סרי לנקה ליישם את מדיניות הסטנדרטיזציה. במסגרת המדיניות, סטודנטים התקבלו לאוניברסיטה ביחס למספר המועמדים שניגשו לבחינה בשפתם - משמע, אם 70% מהסטודנטים שניגשו לבחינה היו דוברי סינהלית, כ-70% מהסטודנטים שיתקבלו יהיו דוברי סינהלית. באופן רשמי, המדיניות נועדה להגדיל את ייצוג הסטודנטים מאזורים כפריים. בפועל, המדיניות צמצמה את מספר הסטודנטים הטמילים, אשר בעבר, כאשר הקבלה התבססה על ציוני הבחינות בלבד, עברו את הבחינות באחוז גבוה יותר מאחוז השתתפותם בבחינות. כעת, עם יישום המדיניות החדשה, ומפני שממוצע ציוני הבחינות של נבחנים טמילים היה גבוה מהממוצע לנבחנים בסינהלית, הם נדרשו להשיג ציונים גבוהים יותר מסטודנטים סינהלים כדי להתקבל לאוניברסיטאות. לדוגמה, באותה תקופה נדרש ציון של 250 מתוך 400 לנבחן בשפה הטמילית שרצה להתקבל לפקולטה לרפואה, בעוד סטודנט סינהלי שנבחן לאותה פקולטה נדרש לקבל רק 229 מתוך 250. מספר הסטודנטים הטמילים שהתקבלו לאוניברסיטאות ירד באופן דרמטי. המדיניות בוטלה בשנת 1977.

האפליה הרשמית נגד הטמילים בסרי לנקה התבטאה במספר דרכים נוספות: המדינה מימנה ותמכה בחלקאים סינהלים שהשתלטו על אדמות באזורים שמסורתית היה בהם רוב טמילי, איסור על ייבוא עיתונים, ספרים, תקליטים ותכנים נוספים בשפה הטמילית (בעיקר ממדינת טמיל נאדו בהודו) וההעדפה שניתנה בחוקת סרי לנקה משנת 1978 לבודהיזם הדת העיקרית של הסינהלים.

ולופילאי פרבקרן הקים את ארגון Tamil New Tigers (כונה גם ה-TNT), שיהפוך בהמשך לארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם (ה-LTTE), בשנת 1972. הארגון ביצע פעולות אלימות, התנקשויות, מחאות ופוגורומים נגד סינהלים וטמילים שתמכו בממשלה.

הקמת החזית המאוחדת לשחרור טמיל (TULF) בשנת 1976 הובילה להתקשחות העמדות הטמיליות. הארגון קרא להקמת המדינה החילונית-סוציאליסטית של טמיל אילם, בדרישה שהתבססה על זכותם של הטמילים להגדרה עצמית.

ארגון החזית המאוחדת לשחרור טמיל תמך בחשאי בארגון מיליטנטי טמילי שהחל להתפתח במדינה וכונה "הבנים שלנו", והיה בהמשך לחלק מארגונו של ולופילאי פרבקרן. צעירים טמיליים רבים, חסרי השכלה ומובטלים, התאהבו בפתרונות מהפכניים לבעיותיהם.

בעקבות הניצחון הגורף בבחירות של המפלגה הלאומית המאוחדת (UNP) ביולי 1977, הפכה החזית המאוחדת לשחרור טמיל למפלגת האופוזיציה המובילה, כאשר המפלגה, שבמצעה יש תמיכה ברורה בהיפרדות מסרי לנקה, זכתה בשישית מהקולות בבבחירות. לאחר הפוגרומים נגד האוכלוסייה הטמילית ב-1977, ממשלתו של ג'וניוס ג'אייווארדנה ביטלה את מדיניות הסטנדרטיזציה שפגעה בקבלת טמילים לאוניברסיטאות ודחפה צעירים טמילים רבים לפעילות מיליטנטית. הוויתור נתפס על ידי המיליטנטים הטמילים כמעט מדי ומאוחר מדי, והפעילות המיליטנטית הצבאית המשיכה. בשלב זה החלה החזית המאוחדת לאבד את אחיזתה ותמיכתה בקבוצות המיליטנטיות. ארגון הנמרים הטמילים הורה לאזרחים להחרים את הבחירות לרשויות המקומיות ב-1983, בהן החזית המאוחדת עוד התמודדה. שיעור ההצבעה בבחירות היה נמוך ועמד על 10%. בשל כך, המפלגות הטמיליות לא היו מסוגלות לייצג את האינטרסים הטמיליים במוסדות המדינה.

 פריצת המלחמה 
 מלחמת אילם הראשונה (1983–1987) 
בשל התמשכות הסכסוך האתני בין סינהלים ולטמילים בסרי לנקה, וחוסר היכולת של ההנהגה הפוליטית של שני הצדדים למצוא פתרון, צעירים טמילים בצפון ובמזרח האי החלו להקים והלצטרף לקבוצות מיליטנטיות אחרות, שהתפתחו בנפרד מההנהגה הטמילית שישבה בקולומבו, עיר הבירה של סרי לנקה. בסופו של דבר, הקבוצות הצבאיות שהוקמו התנגדו לכוחות הפוליטיים שטענו לייצוג הטמילים ואף ביצעו מתקפות נגדם. הבולטת ביותר מבין הקבוצות הללו הייתה ה-Tamil New Tigers שהקים ולופילאי פרבקרן, ששינתה את שמה ל"טיגריסי השחרור של טמיל אילם", או ה-LTTE, שהוקמה בשנת 1976. ה-LTTE ביצעה בתחילה מתקפות אלימות נגד הממשלה הסרי לנקית, שכוונו במיוחד לשוטרים וגם לפוליטיקאים טמיליים מתונים שניסו לנהל דיאלוג עם הממשלה. המבצע הגדול הראשון שלהם היה ההתנקשות בראש עיריית ג'פנה, אלפרד דוראיאפה, בשנת 1975, שבוצע על ידי פרבקרן עצמו.

דרך הפעולה של הנמרים הטמיליים בתחילת מלחמת האזרחים התבססה על התנקשויות, כאשר הממשלה פעלה נגד המתנקשים ונגד הארגון בכך שהייתה מקימה באופן שיטתי מחסומים ברחבי הערים. ניסיון ההתנקשות בשנת 1978 בחבר הפרלמנט מ. קאנגראטנאם, שהיה טמילי שתמך בממשלה, בוצע באופן אישי על ידי פרבקרן, מנהיג הארגון. ניסיון ההתנקשות כשל, אך קאנגראטנאם מת מפצעיו כשנתיים לאחר מכן, ב-1980.

במאי 1981, השרפה בספריית ג'פנה, עיר בעלת רוב טמילי, שקרתה בעידודם ובנוכחותם של שני חברי קבינט סינהלים, על ידי מה שעדים תיארו כשוטרים במדים והמון סינהלי, הביאה להשמדתם של יותר מ-90,000 ספרים, כולל מגילות עלי דקל בעלות ערך היסטורי עצום. אירוע זה, של השמדה מכוונת של מורשת תרבותית אתנית טמילית על ידי סינהלים, הייתה נקודת מפנה משמעותית בהבנת העם הטמילי שהממשלה אינה יכולה להגן עליהם או על מורשתם התרבותית, ושכנעה רבים מהם לתמוך בעצמאות.

ב-23 ביולי 1983, ארבו הנמרים הטמילים, בהובלתו האישית של פרבקרן, לסיור הצבאי "פור פור בראבו" בג'פנה, וחיסלו שלושה עשר חיילים. המארב סיפק את התירוץ לפוגרום "יולי השחור" שתוכנן מראש נגד הקהילה הטמילית בקולומבו, בו נרצחו בין 3,500 לכ-4,000 טמילים. לפני הפוגרום, לנמרים הטמילים היו רק 30 חברים במשרה מלאה. לאחר מכן, אלפי צעירים טמילים זועמים הצטרפו לקבוצות מיליטנטיות טמיליות כדי להילחם בממשלת סרי לנקה, במה שנחשב לתחילתה של מלחמת האזרחים.

מלבד הנמרים הטמילים, היו בתחילת מלחמת האזרחים מספר קבוצות מיליטנטיות טמיליות נוספות. עמדת הנמרים הטמילים, שהתבססה על עמדת אש"ף ביחס למיליציות ולארגוני הטרור הפלסטינים האחרים, הייתה שבמאבק האלים נגד השלטון צריכה להיות קבוצה מובילה אחת בלבד שתרכז את הכוחות, ולא לפצל אותם.

ב-1984, החלה המשטרה הסרי לנקית לפנות שתי חוות (חוות קנט וחוות דולר) בצפון האי בהם חיו טמילים, וליישב בהן אסירים מורשעים סינהלים. הקמת מושבות האסירים באזורים בהם חיו בעבר טמילים, ושבסמוך אליהם עדיין היה רוב טמילי, שימשה ככלי נוסף על מנת ללחוץ על הטמילים לעזוב את בתיהם. המתיישבים הסינהלים אישרו כי צעירות טמיליות נחטפו והובאו לאזורי ההתיישבות של האסירים הסינהלים על ידי המשטרה ועל ידי האסירים עצמם, שם בוצעו בהן מעשי אונס ורצח. בתגובה, הנמרים הטמילים טבחו לראשונה באזרחים סינהלים, כשביצעו מתקפה על שתי החוות ורצחו 62 סינהלים - גברים, נשים וילדים. אירועי טבח ומתקפות נוספות בוצעו לעיתים קרובות כנקמה על מתקפות צבא סרי לנקה על טמילים, כמו טבח אנוראדהפורה שביצעו הנמרים הטמילים, בו נרצחו 146 סינהלים, שבא מיד לאחר טבח ואלבטיטוראי שביצע הצבא הסרי לנקי, בו נרצחו 70 אזרחים טמילים. טבח אנוראדהפורה הביא לטבח בסירת קומודיני שביצע הצבא נגד אזרחים טמילים, ובו נרצחו כ-23 בני אדם.

עם הזמן, ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם התמזג, השתלט או חיסל כמעט את כל שאר הקבוצות המיליטנטיות הטמיליות. בשל כך, קבוצות טמיליות מסוימות החליטו לעבוד עם ממשלת סרי לנקה כמיליציות פרו-ממשלתיות או כמפלגות פוליטיות ללא זרוע צבאית. מספר מפלגות שהיו מזוהות עם המיעוט הטמילי נותרו חלק מהפוליטיקה בסרי לנקה, אך כולן התנגדו לחזון של הנמרים הטמילים למדינה הטמילית העצמאית.

שיחות שלום בין הנמרים הטמילים לממשלה החלו בטהימפהו, בירת בהוטן, בשנת 1985, אך הן נכשלו במהרה והמלחמה חודשה. בשנת 1986 נטבחו אזרחים טמילים רבים בידי הצבא כחלק מהמלחמה, ביניהם כ-80 אזרחים שנטבחו ביום אחד. בשנת 1987 דחקו כוחות הממשלה את הנמרים הטמילים לעיר ג'פנה שבצפון האי. באפריל 1987 המלחמה החמירה במהירות, כשכוחות הצבא וארגון הנמרים הטמילים היו מעורבים בקרבות, תקיפות ופיגועים עקובים מדם.

במהלך מאי 1987, פתח צבא סרי לנקה במבצע ודאמראצ'י (שכונה גם "מבצע השחרור"), שמטרתו הייתה להחזיר את שליטת המדינה באזור ג'פנה בצפון האי, בה שלטו הנמרים הטמילים. זו הייתה הפעולה הצבאית המאורגנת הראשונה של צבא סרי לנקה על אדמת האי מאז קבלת העצמאות. המתקפה הצליחה, ושני המנהיגים המרכזיים של הארגון - מייסד הארגון ומנהיגו פרבקרן, ומנהיג "נמרי הים"- הזרוע הימית של הארגון, ת'ילאיאמפלאם סיוונסאן, שמכונה גם סוסאי, הצליחו להימלט בקושי מהכוחות שהתקדמו לכיוון וואלבטיטהוראי, עיר הולדתו של פרבקרן והעיר בה הם שהו במהלך המתקפה. בין אנשי צבא המרכזיים שהיו מעורבים במבצע היו קולונל ויג'איה ווימלרטנה ובריגדר גנרל דנזיל קובקדואה, שנהרגו על ידי הנמרים הטמילים בהמשך מלחמת האזרחים.

ביולי 1987 ביצע ארגון הנמרים הטמילים את פיגוע ההתאבדות הראשון שלו. קפטן מילר, שהיה בין היתר הלוחם השחור הראשון בארגון, נהג במשאית קטנה שהובילה חומרי נפץ דרך חומת מחנה צבאי מבוצר בסרי לנקה, ולפי הדיווחים הרג 40 חיילים. במהלך המלחמה ביצעו הנמרים הטמילים למעלה מ-378 פיגועי התאבדות, וטקטיקה זו הפכה לסימן היכר של הארגון ולמאפיין של מלחמת האזרחים.

 התערבות הודית (1987–1990) 
ההתעניינות והמעורבות ההודית במלחמת האזרחים בסרי לנקה הייתה חזקה במיוחד במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו, שם חיה קהילה טמילית גדולה, מה שהביא לתמיכתם בעצמאות הטמילים שבסרי לנקה. לאורך הסכסוך, הממשלה ההודית המרכזית והממשלות המקומיות תמכו בשני הצדדים הלוחמים בדרכים שונות. מאוגוסט 1983 ועד מאי 1987, ממשלת הודו, באמצעות סוכנות הביון שלה, האגף למחקר וניתוח (RAW), סיפקה נשק, הכשרה ותמיכה כספית לשש קבוצות מיליטנטיות טמיליות בסרי לנקה, כולל הנמרים הטמילים (ה-LTTE), ארגון לשחרור טמיל אילם (TELO), הארגון העממי לשחרור טמיל אילם (PLOTE), ארגון הסטודנטים המהפכני של טמיל אילם (EROS) והחזית העממית המהפכנית לשחרור טמיל אילם (EPRLF). הפיכת ארגון הנמרים הטמילים לארגון המרכזי והחזק שהפך להיות מיוחסים, בין היתר, לגיבוי הנרחב שקיבל באותה תקופה מההודים. ההערכה היא שעל ידי תמיכה בקבוצות מיליטנטיות שונות, ממשלת הודו קיוותה לשמור על התנועות שפעלו להקמת מדינה טמילית עצמאית מפולגות, כך שתוכל להפעיל עליהן את השפעתה ולשלוט בהן ישירות.

הודו הפכה מעורבת יותר באופן פעיל בסוף שנות ה-80, וב-5 ביוני 1987 חיל האוויר ההודי הנחית חבילות מזון לג'פנה בזמן שהייתה תחת מצור על ידי כוחות הצבא הסרי לנקים. בתקופה שבה ממשלת סרי לנקה הצהירה שהיא קרובה להבסת הנמרים הטמילים, הודו הנחיתה 25 טונות של מזון ותרופות לאזורים שהיו בשליטת הטמילים, במה שהיווה תמיכה ישירה במורדים. ממשלת סרי לנקה, בראשות הנשיא ג'וניוס ג'אייווארדנה, ניהלה משא ומתן עם ממשלת הודו, בראשה עמד רג'יב גנדי, על מנת להביא להסכם שלום בין המדינות ולהפסקת הסיוע ההודי למורדים הטמילים. הסכם השלום בין הודו לסרי לנקה נחתם ב-29 ביולי 1987 על ידי שני המנהיגים. במסגרת הסכם השלום, ממשלת סרי לנקה הסכימה למספר ויתורים לטובת הטמילים - שכללו העברת יותר סמכויות מהממשלה המרכזית לפרובינציות המקומיות, אישור איחודן של הפרובינציה המזרחית עם הפרובניציה הצפונית (בכפוך למשאל עם, שאושר מאוחר יותר), והענקת מעמד רשמי לשפה הטמילית במדינה. הודו הסכימה להשליט סדר בצפון ובמזרח האי בו התנהלו הקרבות נגד הנמרים הטמילים באמצעות כוח שמירת השלום ההודי (IPKF) ולהפסיק לסייע למורדים הטמילים. למרות התנגדותן בהתחלה, קבוצות מיליטנטיות, כולל הנמרים הטמילים, הסכימו למסור את נשקן לכוח שמירת השלום ההודי, אשר פעלה כחלק מההסכם על מנת להביא להפסקת ולהתחיל בפירוקן של הקבוצות המיליטנטיות. צבא סרי לנקה הורשה לשבת רק בבסיסים מסוימים בצפון ובמזרח האי, ומתיישבים סינהלים פורקו מנשקם. באוקטובר 1987, 12 חברי הנמרים הטמילים שנאסרו על ידי הממשלה התאבדו, מה שהוביל לאלימות נגד סינהלים שבוצעה על ידי מיליטנטים טמיליים, במיוחד הנמרים הטמילים, ברחבי הפרובינציה המזרחית, שבה נהרגו 150 סינהלים ועשרות אלפים הפכו לפליטים.

חתימת הסכם השלום בין הודו לסרי לנקה, זמן קצר לאחר הצהרתו של הנשיא ג'אייווארדנה כי יילחם בהודים "עד הכדור האחרון", הובילה לאי שקט בדרום סרי לנקה. הגעת כוח שמירת השלום ההודי שהשתלט על רוב האזורים בצפון האי אפשרה לממשלת סרי לנקה להעביר את כוחות הצבא דרומה כדי לדכא את המחאות שהחלו. הדבר הוביל להתקוממות בדרום האי שהובלה על ידי החזית השחרור העממית המכונה גם JVP (אז תנועה מהפכנית מרקסיסטית וכיום המפלגה ממנה מגיע נשיא סרי לנקה הנוכחי, אנורה קומארה דיסנאייקה), שדוכאה במאבק עקוב מדם במהלך השנתיים שלאחר מכן.

בעוד שרוב קבוצות המיליטנטים הטמיליות הניחו את נשקן והסכימו להתחיל משא ומתן לסיום הסכסוך באי, ארגון הנמרים הטמילים סירב להסכים להתפרקות מנשק. על מנת להביא להצלחת ההסכם בין הסרי לנקים להודים, כוח שמירת השלום ההודי ניסה לפרק את הנמרים הטמילים מנשקם בכוח, מה שהוביל לעימות כולל בין הצדדים. העימות בין הצדדים נמשך כ-3 שנים, ובמהלכו כוח שמירת השלום הואשם על ידי ארגוני זכויות אדם וחלקים מהתקשורת ההודית בביצוע הפרות זכויות אדם ופשעי מלחמה שונים. כוח שמירת השלום נתקל במהרה בהתנגדות עזה גם מצד טמילים אחרים, שלא היו חברים בארגון הנמרים. במקביל, דעת הקהל הסינהלית באי נטתה לכיוונים לאומניים יותר ויותר, מה שהוביל יותר ויותר סינהלים להתנגד לנוכחות ההודית במדינה. מצב זה הביא את ממשלת סרי לנקה לקרוא לכוחות ההודים לעזוב את האי, ואף הוליד עסקה סודית בין הממשלה הסרי לנקית לארגון הנמרים הטמילים, שבשיאו כלל הפסקת אש בין הצדדים. עם זאת, הנמרים הטמילים וכוח שמירת השלום ההודי המשיכו להתעמת לעיתים קרובות. באפריל 1989 הורה נשיא סרי לנקה החדש, רנסינגהה פרמאדאסה (שהיה ראש הממשלה בתקופת הנשיא ג'אייווארדנה וממשיכו בפועל) לצבא הסרי לנקי להעביר בחשאי משלוחי נשק לארגון הנמרים הטמילים כדי שיוכלו להילחם בכוח שמירת השלום ההודי ובארגון הפרוקסי הטמילי שהקים הכוח (הצבאי הלאומי הטמילי, TNA) כדי להביא ליציאתם מהמדינה.

למרות שמספר האבדות בקרב כוח שמירת השלום הלך וגדל, ושני הצדדים המסוכסכים בסרי לנקה - הסינהלים והטמילים, קראו להודים לסגת מהמדינה, ראש ממשלת הודו רג'יב גנדי סירב להוציא את הכוח מסרי לנקה. עם זאת, לאחר שהובס בבחירות לפרלמנט ההודי בדצמבר 1989, ראש הממשלה החדש, ו. פ. סינג, הורה על נסיגת כוח שמירת השלום, והכוחות האחרונים נסוגו מסרי לנקה ב-24 במרץ 1990. נוכחותו של כוח שמירת השלום בסרי לנקה במשך כ-32 חודשים הביאה למותם של 1200 חיילים הודים ולמעלה מ-5000 סרי לנקים. העלות עבור ממשלת הודו הוערכה ביותר מ-10.3 מיליארד רופי, ששווים היום בסביבות 300 מיליון דולר.

 ההתנקשות ברג'יב גנדי (1991) 
ממוזער|האנדרטה לזכר רג'יב גנדי, באתר ההתנקשות
בשנת 1991, התמיכה העממית ההודית בארגון הנמרים הטמילים ירדה דרמטית, לאחר שהארגון התנקש בראש הממשלה ההודי לשעבר, רג'יב גנדי, באמצעות מחבלת מתאבדת. לאחר ההתנקשות העיתונות בהודו דיווחה כי מנהיג הנמרים הטמילים, ולופילאי פרבקרן, החליט שיש צורך לחסל את גנדי מפני שראה בראש הממשלה לשעבר שהביא להסכם בין הודו לסרי לנקה ולהתערבות ההודית נגד הטמילים, מתנגד למאבק לעצמאות הטמילים. פרבקרן חשש שאם גנדי ינצח בבחירות הכלליות שנערכו בהודו באותה השנה, הוא עשוי להחזיר לסרי לנקה את כוח שמירת השלום, אותו כינה פרבקרן "כוח שטני". בשנת 1998 בית המשפט בהודו קבע כי ארגון הנמרים הטמילים ומנהיגו ולופילאי פרבקרן אחראים להתנקשות בגנדי. בשנת 2006 אנטון באלאסינגהם, שהיה חבר בארגון ומהמשפיעים הגדולים על האידאולוגיה שלו, הביע צער על ההתנקשות אך לא הכיר באחריות הארגון עליה. בראיון משנת 2011, קומרן פתמנתן, שהיה בכיר בארגון וספק הנשק הראשי שלו, התנצל בפני הודו על "טעותו" של ולופילאי פרבקרן כאשר יזם את חיסול ראש הממשלה לשעבר גנדי. הוא הוסיף ואמר כי ההתנקשות "תוכננה היטב" ובוצעה "בתיאום מוחלט עם פרבקרן ועם פוטו עמאן (שהיה ראש המודיעין של ארגון הנמרים הטמילים)". לאחר ההתנקשות, הודו לא חזרה להתערב בסכסוך בסרי לנקה.

 מלחמת אילם השנייה (1990-1995) 
האלימות בסרי לנקה נמשכה ללא הפסקה למרות צעדי הממשלה שנועדו לפייס את הטמילים, כמו הפיכת הטמילית לשפה בעלת מעמד מיוחד במדינה (בתיקון ה-13 לחוקה שנחקק ב-1987). בינתיים, נשיא מועצת המחוזות הצפוני והמזרחי במדינה, ורטאראג'ה פרומל, הציג תוכנית בת 19 נקודות על מנת להביא לפתרון הסכסוך באי. הוא איים שאם דרישות אלה לא ייענו, המחוזות שבהנהגתו יכריזו באופן חד צדדי על עצמאותם מסרי לנקה. הנשיא פרמאדאסה פעל במהירות על מנת להביא לפירוק המועצות הצפוניות והמזרחיות (מרץ 1990). באותו הזמן, ארגון הנמרים הטמילים המשיך להשתמש בטרור והפחדה כדי להבריח חקלאים סינהלים ומוסלמים מצפון ומזרח האי, והחל להשתלט על חלקים משמעותיים בשטחים בהם היו המחוז הצפוני והמחוז המזרחי של האי. כאשר כוח שמירת השלום ההודי נסוג בשנים 1989–1990, הנמרים הטמילים החלו להקים מוסדות דמויי ממשלה באזורים בהם שלט. בשנת 1990 התקיימה הפסקת אש זמנית, מפני שבזמן זה הנמרים הטמילים עסקו בהשמדת ארגונים טמילים יריבים, והממשלה המרכזית הסרי לנקית עסקה בדיכוי המרד שהובילו המרקסיסטים בדרום המדינה (בהובלת חזית השחרור העממית, ה-JVP). לאחר ששני הצדדים סיימו בהצלחה את מלחמותיהם נגד יריבים אחרים, הם חזרו להילחם זה נגד זה והפסקת האש הופרה. באותו הזמן, הממשלה הסרי לנקית פתחה במתקפה ורחבה וניסתה לכבוש מחדש את ג'פנה שנשלטה על ידי הנמרים הטמילים, אך נכשלה.

שלב זה במלחמה קיבל במהרה את השם מלחמת אילם השנייה, שהתאפיינה באכזריות חסרת תקדים משני הצדדים. ב-11 ביוני 1990, כ-600 שוטרים מהמחוז המזרחי חתמו על הסכם כניעה עם הנמרים הטמילים, שבתמורה הבטיחו להם מעבר בטוח לשטחים שנשלטו בידי הממשלה. לאחר חתימת ההסכם, הנמרים טבחו בשוטרים כולם. הממשלה הטילה אמברגו על הכנסת מזון ותרופות לחצי האי ג'פנה, שנשלט בידי הנמרים, וחיל האוויר הסרי לנקי הפציץ ללא הפסקה את השטחים שנשלטו על ידי הטמילים. במהלך המחצית השנייה של 1990, כ-4,500 טמילים נהרגו או הועלמו על ידי כוחות הביטחון בעיר באטיקלואה ובמחוז אמפרה בלבד. בתגובה, הנמרים הטמילים המשיכו בתקיפת כפרים סינהלים ומוסלמים ובטבח אזרחים. אחד מאירועי הטבח האזרחיים הגדולים ביותר במלחמה התרחש כאשר ארגון הנמרים הטמילים טבח ב-166 אזרחים מוסלמים שחיו במחוז הצפוני. באותה התקופה, הממשלה החלה לאמן ולחמש מקומיים מוסלמים, על מנת להקים משמר אזרחי באזוריהם.

במהלך נאום שנשא בקולומבו, המשפטן הבינלאומי הנודע נילאן ת'ירושלוואם טען כי הממשלה פעלה בדרכים רבות, בעיקר דרך חוקים ורגולציות לשעת חירום, על מנת למנוע חקירות נקיות וראויות בנוגע למעשי טבח והעלמת אזרחים טמילים, ביניהם גם ילדים רבים, כמו אירועי הטבח בסאת'ורוקונדן, באוניברסיטה המזרחית ובמילנת'נאי, ואירוע הרצח וקבורה ההמונית של תלמידי בית ספר בסוריאקאנדה, וטען כי הממשלה הצליחה לייצר "אקלים של טיוח". מראות של גופות זרוקות ושרופות בצידי הדרך הפכו נפוצים במחוז הצפוני ובמחוז המזרחי של המדינה. בכל רחבי המדינה, יחידות חיסול מטעם הממשלה רצחו או חטפו צעירים, סינהלים וטמילים, שנחשדו בתמיכה בנמרים הטמילים או בארגון ה-JVP המרקיסיסטי שהוביל את המחאות בדרום המדינה. באוקטובר 1990 גירשו הנמרים הטמילים את כל המוסלמים שנותרו במחוז הצפוני. בסך הכל אולצו לעזוב את המחוז כ-72,00 מוסלמים, שנותרו ללא רכוש או קורת גג.

הקרב הגדול ביותר במלחמה התרחש ביולי 1991, כאשר 5,000 לוחמים מארגון הנמרים הטמילים ביצעו מצור סביב הבסיס הצבאי במעבר הפיל, ששלט על הגישה לחצי האי ג'פנה. במהלך המצור שנמשך כחודש, למעלה מ-2,00 לוחמים משני הצדדים נהרגו. המצור נפרץ לאחר שהצבא שלח כ-10,000 חיילים על מנת לכבוש מחדש את הבסיס. בפברואר 1992 ניסתה הממשלה לכבוש פעם נוספת את ג'פנה, אך נכשלה שוב. ב-8 באוגוסט, סמוך לג'פנה, הנמרים הטמילים ביצעו פיצוץ של מוקש שהביא למותם של בכירים בצבא הסרי לנקי, ביניהם לוטננט גנרל (דרגה המקבילה לרב-אלוף) דנזיל קובקדואה ומייג'ור גנרל (דרגה המקבילה לאלוף) ויג'איה ווימלרטנה. הריגתם פגעה קשות במורל הצבא. ארגון הנמרים השיג הישג גדול נוסף כאשר מחבל מתאבד מטעם הארגון הרג את נשיא סרי לנקה, רנסינגהה פרמאדאסה. בנובמבר 1993 הביסו הנמרים הטמילים את הצבא בקרב פונרין. קרב זה הביא למותם של כ-532 חיילים סרי לנקים, ולכ-135 מלחים שנהרגו או נותרו נעדרים.

 מלחמת אילם השלישית (1995–2002) 
בבחירות לפרלמנט של 1994 הובסה ה-UNP, המפלגה ששלטה בסרי לנקה, ומפלגת ברית העם, בראשות צ'נדריקה קומרטונגה (ששני הוריה ראשי ממשלת סרי לנקה כשנשלטה על ידי הבריטים), עלתה לשלטון על בסיס תמיכתה בהסדר שלום לסכסוך במדינה. במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות בוצע פיגוע תופת של הנמרים הטמילים במהלך עצרת בחירות של ה-UNP, בה חוסלו כל ראשי המפלגה כולל המועמד מטעמה לנשיאות גמיני דיסנאיאקה. קומרטונגה הפכה לנשיאה וזכתה ברוב של 62% מההצבעות. היא הגיעה להסכמה על הפסקת אש בינואר 1995, אך המשא ומתן שהחל לאחר מכן על מנת להביא להפסקה קבועה של הסכסוך היה חסר תועלת. הנמרים הטמילים הפרו את הפסקת האש והשמידו שתי ספינות תותחים של חיל הים הסרי לנקי ב-19 באפריל 1995, ובכך החל השלב הבא במלחמת האזרחים, שכונה מלחמת אילם השלישית.

הממשלה החדשה שעלתה לשלטון החלה לנקוט במדיניות של "מלחמה למען שלום". הממשלה הייתה נחושה לכבוש מחדש את מעוז המורדים המרכזי בחצי האי ג'פנה, שנשלט אז בידי 2,000 מורדים, ופתחה במבצע ריברסה בו הצליח הצבא לכבוש את ג'פנה והביא לבריחת הנמרים הטמילים מהאזור. בתקרית באוגוסט 1995, מטוסי חיל האוויר הסרי לנקי הפציצו את כנסיית סנט פיטר בנוואלי שבצפון האי, והרגו לפחות 147 פליטים טמילים שברחו מהממשלה לאחר כיבוש ג'פנה. במקרה אחר באותה שנה, כ-71 טמילים נטבחו בבית ספר בנג'רקוביל ומעשים נוספים של טבח באזרחים שבוצעו בידי כוחות הממשלה התרחשו בשנים שלאחר מכן.

כוחות הממשלה ניתקו בתחילה את חצי האי ג'פנה משאר סרי לנקה, ולאחר שבעה שבועות של לחימה כבדה, הצליחו להביא את ג'פנה לשליטת הממשלה בפעם הראשונה מזה כמעט עשור. בטקס מתוקשר, שר ההגנה של סרי לנקה, קולונל אנורודהה ראטוואטה, הניף את דגל המדינה בתוך מבצר ג'פנה ב-5 בדצמבר 1995. הממשלה העריכה כי כ-2,500 חיילי צבא סרי לנקה והמורדים הטמילים נהרגו במהלך הלחימה, וכ-7,000 נפצעו. נוסף עליהם, אזרחים רבים נהרגו ונרצחו במהלך הלחימה. לוחמי הנמרים הטמילים ויותר מ-350,000 אזרחים, שבשל פעולות צבא סרי לנקה נאצלו להימלט מחצי האי ג'פנה, נמלטו ברובם למחוז ואני שבמרכז המדינה. רוב הפליטים חזרו לג'פנה במהלך שנת 1996.

הנמרים הטמילים הגיבו לגירושם מג'פנה במבצע "גלים בלתי פוסקים" (Operation Unceasing Waves), מה שהביא לכך שב-18 ביולי 1996 הכריזו הנמרים על ניצחונם המוחץ בקרב על מולאיטיבו (עיר בצפון מזרח האי), קרב שהותיר אחריו 1,173 חיילים סרי לנקים הרוגים, מתוכם 207 חיילים שנכנעו לנמרים הטמילים, ולאחר מכן הוצאו להורג על ידם. הממשלה פתחה במתקפת נגד נוספת באוגוסט 1996. 200,000 אזרחים נוספים נמלטו בשל האלימות. העיירה קילינוצ'י נכבשה על ידי הממשלה ב-29 בספטמבר. ב-13 במאי 1997, 20,000 חיילי צבא סרי לנקה ניסו לפתוח קו אספקה צפונה דרך ומחוז ואני שהיה בשליטת הנמרים, אך נכשלו.

עם הימשכות הקרבות בצפון האי, ארגון הנמרים הטמילים החל להשתמש יותר ויותר במחבלים מתאבדים ובפצצות מתוזמנות באזורים מאוכלסים ובמוקדי תחבורה ציבורית בדרום המדינה, מה שהביא למותם של מאות אזרחים. בינואר 1996 ביצעו הנמרים הטמילים את אחד מפיגועי ההתאבדות הקטלניים ביותר בתולדות מלחמת האזרחים בבנק המרכזי בקולומבו, באירועי שהביא למותם של 90 אזרחים ולפציעתם של עוד 1,400. באוקטובר 1997 הארגון ביצע פיגוע הפצצה במרכז הסחר העולמי של סרי לנקה, ובינואר 1998 פוצץ משאית תופת בעיר קאנדי, באירוע שהביא לפגיעה במקדש השן, אחד המקדשים הבודהיסטיים הקדושים בעולם. בתגובה לפגיעה במקדש, ממשלת סרי לנקה הוציאה את הנמרים הטמילים רשמית אל מחוץ לחוק ולחצה, בהצלחה מסוימת, על ממשלות אחרות ברחבי העולם לעשות את אותו הדבר, בעיקר כדי לפגוע ביכולת הארגון לגייס כספים.

בינואר 1997, קרבות קשים סביב העיירה פרתנן וסביב הבסיס הצבאי המכונה "מעבר הפיל", שמהווים שניהם נקודות גישה מרכזיות לחצי האי ג'פנה, גבו את חייהם של כ-223 חיילים. ב-27 בספטמבר 1998, ה-LTTE פתח במבצע "גלים בלתי פוסקים 2" ולאחר קרבות קשים, הארגון ניצח בקרב קילינוצ'י וכבש את העיירה שנשלטה בשנתיים שלפני כן על ידי הצבא. עימותים סביב קילינוצ'י גבו את חייהם של כ-1,206 חיילים באותה שנה. במרץ 1999, במבצע ראנה גוסה, ניסתה הממשלה לפלוש לואני, שהיה בשליטת המורדים, מדרום. המבצע הצליח חלקית, אך לא הביא להסלקות הנמרים הטמילים מהאזור. בספטמבר 1999, ה-LTTE טבח 50 אזרחים סינהלים בגונאגלה שבדרום-מזרח האי.

ב-2 בנובמבר 1999 חזרו הנמרים הטמילים ללחימה עצימה עם פתיחת מבצע "גלים בלתי פוסקים III". המתקפה כללה מתקפות ממוקדות נגד אזורים שנשלטו על ידי הצבא במחוז ואני, כאשר מתקפות אלו נחלו הצלחה מסחררת והנמרים הטמילים השתלטו על מרבית השטחים. הארגון ביצע ב-17 התקפות מוצלחות באזור, שהגיעו לשיאן בכיבוש בסיס צבאי מרכזי ובכיבוש מפעל כימיקלים משמעותי שנשלט על ידי הצבא. הקרבות במבצע זה הביאו לכ-516 חיילי הרוגים ולמעל 4,000 פצועים. המורדים התקדמו גם צפונה לכיוון הבסיס הצבאי במעבר הפיל וחצי האי ג'פנה, שנשלטו בידי כוחות הצבא. הנמרים הטמילים הצליחו לחסום את כל קווי האספקה - היבשתיים והימיים, של כוחות הצבא הסרי לנקים מדרום, מצפון וממערב לעיירה קילינוצ'י. בדצמבר 1999 ניסו הנמרים הטמילים להתנקש בנשיאה צ'נדריקה קומרטונגה בפיגוע התאבדות בעצרת לקראת הבחירות. היא איבדה את עינה הימנית, בין היתר, אך הצליחה להביס את מנהיג האופוזיציה רניל ויקרמסינגה בבחירות לנשיאות ונבחרה מחדש לכהונה שנייה.

ב-22 באפריל 2000 השתלטו כוחות הנמרים הטמילים במתקפה משמעותית על הבסיס הצבאי מעבר הפיל, שהפריד במשך 17 שנים בין חצי האי ג'פנה למחוז ואני שבו שהו מרבית הפליטים הטמילים שברחו מג'פנה לאחר כיבושי הצבא. בקרב על בסיס מעבר הפיל, כ-1,008 חיילים נהרגו. בתגובה, הצבא פתח אז במבצע "אגאני קאהלה" כדי לכבוש בחזרה את דרום חצי האי ג'פנה, באירוע בו ספג הצבא אבדות קשות.

 תחילת מאמצי השלום 
התשישות מהמלחמה הארוכה הלכה וגברה, מספר הנפגעים הלך וגדל, ונראה היה כי לא היה סוף למלחמה באופק. עד אמצע שנת 2000 העריכו ארגוני זכויות אדם כי יותר ממיליון בני אדם בסרי לנקה הפכו לעקורים פנימיים, חסרי בית, שחיו במחנות פליטים ונאבקו על מנת לחיות. כתוצאה מכך, התפתחה בסרי לנקה בסוף שנות ה-90 תנועת שלום משמעותית, כאשר ארגונים רבים החלו לקיים מחנות שלום, כנסים, הכשרות ומדיטציות למען השלום, ומאמצים רבים אחרים כדי לגשר בין שני הצדדים בכל הרמות. כבר בפברואר 2000 התבקשה נורווגיה לתווך על ידי שני הצדדים, ומהלכים דיפלומטיים בינלאומיים ראשוניים החלו במטרה למצוא פתרון מוסכם לסכסוך.

התקוות לשלום גברו כאשר הנמרים הטמילים הכריזו על הפסקת אש חד-צדדית בדצמבר 2000, אך הם ביטלו אותה ב-24 באפריל 2001 ופתחו במתקפה נוספת נגד הממשלה. לאחר שהשתלטו על שטח עצום שנשלט בעבר על ידי הצבא, הנמרים הטמילים המשיכו להתקדם צפונה. התקדמות זו היוותה איום רציני על כ-17,000 חיילים ששהו באזור דרום חצי האי ג'פנה.

ביולי 2001 ביצעו הנמרים הטמילים פיגוע התאבדות הרסני בשדה התעופה הבינלאומי בנדרנאיקה, בו השמידו שמונה מטסים של החיל האוויר הסרי לנקי וארבעה מטוסים של חברת התעופה הלאומית הסרי לנקית "סרילנקן איירליינס", מה שפגע בכלכלה וגרם לצניחה בתיירות - מקור הכנסה חיוני לממשלה. השפעת הפיגוע הייתה כה הרסנית, עד שבאותה שנה רשמה כלכלת סרי לנקה צמיחה שלילית בפעם הראשונה והיחידה מאז עצמאותה.

 שיחות השלום של 2002 (2002-2006) 
 תחילת הפסקת האש 
לקראת סוף שנת 2001, החלו הנמרים הטמילים להצהיר על נכונותם לבחון צעדים ליישוב הסכסוך בדרכי שלום. אחת הסיבות לפעולה זו הייתה החשש מלחץ בינלאומי והתמיכה הישירה של ארצות הברית בממשלת סרי לנקה כחלק מ"המלחמה בטרור". בנוסף, הפעולות החשאיות של היחידה המיוחדת של צבא סרי לנקה שכונתה ה-LRRP (Long Range Reconnaissance Patrol, יחידה מיוחדת שחדרה לתוך הנמרים הטמילים, ריגלה אחרי מפקדי הארגון וחיסלה אותם) השפיעו עמוקות על מבנה הפיקוד של הארגון. במהלך תקופה זו ה-LRRP הצליחו לחסל בכירים בארגון הנמרים הטמילים, ביניהם ווייטילינגאם סורנאלינגאם, הידוע גם כ"שנקר", שנחשב ליד ימינו של מנהיג ה-LTTE פרבקרן.

בדרום האי, הממשלה התמודדה עם ביקורת גוברת על אסטרטגיית "המלחמה למען השלום", כאשר השלום לא נראה באופק והכלכלה קרסה. לאחר שהפסידה בהצבעת אי אמון, נאלצה הנשיאה קומרטונגה לפזר את הפרלמנט והמדינה הלכה לבחירות פרלמנטריות חדשות (בשונה מבחירות נשיאותיות. קומרטונגה לא עזבה את תפקידה). הבחירות, שנערכו ב-5 בדצמבר 2001, הביאו לניצחון גורף לחזית הלאומית המאוחדת, בראשות רניל ויקרמסינגהה, שניהל קמפיין בו התחייב למצוא פתרון בדרכי שלום ובעזרת משא ומתן לסיום הסכסוך.

ב-19 בדצמבר, על רקע מאמציה של נורווגיה להביא את הממשלה ואת הנמרים הטמילים לשולחן המשא ומתן, הכריזו הנמרים על הפסקת אש בת 30 יום עם ממשלת סרי לנקה והארגון התחייב להפסיק את כל ההתקפות נגד כוחות הצבא. הממשלה החדשה בראשות ויקרמסינגהה קיבלה בברכה את המהלך, ובתמורה לכך הכריזה הממשלה על הפסקת אש בת חודש והסכימה להסיר אמברגו כלכלי ארוך שנים על שטחים שהיו בשליטת הנמרים הטמילים.

הפסקת האש לא הייתה מקובלת על כלל הציבור. נזירים בודהיסטים-סינהלים החלו לשרוף דגלי נורווגיה ונאבקו נגד הפסקת האש ובסופו של דבר הקימו מפלגה פוליטית, ג'אתיקה הלה אורומאיה (מפלגת המורשת הלאומית), שהייתה מפלגה לאומנית סינהלית.

 חתימה על מזכר הבנות 
שני הצדדים חתמו על מזכר הבנות לפתרון הסכסוך (MOU) ב-22 בפברואר 2002, וחתמו על הסכם הפסקת אש קבועה. נורווגיה הייתה המתווכת המרכזית, והוחלט כי נורווגיה יחד עם שאר המדינות הנורדיות יפקחו על הפסקת האש באמצעות ועדת מומחים. באוגוסט הסכימה הממשלה להסיר את החוק שהפך את הנמרים הטמילים לארגון לא חוקי, מה שסלל את הדרך לחידוש המשא ומתן הישיר איתם
+שיחות השלום בין ממשלת סרי לנקה לכוחות הנמרים הטמיליםמספרזמן התרחשות השיחותמקום116-18 בספטמבר 2002פוקט, תאילנד231 באוקטובר - 3 בנובמבר 2022מלון גן הוורדים, נאקהון פאתום, תאילנד32-5 בדצמבר 2002מלון ראדיסון פלאזה, אוסלו, נורווגיה46-9 בינואר 2003מלון גן הוורדים, נאקהון פאתום, תאילנד57-8 בפברואר 2003השגרירות הנורווגית בברלין, גרמניה618-21 במרץ 2003קנאגאווה, יפן
ממוזער|ספינה של נמרי הים, חיל הים של הנמרים הטמילים, מסיירת במהלך הפסקת האש.

לאחר חתימת הסכם הפסקת האש, החלו טיסות מסחריות לג'פנה והנמרים הטמילים פתחו את כביש הראשי A9, שחיבר את האזור שבשליטת הממשלה בדרום עם חצי האי ג'פנה ועבר דרך שטח שהיה בשליטת הנמרים, מה שאפשר תנועת אזרחים דרך מחוז ואני בפעם הראשונה מזה שנים רבות (אך רק לאחר תשלום מס לנמרים הטמילים ששלטו באזור). מדינות זרות רבות הודיעו שבמידה ויושג שלום במדינה הן יעבירו לה תמיכה כספית משמעותית, ובסרי לנקה הלכה וגברה האופטימיות שסופו של הסכסוך בין עשרות השנים הולך וקרב.

שיחות השלום המיוחלות החלו בפוקט, תאילנד, וסבבים נוספים התקיימו באזורים אחרים בתאילנד, נורווגיה, גרמניה ויפן. במהלך השיחות הסכימו שני הצדדים לעקרון הפדרלי (בו סרי לנקה תישאר מאוחדת אך לכל מחוז, כולל המחוזות הטמילים, תהיה עצמאות בנושאים זהותיים וכלכליים רבים) והנמרים ויתרו על דרישתם ארוכת השנים למדינה נפרדת. זו הייתה פשרה משמעותית מצד המיעוט הטמילי, שתמיד התעקש על הקמת מדינה טמילית עצמאית. הצעד היווה פשרה גם מצד הממשלה, שלראשונה הסכימה לחלוקת סמכויות נרחבת למחוזות ולמיעוטים. בנוסף, בוצעו לראשונה חילופי שבויים בין הצדדים.

 שינויים פוליטיים בדרום האי 
לאחר בחירות 2001, לראשונה בתולדות סרי לנקה, הנשיא וראש הממשלה היו משתי מפלגות שונות. היחסין בין הנשיאה לבין ראש הממשלה היו מתוחים באופן תמידי, במיוחד משום שראש הממשלה ויקרמסינגה ומפלגתו תמכו בפתרון הפדרלי, שיאפשר לטמילים לנהל מחוזות עצמאיים בתוך סרי לנקה, לסכסוך, בעוד שגורמים קיצוניים במפלגתה של הנשיאה קומרטונגה וקבוצות לאומניות סינהליות אחרות שהיו בעלות בריתה התנגדו לפתרון זה, מכיוון שלא בטחו בנמרים הטמילים במהלך הפסקת האש המשיכו לגבות מיסים ולהתחזק כלכלית, המשיכו בהברחות נשר ותחמושת, בגיוס צעירים טמילים כחיילים ובחיסול קבוצות טמיליות יריבות וסוכני מודיעין ממשלתיים שנחשפו בשל תקרית "מילניום סיטי" (שבה חוסר תיאום בין הכוחות המיוחדים של צבא סרי לנקה למשטרה המקומית גרמה לחשיפת סוכנים מה-LRRP). במהלך תקופת המשא ומתן והפסקת האש הצליחו הנמרים הטמילים להקים סדרה של בסיסים חיוניים סביב נמל טרינקומלי שבצפון מזרח המדינה, אחד מהנמלים הטבעיים הגדולים בעולם שנמצא במיקום משמעותי עם גישה חשובה לאוקיינוס ההודי.

שיחות השלום הופסקו ב-21 באפריל 2003 כאשר הנמרים הטמילים הודיעו כי הם משעים את המשך השיחות בשל חוסר שביעות רצונם מהטיפול בכמה "סוגיות קריטיות". בין הסיבות שהנמרים ציינו היו הדרתם משיחות שעסקו בשיקום המדינה והתקיימו בוושינגטון די. סי. ב-14 באפריל של אותה שנה, ובנוסף לכך רמזו הנמרים הטמילים כי הם אינם מקבלים את מלוא התגמול הכלכלי המגיע להם בשל הפסקת האש. הם ציינו כי לעמדתם, העברת הכספים והתמלוגים שקיבלה המדינה בשל השלום לא מתקיימת באופן שוויוני, ושכספים מועברים רק לאזורים בשליטתה הממשלה. בנוסף, הם טענו כי בעוד בשטחים בצפון-מזרח המדינה בהם שלטה הממשלה שרר שקט מצד הנמרים הטמילים, בשטחים שהיו בשליטת הנמרים האלימות המשיכה גם מצד הסינהלים תומכי הממשלה. עם זאת, הארגון טען כי הוא מחויב לסיום הסכסוך בן שני העשורים, אך הצהיר כי יש להתקדם בשטח לפני שהסכם ומשא ומתן יתקדמו.

ב-31 באוקטובר פרסמו הנמרים הטמילים הצעת שלום משלהם, וקראה להקמת "הרשות זמנית לשלטון עצמי" (ISGA). לפי ההצעה, ה-ISGA תהיה בשליטת הנמרים באופן מלא, והיא תקבל סמכויות רחבות בצפון ובמזרח המדינה. הדבר עורר תגובה חריפה בקרב הסינהלים הלאומנים בדרום האי, שהאשימו את ראש הממשלה ויקרמסינגה בוויתור מוחלט על צפון ומזרח המדינה לנמרים הטמילים. תחת לחץ מפלגתה לפעול, הכריזה הנשיאה קומרטונגה על מצב חירום במדינה ולקחה לידיה שלושה משרדי ממשלה מרכזיים, משרד התקשורת, משרד הפנים ומשרד ההגנה. לאחר מכן היא יצרה ברית עם מפלגת ה-JVP (מפלגה קומוניסטית שבעבר הובילה את המחאות נגד ממשלות סרי לנקה בדרום המדינה), שנקראה "ברית החירות העממית המאוחדת" (UPFA) . הברית התנגדה להקמת ה-ISGA, תמכה בקו נוקשה כלפי הנמרים הטמילים וקראה לבחירות חדשות. הבחירות, שנערכו ב-8 באפריל 2004, הביאו לניצחון של ה-UPFA על מפלגתו של ראש הממשלה דאז ויקרמסינגה, ומהינדה ראג'פקסה מונה לראש הממשלה החדש.

 פיצול בנמרים הטמילים 
במקביל לשינויים הפוליטיים במדינה, במרץ 2004 התרחש פיצול משמעותי בקרב הנמרים הטמילים. ויניאגמורתי מוראלית'רן, שידוע גם כקולונל קארונה, המפקד של האגף המזרחי של הנמרים הטמילים ואחד מסגניו הנאמנים של פרבקרן מנהיג הארגון, הודיע שיחד עם 5,000 לוחמים יעזוב את הארגון, בטענה שהארגון לא מספק מספיק משאבים לטמילים שלחמו בחלק המזרחי של האי. הוא הודיע כי הוא מוותר על המאבק המזוין, והצטרף בפועל לכוחות הממשלה. לאחר הבחירות לפרלמנט, הצדדים נקלעו ללחימה מדרום לטרינקומלי, שבסופה קבוצת הלוחמים בהובלת קארונה נכנעה וברחה, ומנהיגיה החלו להסתתר. קארונה עצמו חולץ בידי סייד עלי זאהיר מולאנה, שהיה פוליטיקאי ממפלגת השלטון, ושוכנע על ידו להצטרף לכוחות הצבא ולתמוך בהם. למרות התבוסה, "סיעת קארונה" שמרה על נוכחות משמעותית במזרח המדינה והמשיכה לשגר התקפות נגד הנמרים הטמילים. הנמרים האשימו את הצבא בתמיכה בלוחמיו של קארונה.

הפסקת האש החזיקה מעמד ברובה לאורך התקופה מלאת הטלטלות בשני הצדדים, כאשר על פי ועדת המעקב להסכמי הפסקת האש עד שנת 2005 הנמרים ביצעו למעלה מ-3,000 הפרות של הפסקת האש, בעוד כוחות הצבא ביצעו כ-300 כאלה. המצב החל להסתבך בשל טענות ששני הצדדים מבצעים פעולות חשאיות זה נגד זה. הממשלה טענה כי הנמרים הטמילים הורגת יריבים פנימיים, מגייסת ילדים כלוחמים, מייבאת נשק והורגת קציני ביטחון ומודיעין ממשלתיים. המורדים האשימו את הממשלה בתמיכה בקבוצות מיליטנטיות שפעלו נגדם, ובמיוחד בלוחמיו של קארונה.

 הצונאמי באי והשלכותיו 
ב-26 בדצמבר 2004, צונאמי קטלני שהחל בשל רעידת אדמה באוקיינוס ההודי פגע בסרי לנקה והביא למותם של יותר מ-35,000 בני אדם והותיר רבים נוספים ללא קורת גג. סיוע רב הגיע למדינה מרחבי העולם, אך מיד התעוררה מחלוקת לגבי אופן חלוקתו לאזורים הטמילים שנשלטו על ידי הנמרים הטמילים. עד 24 ביוני הסכימו הממשלה והנמרים על דרך חלוקת הסיוע והשיקום אחרי הצונאמי, אך ספגה ביקורת חריפה מצד מפלגת ה-JVP, שעזבה את הממשלה במחאה. בנוסף, חוקיות המנגון הוטלה בספק כאשר עתירות נגדו החלו להיות מוגשות לבתי המשפט. הנשיאה קומרטונגה נאלצה לבטל את המגנון, מה שהוביל לביקורת נרחבת על כך שלא הגיע מספיק סיוע לצפון ולמזרח המדינה. עם זאת, מיד לאחר הצונאמי חלה ירידה ניכרת באלימות בצפון.

שר החוץ של סרי לנקה, לאקשמן קאדירגמר, טמילי שזכה לכבוד רב מצד דיפלומטים בינלאומיים ונחשב למבקר חריף של הנמרים הטמילים, נורה למוות בביתו ב-12 באוגוסט 2005, על ידי צלף שנטען כי הופעל בידי הנמרים הטמילים. ההתנקשות בו הובילה לדחיקת הנמרים לשוליים בקהילה הבינלאומית ולגינויים חריפים נגד הארגון, ונחשבת בדרך כלל לרגע בו הנמרים איבדו את מרבית האהדה שהייתה להם מהעולם. התוצאה הייתה שתיקה של הקהילה הבינלאומית כאשר ממשלת סרי לנקה נקטה בפעולה צבאית נגד ארגון הטרור הטמילי בשנת 2006, כאשר האחרון סגר את פתח הסכר מאוויל ארו.

שינוי פוליטי נוסף התרחש כאשר בית המשפט העליון של סרי לנקה הכריז על סיום כהונתה השנייה והאחרונה של הנשיאה קומרטונגה והורה לה לקיים בחירות חדשות לנשיאות. המועמדים העיקריים לבחירות, שנערכו בנובמבר, היו מועמד ה-UNF, ראש הממשלה לשעבר רניל ויקרמאסינגה, שדגל בחידוש השיחות עם הנמרים הטמילים, ומועמד ה-UPFA, ראש הממשלה רג'פקסה, שקרא לקו נוקשה יותר נגד הנמרים הטמילים אך כן תמך במשא ומתן לחידושה של הפסקת האש הזמנית. הנמרים הטמילים קראו בגלוי לטמילים להחרים את הבחירות. מכיוון שמרבית הטמילים תכננו להצביע לויקרמסניגה, הצעד התברר כקטלני עבור סיכוייו להיבחר, ורג'פסקה זכה ברוב דחוק והפך לנשיא. לאחר הבחירות, מנהיג הנמרים, ולופילאי פרבאקראן, הצהיר בנאומו השנתי כי הנמרים "יחדשו את מאבקם" בשנת 2006 אם הממשלה לא תנקוט צעדים רציניים לקראת שלום.

 מלחמת אילם הרביעית (2006-2009) 
החל מדצמבר 2005 בצפון-מזרח המדינה החלה פעילות גרילה מוגברת, כולל פריסת מוקשים נגד בני אדם שחיסלו כ-150 חיילי ממשלה, עימותים בין נמרי הים (הזרוע הימית של הנמרים הטמילים) לחיל הים של סרי לנקה וחיסול עיתונאים ופוליטיקאים משני הצדדים, ביניהם חבר הפרלמנט הסרי לנקי ג'וזף פאראג'אסינגהם, שהיה תומך בנמרים הטמילים וחוסל בידי ממשלת סרי לנקה.
ממוזער|מפת סרי לנקה, מחולקת לפי שליטה בתחילת מלחמת אילם הרביעית. בצהוב - שטחים שנשלטו על ידי הממשלה והנמרים הטמילים טענו לזכות עליהם. בכתום - שטחים שנשלטו חלקית על ידי הממשלה, עם כיסים בשליטת הנמרים. באדום - שטחים שנשלטו בידי הנמרים הטמילים. שאר המפה - שטחים בשליטת הממשלה
בתחילת 2006 יותר ויותר מטרות אזרחיות החלו להיפגע כחלק ממלחמת האזרחים, כאשר טיגריסי השחרור של טמיל אילם (הנמרים הטמילים) החלו לבצע פיגועים באוטובוסים ורכבות בכל רחבי המדינה, כולל סדרה של פיגועים נגד נוסעים בקולומבו וסביבתה.

 שיחות לצד המשך האלימות 
בשל התרחבות האלימות, ועדת התורמים לשיקום סרי לנקה שישבה בטוקיו קראה לשני הצדדים לחזור לשולחן המשא ומתן. מחלקת המדינה של ארצות הברית הזהירה את הנמרים הטמילים וציינה כי חזרה למעשי האלימות תביא את הנמרים לפגוש צבא סרי לנקי "בעל יכולות מוגברות ונחוש מתמיד". למרות התקיימות השיחות, האלימות נגד אזרחים המשיכה משני הצדדים, כמו הריגתם של חמישה סטודנטים טמילים ב-2 בינואר 2006.

במאמץ של הרגע האחרון להציל הסכם בין הצדדים, הגיעו לסרי לנקה השליח הנורווגי המיוחד אריק סולהיים ומוביל המשא ומתן מצד הנמרים הטמילים, התאורטיקן והעיתונאי אנטון באלאסינגהם. בין הצדדים הלוחמים היו חילוקי דעות חריפים לגבי מיקום שיחות השלום, אך לאחר מאמצים מתמשכים הגיעו הצדדים לפריצת דרך משמעותית ב-7 בפברואר 2006, כאשר הסכימו לקיים שיחות שלום בז'נבה, שווייץ, ב-22-23 בפברואר של אותה שנה. במהלך השבועות שלאחר השיחות חלה ירידה משמעותית בהיקף האלימות באי. עם זאת, הנמרים הטמילים חידשו את התקיפות נגד הצבא באפריל.

לאור חזרת האלימות, הנמרים הטמילים קראו לקיום שיחות חדשות בז'נבה ב-24-25 באפריל, והממשלה הסכימה לכך. לאחר משא ומתן, הסכימה הממשלה לבקשת כוחות בינלאומיים לאפשר למנהיגים בכירים בארגון הנמרים הטמילים לסייר בעזרת ספינה אזרחית, תוך חציית אזורים שנשלטים בידי הממשלה, בליווי כוחות בינלאומיים, כחלק מהפיקוח הנבנה על הפסקת האש. הנמרים ביטלו את הפגישה בטענה כי לא הסכימו לקיים את הסיור עם מלווים בינלאומיים, מה שדרדר את המצב באי ואת האווירה לקראת המשא ומתן. על פי כוח המשקיפים הבינלאומי לסרי לנקה, המורדים הטמילים הסכימו לליווי ולאחר מכן חזרו בהם.

ב-20 באפריל 2006 הודיעו הנמרים הטמילים על השעיית חלקם בשיחות השלום ללא הגבלת זמן. הם הצהירו כי בעיות תחבורה והגבלות תנועה מנעו מהם להיפגש עם מנהיגי האזורים והמחוזות שלהם כחלק מההכנות למשא ומתן, אך רבים מהאנליסטים ומהקהילה הבינלאומית הטילו בכך ספק רב, וראו בסוגיית התחבורה טקטיקה שמאפשרת לנמרים לעכב את המשא ומתן כדי לא להשתתף בשיחות שנקבעו בז'נבה בהמשך אותו חודש. האלימות המשיכה להחריף וב-23 באפריל 2006, שישה מגדלי אורז סינהלים נטבחו בשדות האורז שלהם על ידי חיילים שנחשדו כחברים בארגון הנמרים הטמילים, וב-13 במאי 2006 חוסלו 13 אזרחים טמילים בידי חיל הים הסרי לנקי באי הקטן קייטס. הקהילה הבינלאומית החריפה את הגינויים נגד הנמרים הטמילים בעקבות ניסיון ההתנקשות במפקד צבא סרי לנקה, סרת' פונסקה, על ידי מחבלת מתאבדת שנשלחה על ידי הנמרים והתחזתה לאישה הריונית תוך החבאת חומרי הנפץ בבטנה, ולאחר מכן התפוצצה במטה הצבא בקולומבו. בפעם הראשונה מאז הפסקת האש בשנת 2001, חיל האוויר של סרי לנקה ביצע תקיפות אוויריות על עמדות מורדים בחלק הצפון-מזרחי של האי כנקמה על ניסיון ההתנקשות.

מתקפה זו, יחד עם ההתנקשות בשר החוץ הסרי לנקי לקשמן קדירגאמר שקרתה שנה קודם לכן ומתקפה לא מוצלחת נגד ספינה של ממשלת סרי לנקה עליה היו 710 אנשי ביטחון לא חמושים בחופשה, סימנו נקודת מפנה בסכסוך וביחס הבינלאומי אליו, כאשר האיחוד האירופי הכריז על ארגון הנמרים הטמילים כארגון טרור ב-19 במאי 2006. הדבר הביא להקפאת נכסים של הנמרים ב-27 המדינות החברות בארגון. בהצהרה, אמר הפרלמנט האירופי כי הנמרים אינם מייצגים את כלל הטמילים בסרי לנקה וקרא לארגון "לאפשר פלורליזם פוליטי ואופוזיציה טמילית וסינהלית בחלקים הצפוניים והמזרחיים של סרי לנקה". בעוד בצפון ומזרח המדינה נמשכו הקרבות, שיחות שלום חדשות נקבעו ל-8-9 ביוני 2006, והוכרז שיתקיימו באוסלו, נורווגיה. משלחות משני הצדדים הגיעו לאוסלו, אך השיחות בוטלו כאשר הנמרים סירבו להיפגש ישירות עם משלחת הממשלה, בטענה שלוחמיה לא הורשו לעבור בבטחה לשיחות. המתווך הנורווגי אריק סולהיים אמר לעיתונאים כי הנמרים הטמילים אחראים באופן ישיר לקריסת השיחות.

האלימות במדינה לא הפסיקה, כולל טבח של 4 טמילים בונקלאי. צבא סרי לנקה והנמרים הטמילים האשימו זה את זה ברצח. בטבח קביתיגולווה הנמרים הטמילים תקפו אוטובוס, ורצחו לפחות 64 אזרחים סינהלים מה שהביא לעוד מתקפות אוויריות של חיל האוויר הסרי לנקי נגד הטמילים, שבתורן גרמו להתנקשות בסגן הרמטכ"ל הסרי לנקי, הגנרל פרמי קולאטונגה, ב-26 ביוני בידי מחבל מתאבד של הנמרים הטמילים. אירועים אלה הובילו את כוח שמירת השלום באי לתהות האם עדיין ניתן לומר שקיימת הפסקת אש.

 סכסוך המים במאוויל ארו 
משבר חדש שהוביל לראשונה מאז הפסקת האש ללחימה בקנה מדינה גדול התרחש ב-21 ביולי, כאשר הנמרים הטמילים סגרו את שערי סכר מאוויל ארו. מאוויל ארו היה הסכר דרכו סופקו מים לכמה אזורים במזרח סרי לנקה, כמו טרינקומלי. לאחר הפסקת האש בשנת 2002, הסכסוך סביב מאוויל ארו היה אחד העימותים הצבאיים הגדולים ביותר בין הכוחות המזוינים של סרי לנקה לנמרים הטמילים. הסכסוך נבע בשל מיקומו הגאו-אסטרטגי המשמעותי של המאגר: במאוויל ארו, אוכלוסיות סינהליות, מוסלמיות וטמיליות חיות זו לצד זו. מאוויל ארו מהווה גם את הכניסה למפרץ קודיאר, המפרץ דרכו יש גישה לנמל טרינקומלי המרכזי ולבסיס חיל הים הסרי לנקי שבו, כך שנוכחות הנמרים הטמילים באזור איימה קשות על נוכחותם ושליטתם של כוחות הביטחון של סרי לנקה במזרח המדינה ובמדינה כולה.

סגירת סכר מאוויל ארו פגעה באספקת המים לכ-15,000 משפחות באזורים שבשליטת הממשלה. לאחר שהמשא ומתן הראשוני והמאמצים של כוח שמירת השלום למדינה לפתוח את הסכר נכשלו, צבא סרי לנקה יזם מבצע שמטרתו להביא לפתיחת הסכר.

הנשיא ראג'פקסה אמר כי אספקת מים היא זכות אדם בסיסית שאינה ניתנת למשא ומתן. בנוסף, דובר הממשלה אמר כי "תשתיות אזרחיות לא יכולות לשמש כלי מיקוח בידי המורדים". הממשלה פתחה במבצע קרקעי ואווירי נגד המורדים, ותקפה לא רק את אזור מאוויל ארו אלא גם את עמדות המורדים הטמילים בבטיקלואה ובוואבוניה. מטוסי חיל האוויר תקפו עמדות של הנמרים הטמילים ב-26 ביולי, וכוחות קרקע החלו במבצע לפתיחת הסכר. שערי הסכר נפתחו מחדש בסופו של דבר ב-8 באוגוסט, עם דיווחים סותרים לגבי מי באמת פתח אותם. בתחילה, טענו בכוח שמירת השלום כי הצליחו לשכנע את הנמרים הטמילים להסיר את חסימת הסכר. הנמרים טענו כי פתחו את שערי הסכר "מסיבות הומניטריות", אם כי כתבים צבאיים חולקים על כך, וטענו כי המים החלו לזרום מיד לאחר שכוחות הביטחון ביצעו הפצצה מדויקת של נהר מאוויל ארו. בסופו של דבר, לאחר קרבות קשים, כוחות הממשלה השיגו שליטה מלאה על מאגר מאוויל ארו ב-15 באוגוסט. תוצאות המבצע במאוויל ארו היו כ-150 הרוגים אזרחים ויותר מ-50,000 פליטים מהכפרים הסמוכים. הסכסוך והמתקפה מהווים את התחלתה של מלחמת אילם הרביעית.

 מתקפת הנמרים הטמילים על ג'פנה ומוטור 
באוגוסט 2006, בעוד הקרבות העזים נמשכו באזור מאוויל ארו, האלימות התפשטה לעיר הנמל טרינקומלי, שם פתחו הנמרים הטמילים במתקפה על בסיס חיל הים הסרי לנקי המשמעותי באזור, ולעיר החוף מוטור, שנמצאת במיקום אסטרטגי ונשלטת בידי הממשלה, מה שהביא להריגתם של לפחות 30 אזרחים ולעקירת 25,000 תושבי האזור. העימותים פרצו ב-2 באוגוסט 2006 כאשר ה-LTTE הנמרים פתחו במתקפה ארטילרית כבדה על מוטור ולאחר מכן נכנסו לעיר והשתלטו על חלקים מסוימים בה. הצבא הגיב, והחזיר את השליטה המלאה על העיר עד 5 באוגוסט, כאשר במהלך העימותם הקשים נהרגו 150 לוחמים של ארגון הנמרים הטמילים.

זמן קצר לאחר מכן, 17 אנשים שעבדו עבור ארגון הצדקה הצרפתי הבינלאומי "Action Against Hunger" בעיר מוטור נטבחו. הם נמצאו ירויים כשפניהם כלפי מטה על רצפת משרדם, עדיין לבושים בחולצות טריקו מסומנות המעידות בבירור על היותם עובדים הומניטריים בינלאומיים. הרציחות עוררו גינוי בינלאומי נרחב. כוח שמירת השלום הבינלאומי באי טען כי הממשלה עומדת מאחורי הטבח, אך הממשלה הכחישה את ההאשמה וכינתה אותה "פתטית ומוטה", וקבעה כי לכוח שמירת השלום "אין זכות להצהיר הצהרה כזו משום שהם אינם אנשי מקצוע ואינם מומחים בניתוח מקרי מוות".

בינתיים, בצפון המדינה, התרחשו כמה מהקרבות העקובים מדם ביותר מאז 2001 לאחר שהמורדים הטמילים פתחו במתקפות מסיביות על קווי ההגנה של צבא סרי לנקה בחצי האי ג'פנה ב-11 באוגוסט. הנמרים הטמילים השתמשו בכוח של 400-500 לוחמים בהתקפות, שכללו תקיפות קרקעיות ומטחי ארטילריה לעבר מוצבי הממשלה, כולל בסיס האוויר הצבאי המרכזי בפאלאי. נטען כי הנמרים הטמילים איבדו למעלה מ-200 לוחמים בפעולה, כאשר מנגד כ-90 חיילים סרי לנקים נהרגו גם כן.

בעוד הקרבות הקרקעיים בצפון ובמזרח המדינה המשיכו, חיל האוויר של סרי לנקה ביצע תקיפה אווירית נגד מתקן באזור מולאיטיבו שהיה בשליטת המורדים, והרג מספר נערות טמיליות. בזמן שהנמרים הטמילים טענו כי 61 נערות נהרגו, כוח שמירת השלום לאי הצהירו כי הם מצאו רק 19 גופות. הממשלה הצהירה כי מדובר במתקן אימונים של הנמרים וכי הילדים שנהרגו היו ילדים-חיילים שאומנו על ידי הנמרים הטמילים, אך הנמרים הטמילים טענו כי הקורבנות היו תלמידות בית ספר שלקחו חלק בקורס עזרה ראשונה שהתקיים בבית יתומים.

באותו יום, שיירה שהובילה את שגריר פקיסטן בסרי לנקה, בשיר ואלי מוחמד, הותקפה כאשר מוקש נגד אדם מסוג קליימור שהוסתר בתוך ריקשה התפוצץ כשהריקשה חלפה על פני השיירה. השגריר יצא ללא פגע, אך שבעה בני אדם נהרגו ו-17 נפצעו בפיצוץ. השגריר טען כי הודו, היא האחראית על הפיצוץ, במטרה להפחיד את פקיסטן, שהייתה אחת מספקיות הנשר העיקריות לצבא סרי לנקה. בתגובה לפיגוע, פקיסטן הבטיחה להעביר לסרי לנקה ספינה אחת של ציוד כל 10 ימים בחודשים הקרובים.

 נפילת סמפור לידי כוחות הממשלה 
כאשר התחדשה האלימות, החלו בממסד הצבאי הסרי לנקי לחשוש כי בסיס חיל הים בטרינוקמלי, שהיה אחד מהבסיסים החשובים והאסטרטגיים של צבא סרי לנקה במלחמה, נמצא תחת איום גדול מתמיד בידי כוחות הנמרים הטמילים שישבו בסמפור שנמצאת על מפרץ קודאייר (שמצידו השני יושבת טרינוקמלי ובסיס חיל הים). כוחות הנמרים הטמילים יכלו לשגר ארטילריה לעבר בסיס חיל הים מה שיביא לשיתוקו ולקיפאון מוחלט שלו, מה שינתק את שרשרת האספקה היחידה לג'פנה. כל תנועות כלי השיט של חיל הים היו גם הן תחת מעקב מתמיד של הנמרים. חששות אלה גובו על ידי צוות ייעוץ צבאי אמריקאי שביקר באי בשנת 2005.

בעקבות העימותים במאוויל ארו ובמוטור, הגבירו הנמרים הטמילים את ההתקפות נגד בסיס חיל הים בטרינקומלי, ובנאום שנשא ב-21 באוגוסט הבהיר נשיא סרי לנקה, מהינדה ראג'פקסה, כי הממשלה מתכוונת לנטרל את האיום הנשקף מצד המורדים שיושבים בסמפור. ב-28 באוגוסט פתח הצבא במתקפה לכיבוש מחדש של מחנות המורדים בסמפור ובאזורים הסמוכים. לאחר תחילת המתקפה, הכריזו הנמרים הטמילים כי אם המתקפה לא תיפסק, הם יודיעו רשמית על סיום הפסקת האש, שעוד החזיקה בחלק מהמדינה.

לאחר מתקפה מהירה ואפקטיבית, כוחות הביטחון בראשות מפקד החטיבה סרת' וויג'סינגה כבשו מחדש את סמפור מידי המורדים ב-4 בספטמבר והחלו להקים שם בסיסים צבאיים, כאשר המורדים הודו בתבוסה והצהיר כי לוחמיהם נסוגו מהעיר בעלת החשיבות האסטרטגית. כיבוש סמפור היווה את ההשתלטות המשמעותית ביותר של אחד הצדדים על טריטוריה לראשונה מאז החתימה על הסכם הפסקת האש ב-2002. על פי הערכות, כ-33 חיילים בצבא סרי לנקה נהרגו במתקפה, לצד 200 מורדים שנהרגו.

 תגובת הנמרים הטמילים ושיחות שלום נוספות 
המורדים הטמילים החלו להגיב לתבוסה בסמפור ולמתקפות שחוו ברחבי המדינה באוקטובר. תחילה, הם הרגו כמעט 130 חיילים בקרב משמעותי על נקודת מעבר בין אזור שהיה בשליטת הממשלה לאזור בשליטת המורדים בצפון המדינה. ימים ספורים לאחר מכן, מחבל מתאבד שנשלח בידי הנמרים הטמילים תקף שיירת אוטובוסים של חיל הים בהברנה, במרכז המדינה, והרג כ-100 מלחים שחזרו הביתה לחופשה. זה היה פיגוע ההתאבדות הקטלני ביותר בתולדות מלחמת האזרחים בסרי לנקה.

יומיים לאחר מכן, כוחות חיל הים של הנמרים הטמילים (נמרי הים) פתחו במתקפה נגד בסיס חיל הים בעיר גאלה שבדרום המדינה. זו הייתה הנקודה הדרומית ביותר במדינה בה התרחשה מתקפה גדולה של המורדים - המתקפה כללה 15 לוחמים מכוחות המורדים שהגיעו על גבי חמש סירות שתכננו להתאבד על כוחות חיל הים הסרי לנקי. ההתקפה נהדפה על ידי החיילים בבסיס, והנזק לבסיס חיל הים היה מינימלי. כל 15 המורדים נהרגו, יחד עם מלח אחד מהצי הסרי לנקי שנפל בקרב.

למרות תקריות אלו, שני הצדדים הסכימו להשתתף ללא כל תנאים מקדימים בשיחות שלום שתוכננו להתקיים בז'נבה ב-28-29 באוקטובר. עם זאת, שיחות השלום נפגעו עקב חילוקי דעות בנוגע לפתיחה מחדש של כביש A9 המרכזי, המקשר בין ג'פנה לאזורים שבשליטת הממשלה בדרום. בעוד שהנמרים הטמילים רצו שהכביש, שנסגר לאחר קרבות עזים באוגוסט, ייפתח מחדש, הממשלה סירבה, וטענה כי המורדים ישתמשו בו כדי לגבות מיסים מאנשים העוברים דרכו ותשתמש בו כדי לפתוח במתקפות נוספות נגד כוחות הממשלה.

לאחר תחילת השנה החדשה, מורדים חברי הנמרים הטמילים נחשדו בביצוע שני פיגועי אוטובוס בדרום המדינה שהביאו למותם 21 אזרחים. דיווחי חדשות קבעו כי ההתקפות נשאו את כל הסימנים של מתקפות מאחוריהן עומדים הנמרים. ממשלת סרי לנקה גינתה את ההתקפות והאשימה את הנמרים הטמילים בביצוען, אם כי הארגון הכחיש כל מעורבות.

 מתקפת הממשלה במזרח  
ממוזער|מחוז באטיקולואה, סרי לנקה
בדצמבר 2006 הודיעה רשמית ממשלת סרי לנקה כי היא מתכננת לגרש את הנמרים הטמילים ממזרח סרי לנקה תחילה, ולאחר מכן להשתמש במלוא הכוח הצבאי כדי להביא את הנמרים בצפון המדינה. הממשלה הצהירה הממשלה הצהירה כי המורדים יורים ארטילריה ותוקפים יישובים אזרחיים במזרח המדינה, ועושים שימוש ב-35,000 אנשים כמגנים אנושיים. טענות אלו גובו מאוחר יותר על ידי אזרחים שחיו באזור, שאמרו לכתבים כי הם מוחזקים בכוח על ידי הנמרים הטמילים. ב-7 בנובמבר 2006, נהרגו למעלה מ-45 אזרחים טמילים במה שמכונה הפצצת ואקראי, כאשר שני הצדדים האשימו זה את זה בסיבת המוות.
ימין|ממוזער|לוחמי צבא סרי לנקה לאחר הניצחון בקרב טופיגלאה
לאחר מכן, ב-8 בדצמבר 2006 הצבא החל במתקפה נגד הנמרים במחוז באטיקולואה, במטרה לכבוש את וקאראי, המעוז העיקרי של המורדים במזרח. המבצע הופסק זמנית לאחר שבוע של לחימה עקב מספר האזרחים הרב באזור והקושי בניהול פעולות לחימה עקב גשמי המונסון המתמשכים. במהלך השבועות הבאים, כ-20,000 אזרחים נמלטו לאזורים בשליטת הממשלה, מחשש למתקפה המתקרבת. הצבא פתח במתקפה חדשה באמצע ינואר, כאשר וקאראי נכבשה על ידי הצבא ב-19 בינואר. אובדן וקאראי הביא לחסימת נתיבי האספקה של הנמרים הטמילים שחיברו בין צפון למזרח, מה שהיה צפוי להשליך על אחיזתם של הנמרים במזרח המדינה ולהחליש אותה עוד יותר. בזמן שהמתקפה במזרח נמשכה, המורדים האשימו את הממשלה ברצח 15 אזרחים, כאשר חיל האוויר הפציץ את מה שלטענת הממשלה היה בסיס ימי של כוחות המורדים בצפון סרי לנקה.

בעוד המתקפה הצבאית נמשכה, הנמרים המשיכו לבצע פיגועים נגד אזרחים באזורים שבשליטת הממשלה. ב-1 באפריל 2007 האשים הצבא את הנמרים הטמילים בהריגת שישה עובדי סיוע סינהלים שהגיעו לאזור באטיקלואה שבמזרח המדינה לאחר צונאמי. למחרת, מורדים שנחשדו כחברים בארגון הנמרים הטמילים הפעילו פצצה על אוטובוס אזרחי שהביאה למותם של 17 בני אדם, ביניהם שלושה ילדים.

במהלך חודש פברואר, החלו כוחות שפעלו בקבוצות קטנות (במיוחד כוחות מיוחדים ויחדות קומנדו שונות) כדי להביא להרחקת המורדים האחרונים שנותרו במחוזות המזרחיים של האי. כחלק מהמבצע, כוחות כבשו את בסיס הנמרים המרכזי בקוקאדיצ'ולאי ב-28 במרץ, ואת הכביש האסטרטגי A5 ב-12 באפריל, ובכך הביאו את כל הכביש לשליטת הממשלה לראשונה מזה 15 שנים. לאחר הקרבות הללו, נוכחות הנמרים במזרח המדינה נדחקה לכיס של 140 קמ"ר בג'ונגלים של טופיגלאה, צפונית-מערבית לבטיקלואה. לאחר קרב טופיגאלה שנמשך שלושה חודשים, הצבא כבש את פסגת טופיגאלה ב-11 ביולי 2007, ובכך השמיד את כל כוחות המורדים במזרח האי והביא לסיום מלחמת אילם הרביעית במזרח המדינה.

 מתקפת הממשלה בצפון 
במשך חודשים התקיימה בצפון לחימה מזדמנת בין כוחות הצבא למורדים, אך עוצמת העימותים גברה בספטמבר 2007.במהלך עימותים בקווי ההגנה הקדמיים שהיוו את ההפרדה בין הכוחות, שני הצדדים תקפו זה את זה באש ארטילרית כבדה, שגררה אחריה קרבות קרקעיים. עד דצמבר 2007 הצבא הסרי לנקי הצליח להביס את קווי ההגנה של הנמרים הטמילים בצפון-מערב המדינה - באוילנקולמה, פאראפקנדל ות'מפנאי.

בראיון לעיתון "האובזרבר", אמר מפקד הצבא, סרת' פונסקה, כי הצבא כבש את קווי ההגנה הקדמיים של הנמרים וכיתר את כלל הבסיסים של המורדים בצפון המדינה. הוא אמר כי נותרו 3,000 לוחימם בארגון באזורים הללו וכי הצבא מתכוון להשמידם בששת החודשים הראשונים של 2008. יום לאחר מכן נשמעו הצהרות פחות אופטימיות מצד מפקדי הצבא, חיל האוויר והצי. לטענתם, מספר הלוחמים הטמילים בשטחים שכותרו על ידי הצבא עומד על 5,000. מקורות הוסיפו כי כוונת הצבא לפרוץ את קווי ההגנה שנותרו למורדים רק באוגוסט 2008. למרות הדעות השונות, לדעת מרבית אנשי הממסד הצבאי ניתן להביס את ארגון הנמרים הטמילים עוד בשנת 2008.

צבא סרי לנקה טען כי מנהיג הנמרים המורדים, ולופילאי פרבאקראן, נפצע קשה במהלך תקיפות אוויריות שביצע חיל האוויר של סרי לנקה על מתחם בונקרים בג'יאנטינגאר ב-26 בנובמבר 2007. מוקדם יותר, ב-2 בנובמבר 2007, נהרג ס.פ. ת'אמילסלבן, ראש הזרוע הפוליטית של הנמרים ויועצו הקרוב של פרבאקראן, במהלך תקיפה אווירית אחרת של כוחות הצבא. חיל האוויר של סרי לנקה הצהיר בגלוי כי הוא מתכוון להשמיד את כל הנהגת הנמרים הטמילים שנותרה. ב-5 בינואר 2008, נהרג קולונל צ'ארלס, ראש המודיעין הצבאי של הנמרים, במארב מוקשים שהציבו הכוחות המיוחדים של צבא סרי לנקה (ה-LRRP).

 ביטול הסכם הפסקת האש 
בדצמבר 2007, שר ההגנה גוטביה ראג'פקסה (אחיו של הנשיא, מהינדה ראג'פקסה) קרא לממשלה לנטוש באופן רשמי וסופי ובכל רחבי המדינה את הסכם הפסקת האש, שהגביל את פעולות הממשלה בחלק מהחזיתות, וב-2 בינואר 2008, ממשלת סרי לנקה עשתה זאת רשמית. בין פברואר 2002 למאי 2007, כוח שמירת השלום לסרי לנקה תיעד 3,830 הפרות הפסקת אש בוצעו בידי הנמרים הטמילים לעומת 351 שבוצעו בידי כוחות הביטחון. ממאי 2007, כוח שמירת השלום לסרי לנקה הפסיק לבצע ספירה של הפרות הפסקת האש. בשל כך, בין היתר, הממשלה הצהירה כי אין עוד צורך בהפסקת אש. מספר מדינות תורמות הביעו את אכזבתן מנסיגת ממשלת סרי לנקה מההסכם. הנמרים הטמילים הגיבו רשמית כי מאחר שהממשלה נסוגה באופן חד צדדי מהסכם הפסקת האש ללא כל הצדקה וכי הארגון מוכן להמשיך לכבד את ההסכם, על הקהילה הבינלאומית להסיר באופן מיידי את האיסורים והסנקציות השונות שהטילה על ארגון המורדים.

לאחר מכן החלה הממשלה בניסיון לכבוש אזורים נוספים ופתחה בחזית לחימה שלישית הממשלה במוהמלאי, שהיה קו ההגנה של הנמרים שהפריד בין חצי האי ג'פנה לשאר המדינה. הצבא החל להתקדם במהירות בכל החזיתות וב-9 במאי כבש את מחוז אדמפאן (Adampan) שבצפון מערב המדינה. לאחר מכן המשיך הצבא להתקדם צפונה וכבש את וידאטלטיב (Vidattaltivu) ב-16 ביולי, ואת אילופאיקאדוואי ב-20 ביולי.

ב-21 ביולי 2008, הודיעו הנמרים הטמילים כי יתחילו בהפסקת אש חד צדדית בין ה-28 ביולי ל-4 באוגוסט, במקביל לפסגת כי תכריז על הפסקת אש חד-צדדית בין ה-28 ביולי ל-4 באוגוסט, במקביל לפסגת ראשי המדינות של הארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי שתתקיים בקולומבו. בתגובה, ממשלת סרי לנקה הודיעה שהיא דוחה את ההצעה כ"מיותרת".

 הישגים צבאיים משמעותיים נוספים לממשלה 
ממוזער|מחוז מנאר, סרי לנקה
ב-2 באוגוסט 2008, העיירה ולנקולם, המעוז האחרון של הנמרים במחוז מנאר, נפלה לידי כוחות הצבא, ובכך השלים הצבא לחימה בת 8 חודשים לכיבוש מחדש של המחוז. לאחר מכן, הצבא חזר להילחם במחוז מולטיאבו, המזרחי-צפוני למנאר. ב-2 בספטמבר לאחר שבועות של עימות צבאי כבד, הכריז הצבא על כיבוש העיירה מלאווי במרכז מולטיאבו. הנמרים הגיבו במתקפת פתע על בסיס האוויר ואבוניה שבמרכז המדינה ב-9 בספטמבר. שני הצדדים טענו כי הם ניצחו את הקרב על הבסיס.

אחרי כיבוש מנאר וסיום הכיבוש במולטיאבו, הצבא נכנס למחוז קילינוצ'צ'י, המעוז האחרון של הנמרים הטמילים, המהווה את המחוז המפריד בין חצי האי ג'פנה לשאר האי, במטרה לכבוש אותו עד סוף השנה. ב-3 באוקטובר 2008, שיירת סיוע של האו"ם שנכנסה למחוז הצליחה לעבור בו בבטחה ותיארה את העיר כנטושה. למרות היחלשותו הדרמטית של הארגון, ב-6 באוקטובר הצליחו הנמרים לחסל את הגנרל בדימוס ג'אנקה פררה יחד עם 26 קורבנות נוספים בפיגוע התאבדות.

ב-17 באוקטובר 2008, כוחות צבא סרי לנקה הצליחו לנתק את המעוז העיקרי שנותר לנמרי הים (חיל הים של הנמרים הטמילים) בחוף הצפון-מערבי של האי. הם החלו את מתקפתם ב-28 באוקטובר וכבשו את האזור למחרת. ביום לאחר מכן, המשיך הצבא את התקדמותו הדרמטית במחוז קילינוצ'צ'י לכיוון מעוז המורדים בפונרין, והביא לכיבושן של 5 נקודות משמעותיות נוספות. ב-15 בנובמבר 2008,התחיל הצבא בכניסה הקרקעית למעוז המשמעותי בפונרין.

בינתיים, מצבם של יותר מ-200,000 אזרחים שנעקרו מבתיהם בסבב הלחימה הפך לאסון הומניטרי; עם זאת, עקב מספר סיבות, כולל ספקות בנוגע לרצונם של הנמרים הטמילים בשלום, ממשלות המערב וממשלת הודו שהיו מעורבות במשאים ומתנים קודמים לא ביצעו צעדים לתיווך להפסקת אש.

 נפילת קילינוצ'צ'י והאירועים שלאחר מכן 

צבא סרי לנקה החל את ההתקפה על קילינוצ'צ'י ב-23 בנובמבר 2008. כוחות הצבא תקפו את קווי ההגנה של המורדים בשלוש חזיתות שונות. למרות המתקפה המשמעותית, הנמרים הטמילים הגיבו במתקפות עוצמתיות משלהם, והלחימה הקשה והממושכת גרמה לאבדות כבדות בשני הצדדים.

רק ב-1 בינואר 2009 הצליחו כוחות צבא סרי לנקה לכבוש את פארנתאן, הממוקמת מצפון לקילינוצ'י לאורך כביש A-9. בעזרת כיבוש זה, הצליחו כוחות הצבא לבודד את כוחות המורדים שישבו במעבר הפיל, שמחבר את קילינוצ'צ'י לחצי האי ג'פנה והצליחו לכתר את העיר קילינוצ'צ'י עצמה. הדבר הפך את כיבוש העיר, בה השתמשו המורדים במשך למעלה מעשור כבירתם המנהלתית, לפשוט בהרבה, וכוחות הצבא השתלטו על העיר ב-2 בינואר. אובדן העיר גרם לפגיעה משמעותית בתדמית הנמרים כקבוצת מורדים מוצלחת, ומומחים חזו כי ארגון הנמרים צפוי לקרוס בקרוב תחת הלחץ הצבאי המשמעותי שמופעל עליו בחזיתות רבות.

תחת הלחץ הצבאי הכבד, המורדים נטשו את עמדותיהם בחצי האי ג'פנה והחלו להתרכז בג'ונגלים של מולאיטיבו, באזור המשמעותי האחרון אליו לא הגיעו כוחות הצבא. חצי האי ג'פנה כולו נכבש על ידי צבא סרי לנקה עד 14 בינואר 2009. למרות ריכוז הכוחות במולאיטיבו, הנמרים הטמילים לא עמדו בלחץ הצבאי וב-25 בינואר הצליח הצבא לכבוש את המחוז כולו. הבסיס האחרון של נמרי הים נפל לידי הצבא ב-5 בפברואר. לאחר נפילת מולאיטיבו והבסיס הימי, המורדים שלטו בשטח של כ-200 קמ"ר בלבד.

שלב זה של המלחמה התאפיין באכזריות גוברת כלפי אזרחים ובכמות אזרחים נפגעים שגדלה דרמטית ביחס לכמות הנפגעים האזרחים בשלבים הקודמים של הלחימה. ב-19 בפברואר 2009, פרסם ארגון Human Rights Watch דו"ח שהאשים את צבא סרי לנקה ב"טבח" אזרחים במהלך התקפות ארטילריות חסרות הבחנה (כולל הפגזות חוזרות ונשנות של בתי חולים) וקרא לממשלת סרי לנקה לסיים את מדיניותה של ריכוז עקורים במחנות סגורים בשליטת הצבא. ארגון Human Rights Watch גם קרא לנמרים הטמילים לאפשר לאזרחים לכודים לעזוב את אזור המלחמה, להפסיק להשתמש באזרחים כמגנים אנושיים ולהפסיק לירות באזרחים המנסים לברוח מאזורי הלחימה. האו"ם היה מודאג גם ממצבם של עקורים פנימיים והעריך כי כ-200,000 איש נדחסים ברצועת חוף קטנה של כ-14 קמ"ר אותה הגדירה הממשלה כ"אזור ללא לחימה".

ב-20 בפברואר 2009, שני מטוסי של הנמרים הטמילים ניסו להתאבד במתקפה בסגנון קמיקזה על מפקדת הצבא ובסיס חיל האוויר הראשי בבירה הכלכלית של סרי לנקה, קולומבו. במהלך פעולתם נהרגו 2 אנשים ונפצעו 45 נוספים, אך הצבא הצליח ליירט את המטוסים לפני שפגעו במטרות אליו כיוונו המורדים. עד סוף מרץ 2009, הנמרים הטמילים שלטו בקילומטר רבוע אחד בלבד מחוץ ל"אזור ללא לחימה", ירידה מכ-15,000 קמ"ר שלוש שנים קודם לכן. לחץ פוליטי הופעל על הנשיא רג'פקסה למצוא פתרון פוליטי לסכסוך והוא קרא לפגישה עם מפלגת הברית הלאומית הטמילית, אך הם סירבו עד שהממשלה תפתור את המשבר ההומניטרי שעמו מתמודדים אזרחים עקורים.

קרב אננדפוראם, שהיה לאחד מהקרבות המכריעים ביותר במלחמת האזרחים כולה, החל ב-5 באפריל. במהלך מבצע זה מרבית מפקיד ולוחמי הקרקע של הנמרים הטמילים, כולל מפקד החזית הצפונית הגנרל ולאיות'אפילאי בהירהאטקומאר, שכונה גם תאפן, חוסלו. כ-50,000 לוחמי צבא סרי לנקה השתתפו בקרב וכיתרו את המורדים הטמילים בתוך רצועת חוף קטנה סמוך למולאיטיבו, שמצידה השני הייתה מכותרת באופן טבעי בין לגונות והאוקיינוס ההודי. בקרב נהרגו 625 מלוחימ המורדים.

 לחימה ב"אזור ללא לחימה" 
תחת הקרבות העזים, הצליחו לוחמי צבא סרי לנקה לדחוק את הנמרים הטמילים שנותרו לתוך האזור האסור בלחימה שהקימה סרי לנקה עבור עקורים. לאחר מכן, בנו הנמרים קו הגנה באורך 3 קילומטרים ולכד בתוכו למעלה מ-30,000 אזרחים.

ב-21 באפריל, כוחות הצבא פתחו במתקפה על קו ההגנה באזור האסור בלחימה, במטרה לחסל את מנהיג המורדים, ולופילאי פרבאקראן. במקביל, החלו עקורים טמילים רבים לברוח מהאזור שלכאורה היה אסור בלחימה. ביום המחרת, שני בכירים בארגון הנמרים הטמילים (דובר הארגון, ולאיות'ן ת'איאניתי, ודובר בכיר נוסף בשם קומאר פנצ'רת'נם) הסגירו את עצמם ונכנעו בפני צבא סרי לנקה. הדבר עורר תדהמה בקרב המורדים והיה לפגיעה משמעותית בהנהגתם. כשנשאלו מדוע נכנעו, הצהירו בגלוי שני הבכירים כי המורדים ירו על אזרחים ומנעו מהם לברוח מהאזור בו התקיימה לחימה למקום מבטחים באזורים אחרים בשליטת הממשלה. נוסף על כך, הם טענו כי הנמרים הטמילים עדיין חוטפים ומגייסים ילדים מגיל 14 ומעלה, ויורים על מי שמנסה להתנגד לכך.

עד 25 באפריל, השטח תחת שלטון הנמרים כלל 10 קמ"ר בלבד, כולם ב"שטח ללא לחימה". בזמן שיציאת הטמילים מהאזור נמשכה,. האו"ם העריך כי כ-6,500 אזרחים נהרגו ועוד 14,000 נפצעו בין ינואר 2009 לאפריל 2009. ה-BBC דיווח כי האדמה שנכבשה מחדש על ידי הצבא מידי המורדים הייתה ריקה מאנשים והרוסה לחלוטין.

בעוד הקרבות נמשכו, קבוצת מומחים עצמאיים של האו"ם קראה למועצת זכויות האדם להקים בדחיפות ועדת חקירה בינלאומית לטיפול במצב "הקריטי" בסרי לנקה, על רקע הקרבות בין הצבא למורדים הטמילים. על פי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, למעלה מ-196,000 בני אדם נמלטו מאזור הסכסוך, אותה רצועת אדמה קטנה בחוף הצפון-מזרחי של המדינה, כאשר עוד 50,000 אזרחים נותרו לכודים שם, בזמן שהעימותים בין הממשלה למורדים הטמילים נמשכים. דובר האו"ם בקולומבו, גורדון וייס, אמר כי יותר מ-100 ילדים מתו במהלך הלחימה ותיאר את המצב בצפון סרי לנקה כ"מרחץ דמים". מזכ"ל האו"ם באן קי-מון אמר שהוא מזועזע מהריגתם של מאות אזרחים סרי לנקים שנקלעו ללחימה בין הצבא לנמרים הטמילים. המזכ"ל הביע דאגה בנוגע ללחימה המתמשכת, אך הדגיש גם כי "חוסר הכבוד לחייהם של אזרחים שהפגינו הנמרים הטמילים הם שגרמו לכך שאלפי אנשים נותרו לכודים באזור".

ב-13 במאי פרסמה מועצת הביטחון של האו"ם את ההודעה לעיתונות הבאה: "חברי מועצת הביטחון מגנים בתוקף את ארגון טיגרסי השחרור של טמיל אילם (הנמרים הטמילים) על מעשי הטרור שלהם במשך שנים רבות, ועל השימוש המתמשך שלהם באזרחים כמגנים אנושיים, ומכירות בזכותה הלגיטימית של ממשלת סרי לנקה להילחם בטרור. חברי מועצת הביטחון דורשים מהנמרים הטמילים להניח את נשקם ולאפשר לעשרות אלפי האזרחים שעדיין נמצאים באזור הסכסוך לעזוב. חברי מועצת הביטחון מביעים דאגה עמוקה מהדיווחים על המשך השימוש בנשק כבד באזורים עם ריכוזים גבוהים של אזרחים, ומצפים שממשלת סרי לנקה תמלא את התחייבותה בעניין זה."

ב-16 במאי 2009, כוחות סרי לנקה פרצו את הגנות המורדים וכבשו את קטע החוף האחרון שהוחזק על ידי הנמרים הטמילים. הצבא דיווח כי הוא עומד להשתלט על האדמות שנותרו בשליטת המורדים תוך ימים ספורים. מאוחר יותר טען הצבא, תוך ציטוט לכאורה שיורט מאמצעי התקשורת של הנמרים, שהמורדים מתכננים לבצע התאבדות המונית לאחר שנותקו סופית מכל נתיב מילוט. דווח כי חלק מהמורדים פוצצו עצמם למוות.

 סוף המלחמה 
 16 במאי: סרי לנקה מכריזה על ניצחון 

בנאום שנשא בפסגת ה-G11 בירדן, הצהיר הנשיא מהינדה ראג'פקסה כי "ממשלת סרי לנקי בראשותי, ובהובלת כוחות הצבא, הביסה באופן סופי את טיגרסי השחרור של טמיל אילם במבצע צבאי חסר תקדים". מפקד הצבא הסרי לנקי, סרת' פונסקה, הכריז גם הוא על ניצחון על המורדים. כוחות צבא סרי לנקה מיהרו להשתלט על כיסי ההתנגדות והשליטה האחרונים של המורדים. במקביל להתפוררות כל מוקדי השליטה שנותרו בידי הנמרים, כוחות הצבא הצליחו לחסל כ-70 מורדים שניסו להימלט מהאזור בספינה. למרות ההצלחה הצבאית, מקום המצאו של מנהיג המורדים ולופילאי פרבאקראן ומנהיגים אחרים בארגון הנמרים הטמילים לא היה ידוע.

 17 במאי: הנמרים מודים בתבוסה 
הנמרים הטמילים הודו בתבוסה ב-17 במאי 2009, כאשר שר החוץ של המורדים, סלוואראסה פתמנתן, אמר: "הקרב הזה הגיע לסופו המר... החלטנו להשתיק את תותחינו. צערנו היחיד הוא על החיים שאבדו ועל כך שלא יכולנו להחזיק מעמד זמן רב יותר".

 18 במאי: טענות ראשונות לחיסולו של מנהיג המורדים פרבאקראן 
צבא סרי לנקה הוציא הודעה בה טען כי מנהיג המורדים ולופילאי פרבאקראן נהרג בבוקר ה-18 במאי 2009 בעת שניסה להימלט מאזור הסכסוך באמבולנס. ההודעה בטלוויזיה הממלכתית הגיעה זמן קצר לאחר שהצבא הודיע כי הקיף את פרבאקראן בחלקת ג'ונגל קטנה בצפון מזרח המדינה. על פי הטלוויזיה בסרי לנקה, פרבאקראן חוסל בעזרת קרטה שכוונה לאמבונלס בעזרתו ניסה להימלט מאזור הלחימה. יחד איתו חוסל קולונל סואסאי, מנהיג חיל הים של הנמרים הטמילים ופוטו עמאן, ראש המודיעין של הארגון.

מפקד צבא סרי לנקה, הגנרל סרת' פונסקה, אמר כי הצבא הביס את המורדים ו"שחרר את כל המדינה". דובר הצבא ציין כי 250 מורדים שהסתתרו ונלחמו בתוך ה"אזור ללא לחימה", נהרגו במהלך הלילה.

 19 במאי: נאום הנשיא בפרלמנט ומציאת גופו של פרבאקראן 
בשעה 9:00 בבוקר ב-19 במאי 2009, נשא הנשיא מהינדה ראג'פקסה נאום ניצחון בפני הפרלמנט והכריז כי סרי לנקה שוחררה מהטרור. הקרבות נמשכו עד השעה 9:30 בבוקר ב-19 במאי 2009. הירי פסק לאחר שכל המורדים שלחמו נהרגו בקרב. הכוחות החלו באיסוף גופות המורדים מהשטח. במהלך החיפושים, חייל דיווח כי מצא גופה שדומה למנהיג המורדים פרבאקראן. ב-12:15, לאחר שהגופה זוהתה, הודיע מפקד הצבא סרת' פונסקה לציבור רשמית על חיסולו של פרבאקראן. בסביבות השעה 13:00 גופתו הוצגה בפומבי בפעם הראשונה. זהותו של פרבקראן אושרה על ידי קולונל קארונה, שהיה ממקורביו של פרבאקראן (ולאחר מכן הוביל מרידה פנים טמילית נגדו, לפני שחבר לכוחות הממשלה), ובאמצעות בדיקות DNA תוך שימוש בחומר גנטי מגופת בנו שחוסל על ידי הצבא מוקדם יותר במהלך המלחמה. עם זאת, שר החוץ של הארגון, פתמנתן, טען באותו יום כי "מנהיגנו האהוב חי ובטוח". ב-24 במאי 2009 הוא הודה במותו של פרבאקראן, וחזר בו מהצהרותיו הקודמות.

 אירועי לחימה לאחר ה-18 במאי 
 19 במאי 2009: 3 מורדים מחוסלים בידי צבא סרי לנקה באמפארה, דרום המדינה.
 20 במאי 2009: 5 מורדים מארגון הנמרים הטמילים נהרגו על ידי צבא סרי לנקה.
 21 במאי 2009: 10 מורדים מארגון הנמרים הטמילים נהרגו על ידי צבא סרי לנקה באזור קדאוואנה, מרכז המדינה.
 27 במאי 2009: 11 מורדים מארגון הנמרים הטמילים נהרגו על ידי הצבא במחוז באטיקלואה. מקורות צבאיים דיווחו כי מספר רובים ועשרות רימונים נמצאו במקום.
 5 ביוני 2009: אנשי צבא נתקלו והתעמתו עם קבוצת מורדים באמפארה. הם מצאו כלים צבאיים רבים שהוחבאו על ידי קבוצה זו.
 4 ביולי 2009: חייל נהרג ועוד שניים נפצעו בעימות שהתפתח ברצועת החוף של באטיקלואה. לוחם מהנמרים הטמילים אושפז גם הוא לאחר שנפצע בעימותים.
 5 באוגוסט 2009: סלוואראסה פתמנתן, המנהיג החדש של הנמרים ומי שהיה שר החוץ שלהם בתקופת מלחמת האזרחים, נעצר על ידי צבא סרי לנקה והרשויות המלזיות בזמן שניסה להתחבא בקואלה למפור שבמלזיה. הוא הוסגר לסרי לנקה מדי לאחר מכן.

 תגובה ציבורית 
האזרחים הלא טמילים בסרי לנקה יצאו לרחובות כדי לחגוג את סיום המלחמה, שארכה עשרות שנים. מנהיג האופוזיציה רניל ויקרמאסינגה בירך, באמצעות שיחת טלפון, את הנשיא ראג'פקסה ואת כוחות הביטחון של המדינה על ניצחונם את המורדים. גם מנהיגים דתיים בירכו על סיום המלחמה. התגובה הבינלאומית לסיום הלחימה הייתה גם היא חיובית. מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, אמר: "אני חש הקלה מסיום המבצע הצבאי, אך אני מודאג מאוד מאובדן חיי האזרחים הרבים. המשימה העומדת כעת בפני אזרחי סרי לנקה היא עצומה ודורשת את כל כוח האדם האפשרי. חשוב ביותר שייעשה כל מאמץ כדי להתחיל בתהליך של ריפוי ופיוס לאומי".

 נפגעים 
מלחמת האזרחים בסרי לנקה הייתה עקובה מדם, ובמהלכה נהרגו למעלה מ-100,000 אזרחים ועוד כ-50,000 לוחמים בשני הצדדים הנלחמים. על פי דיווחים, למעלה מ-27,00 מורדים בארגון הנמרים הטמילים, למעלה מ-28,500 חיילים בצבא סרי לנקה, כ-1,000 אנשי משטרת סרי לנקה ועוד 1,500 חיילים הודים נהרגו במהלך המלחמה. בשנת 2008, אישרו הנמרים הטמילים כי 22,390 לוחמים נהרגו במלחמה החל מ-27 בנובמבר 1982. הארגון הפסיק לבצע רישום של מתיו בשנת 2009. שר ההגנה גוטביה ראג'פקסה אמר בראיון לטלוויזיה הממלכתית במדינה כי 23,790 אנשי צבא סרי לנקה נהרגו מאז 1981 (לא צוין אם שוטרים או אנשי כוחות אחרים שאינם חמושים נכללו בנתון הנ"ל).

תוכנית אופסלה לאיסוף נתונים מסכסוכים אלימים ברחבי עולם שמובלת על ידי אוניברסיטת אופסלה בשוודיה, ונחשבת לאחד ממקורות הנתונים המדויקים ביותר בנוגע לסכסוכים אלימים ברחבי העולם, סיווגה את הסכסוכים שנכללו במלחמת האזרחים בסרי לנקה ל-3 סוגים שונים: סכסוכים צבאיים בין כוחות ממשלת סרי לנקה לכוחות המורדים השונים (כמו טיגריסי השחרור של טמיל אילם), סכסוכים בין קבוצות צבאיות שונות שלא כללו את מעורבות ממשלת סרי לנקה וכוחותיה (למשל הסכסוך בין הנמרים הטמילים לכוח שהוביל הקולונל קארונה לאחר שהתפצל מהארגון), ואלימות חד צדדית מצד כוח צבאי (כלל כוחות שמובלים בידי ממשלת סרי לנקה, כוחות המורדים ומיליציות נוספות) כלפי אזרחים לא מעורבים. התוכנית דיווחה כי בין השנים 1990 ל-2009 נהרגו בסרי לנקה בין 59,193 ל-75,601 בני אדם בכל שלושת סוגי הסכסוכים יחד.

"המרכז הטמילי לזכויות אדם" טוען כי לפי תיעודיו, בין השנים 1983 ל-2004 נרצחו 54,053 אזרחים טמילים על ידי ממשלת סרי לנקה. כמות האזרחים שנפגעו בלחימה במהלך 2009 נתונה למחלוקת מורכבת, מכיוון שבאותה תקופה לא פעלו שום ארגוני תיעוד בתחום זה. ממשלת סרי לנקה אישרה כי 9,000 בני אדם נהרגו בחודשים האחרונים של המלחמה, אך לא פרסמה נתונים המפרידים בין מורדים לוחמים מארגון הנמרים הטמילים לבין אזרחים. האו"ם, בהתבסס על עדויות מסוכנויות סיוע ואזרחים שברחו מהאזור שממשלת סרי לנקה הגדירה "אזור ללא לחימה" (באזור זה התרחשה מרבית הלחימה ב-2009), העריך כי 6,500 אזרחים נהרגו ועוד 14,000 נפצעו בין אמצע ינואר 2009, אז הוכרז לראשונה על הקמת האזור ללא לחימה, עד לאמצע אפריל 2009. דו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית מצאכי נתוני הנפגעים בפועל היו כנראה גבוהים בהרבה מהערכות האו"ם וכי לא תועד מספר משמעותי של נפגעים. גורם לשעבר באו"ם טען כי עד 40,000 אזרחים נהרגו בשלבים הסופיים של מלחמת האזרחים. מרבית הפרטים לגבי נפגעים בתקופה זו הגיעו מארבעה רופאים שפעלו ב"אזור ללא לחימה". במסיבת עיתונאים משותפת לאחר המלחמה ביולי 2009, בזמן שהוחזקו במעצר על ידי משטרת סרי לנקה הם חזרו בהם מדיווחיהם, וטענו כי נתוני הנפגעים היו מוגזמים ונמסרו להם על ידי הנמרים הטמילים. עם זאת, מברק אמריקאי שהודלף מכיל דיווחים המציינים כי הרופאים, עם שחרורם באוגוסט 2009, הצהירו בפני אנשי שגרירות ארצות הברית כי עברו תדרוך לקראת מסיבת העיתונאים ולא שיקרו בהצהרותיהם המקוריות.

מנגד, רג'יבה וויג'סינה, נציג הנציבות לניהול אסונות ולזכויות אדם בסרי לנקה, אמר ביוני 2009 כי לפי הערכתם בכל התקופה בה התקיימה לוחמה ברצועת החוף שהוגדרה כ"אזור ללא לחימה" נהרגו כ-3,000 עד 5,000 אזרחים. בנובמבר 2011, מומחה סרי לנקי בנושאי נפגעים אזרחיים וסכסוכים אלימים העריך כי בתקופה שבין ינואר ליוני 2009 נהרגו כ-1,400 אזרחים (1,200 נהרגו בידי הצבא ו-200 בידי כוחות המורדים). הערכתו התבססה ברובה על מידע שהגיע מלוחמי הנמרים הטמילים שנתפסו באזור ומחוקרי מקרי מוות שפעלו באזור. בפברואר 2012, פרסמה ממשלת סרי לנקה הערכה רשמית של מקרי המוות של אזרחים באותה התקופה. ההערכה טענה כי 8,649 בני אדם עקב נסיבות שאינן טבעיות (מחלות, זקנה) או כוח עליון (אסונות טבע וכו'). הדו"ח ציין כי עדיין נותרו 2,635 נעדרים שמקום הימצאם לא ידוע, כך גם מצבם- האם נותרו בחיים או שמתו. עם זאת, הדו"ח לא הבדיל בין אזרחים לבין לוחמי הנמרים הטמילים שנהרגו. מספר ארגוני זכויות אדם טענו כי מספר ההרוגים בחודשים האחרונים של המלחמה עשוי להגיע ל-70,000. ממשלת סרי לנקה הכחישה את הטענות על ביצוע טבח חסר הבחנה בטמילים וטענה כי היא "נזהרה שלא לפגוע באזרחים". הממשלה האשימה את המורדים במספר הנפגעים הגבוה, וטענה כי הם השתמשו באזרחים כמגנים אנושיים. גם ממשלת סרי לנקה וגם המורדים הואשמו על ידי האו"ם בפשעי מלחמה במהלך השלב האחרון של המלחמה.

נוסף על האזרחים הטמילים שהיו מרבית האזרחים שנהרגו במהלך המלחמה, גם אזרחים סינהלים ומורים מתו במלחמה. הערכות טוענות כי הנמרים הטמילים רצחו בין 3,700 ל-4,100 אזרחים בלמעלה מ-200 מקרים שונים. בתגובה להריגת הסינהלים והמוסלמים, מנהיג המורדים פרבאקראן הכחיש את ההאשמות על הריגת אזרחים, וטען שהוא מגנה מעשי אלימות כאלה. הוא טען כי המורדים תקפו רק בתים בהם הוחזקו נשק או לוחמים סינהלים, או מתיישבים סינהלים שהגיעו כדי להשתלט בכוח על שטחי הטמילים.

 עלות כלכלית 
העלות הכלכלית הכוללת של המלחמה הוערכה בכ-200 מיליארד דולר, בערך פי 5 מהתמ"ג של סרי לנקה נכון לשנת 2009. הממשלה הוציאה 2.25 מיליארד דולר שיועדו לפיתוח המחוז הצפוני ושיקומו לאחר המלחמה.

 לאחר סיום המלחמה 

 פתרון פוליטי 
לאחר שהמורדים הובסו לחלוטין מבחינה צבאית, פנה הנשיא מהינדה ראג'פקסה לציבור והודיע כי הממשלה מחויבת למציאת פתרון פוליטי לסכסוך. הברית הלאומית הטמילית, שהייתה המפלגה הטמילית הגדולה ביותר, וייצגה את הכוחות הטמילים שתמכו במאבקם של הנמרים הטמילים, הכריזה כי היא מוותרת על דרישתה למדינה נפרדת לטובת מציאת פתרון בשיטה הפדרלית (הענקת סמכויות למחוזות כך שיתאפשר לטמילים לחיות לפי תרבותם ורצונותיהם). בשנת 2011 החלו שיחות בין ממשלתו של הנשיא ראג'פקסה לבין הברית הלאומית הטמילית, למען מציאת פתרון פוליטי בר קיימא.

למרות המהלכים בהובלתו של הנשיא, בתוך ממשלתו הייתה התנגדות למשא ומתן פוליטי עם הטמילים. אחיו של הנשיא ושר ההגנה, גוטביה ראג'פקסה, דחה את הצורך בשיחות שלום ואמר כי הן מיותרות מפני ש"כבר חיסלנו את הטרור הזה".

 ועדת הלימוד והפיוס 
לאחר סיום המלחמה במאי 2009, על רקע לחץ בינלאומי גובר לחקירה של השלבים הסופיים של המלחמה, מינה הנשיא רג'פקסה את ועדת הלימוד והפיוס (LLRC) כדי לבחון את מלחמת האזרחים בסרי לנקה, ולספק המלצות לעידן של ריפוי ובניית שלום. הוועדה הגיעה למסקנה כי הצבא הסרי לנקי לא תקף במכוון אזרחים ב"אזור ללא לחימה". הוועדה הודתה כי בתי חולים הופגזו, מה שהביא ל"נפגעים אזרחיים רבים", אך לא ציינה מי אחראי לתקיפות. הוועדה האשימה פוליטיקאים סינהלים וטמילים בכך שהתנהלותם הביאה למלחמת האזרחים: הפוליטיקאים הסינהלים לא הצליחו להציע פתרון מקובל על העם הטמילי והפוליטיקאים הטמילים עודדו את ארגוני הטרור הבדלניים. הוועדה ספגה ביקורת קשה מצד ארגוני זכויות אדם בשל חוסר העצמאות שלה וכישלונה לעמוד בסטנדרטים בינלאומיים מינימליים, כמו הענקת הגנה לעדים שרצו לדבר מולה.

קישורים חיצוניים

 דמוקרטיה נגד טרור, המקרה של סרי-לנקה, באתר מערכות
 המכון למחקרי ביטחון לאומי, סרי לנקה – דמוקרטיה, טרור ולגיטימציה, באתר iHLS




 רס"ן (מיל') קובי סגל, הכרעת ארגון טרור: הלקחים ממלחמת אילם הרביעית, הוצאת מערכות 485 - 486, נובמבר 2019

הערות שוליים

קטגוריה:סרי לנקה: פוליטיקה
קטגוריה:סרי לנקה: היסטוריה
קטגוריה:סכסוכים