מרד הזאנג'

מרד הזאנג' (בערבית: ثورة الزنج, בתעתיק מדויק: תַ'וְרַת אלזנג') הוא הכינוי להתקוממות עבדים מאורגנת של 14 שנה בין 869–883 כנגד הח'ליפות העבאסית. המרד, שהחל ליד העיר בצרה בדרום עיראק של ימינו, הונהג על ידי עלי אבן מוחמד, וכלל ברובו המוחלט עבדים אפריקאים משועבדים ומשוחררים כאחד, אשר היו ידועים בכינוי זאנג', שהובאו כחלק מסחר העבדים שמדרום לסהרה וסחר העבדים באוקיינוס ההודי  על ידי סוחרי עבדים ערבים במזרח אפריקה עבור עבדות בח'ליפות העבאסית במזרח התיכון, בעיקר כדי לייבש את ביצות המלח של האזור. בהמשך, המרד התרחב וכלל עבדים רבים בני לאומים שונים מכל אזורי הח'ליפות, וגבה מעל מאות אלפי חיים לפני שדוכא לחלוטין. המונח זאנג', בו השתמשו ערבים-מוסלמים תחילה בדרך כלל כדי להתייחס לעמי הבנטו בחוף הסוואהילי , נחשב בהמשך כמונח שהתייחס לעבדים שחורים אפריקאים באופן כללי.

מספר היסטוריונים ערבים בני אותה תקופה, בהם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי ואל-מסעודי, רואים במרד הזאנג' כאחת "ההתקוממויות האכזריות ביותר" מבין המהומות הרבות שפקדו את הממשל המרכזי העבאסי. חוקרים בני זמננו אפיינו את הסכסוך כ-"אחת המרידות העקובות מדם וההרסניות ביותר שתולדות מערב אסיה תיעדו", ובמקביל ציינו את סיקורו כאחד מתוך "המערכים המתוארים באופן מלא והרחב ביותר בכל הכתיבה ההיסטורית האסלאמית הקדומה". ההרכב המדויק של המורדים נותר שנוי במחלוקת ונתון לפרשנויות שונות, הן בנוגע לזהותם והן בנוגע לשיעור העבדים המשועבדים והחופשיים ביניהם.

בתרבות הפופולרית של ימינו, מרד הזאנג' מוזכר במשחק "Assassin's Creed Mirage" בסגנון פעולה-הרפתקאות משנת 2023.

 רקע 
עבדי הזאנג' הובאו על ידי סוחרים ערבים מחופי מזרח אפריקה דרך סחר העבדים שמדרום לסהרה וסחר העבדים באוקיינוס ההודי, ונוצלו בעיקר לצורכי עבודה חקלאית כחלק מכלכלת המטעים של הסוואד (השם ששימש בתקופה האסלאמית הקדומה בין המאות ה-7-12 לתיאור דרום עיראק שפירושו "אדמה שחורה" או "אדמה חקלאית"). הביקוש לעבודות כפייה זולות בתקופה הזו הונע על ידי ערבים אמידים מעיר הנמל בצרה, שרכשו אדמת ביצות נרחבות באזור שמסביב לעיר. בניגוד לפרסים שקדמו להם, הערבים לא השקיעו בתקופתם במערכות השקיה מתוחכמות באזור, ולכן הקרקע איבדה את הפריון שלה ונעשתה מליחה. האדמות הללו ננטשו כתוצאה מהגירת איכרים והצפות חוזרות ונשנות לאורך זמן, אך ניתן היה להחזיר אותן למעמד ראוי לעיבוד באמצעות עבודה אינטנסיבית - שבוצעה על ידי הזאנג'.

מקומיים אמידים הצליחו להשיג בעלות על האדמות הללו בתנאי שיהפכו אותן לניתנות לעיבוד. כתוצאה מכך, הם רכשו מספר רב של עבדי זאנג' ועבדים מקבוצות אתניות אחרות, שהוכנסו למחנות עבודה והוטלה עליהם המשימה לגרד את שכבת הקרקע העליונה המלוחה כחלק מתהליך השיקום, על מנת לאפשר גידולים חקלאיים בקרקע. מאז, הזאנג' ואחרים שימשו לעבודה במדברי המלח של הסוואד, במיוחד באזור סביב בצרה.

תנאי העבודה והחיים של הזאנג' היו אומללים ביותר. העבדים נכלאו במחנות ועבדו בתנאים קשים. העבודה כשלעצמה הייתה קשה מאוד, והם לא זכו להפסקות. מנת המזון היומית שלהם כללה כמה תמרים בלבד. כרוניקות מהתקופה סיפרו בהמשך על עוני ומחלות שהתפרצו בקרב הזאנג'. כמו כן הזאנג' זכו ליחס גרוע מצד האדונים הערבים-מוסלמים שלהם. כתוצאה מהסבל הרב שנאלצו לסבול, התבצעו שני ניסיונות קודמים מצד הזאנג' למרוד באדונים שלהם שהתרחשו בשנים 689–690 וב-694. זוג המרידות נכשלו במהירות ומאז מעט ידוע על תולדותיהן לפני המרד הגדול של שנת 869.

בשנת 861 נרצח הח'ליפה אל-מתוכל הראשון על ידי חייליו הטורקים שחששו משינויים שתכנן הח'ליפה לעשות בקצונה הבכירה. החל מאותה שנה, הח'ליפות העבאסית נחלשה עקב תקופה של אי-סדר חמור המכונה "האנרכיה בסאמרה" , שנמשכה עד 870 ובמהלכה השלטון המרכזי בעיר סאמרה העבאסית  היה משותק עקב מאבקים בין הח'ליפים לממסד הצבאי על השליטה במדינה, ההפיכה של מושלי המחוזות השונים ליותר ויותר עצמאיים, ההפחתה בכמות המיסים שקיבל השלטון המרכזי, אשר בכלל התקשה לשלוט במושלי המחוזות, והמרידות הרבות של חיילים שלא קיבלו שכר שנגרמו עקב חדלות פירעון של הממשלה. במהלך התקופה הזו שישה ח'ליפים ירשו זה את זה במהירות בסדרה של מאבקי כוח עד שהסתיימו לבסוף עם זכייתו של אל-מעתמד בח'ליפות בתמיכת חיילים טורקים. לאורך שנות ה-860, דעתן של הסיעות השונות בבירה הוסחו על רקע הסכסוך הפנימי הזה בח'ליפות, מה שהביא למותם של מספר ח'ליפים, מפקדי צבא ובירוקרטים, לפרוץ מהומות חיילים מרובות, מלחמת אזרחים הרסנית בין 865–866  ומרד גדול של פלג הח'וארג'ים בשנת 866 .

האנרכיה בסמארה אפשרה למספר מחוזות ליפול לידי המורדים, בעוד שמושלי המחוזות היו חופשיים לפעול באופן עצמאי בשטחים שהוקצו להם. אובדן המחוזות בפועל, בתורו, הביא לירידה בהכנסות המסים שקיבלה הממשלה המרכזית, מה שהחריף עוד יותר את המשבר בבירה ופגע ביכולתה של הממשלה להגיב ביעילות לאתגרים נגד הסמכות שלה. חוסר היציבות המתמשך הזה הקל מאוד על ההצלחה הראשונית של מרד הזאנג', שכן הממשלה הוכיחה את עצמה כמי שלא מסוגלת להקצות מספיק כוחות ומשאבים כדי להכניע את העבדים המורדים.

 מנהיג המרד עלי אבן מוחמד 
מנהיג המרד היה עלי אבן מוחמד, שמוצאו האתני נתון למחלוקת עד היום. מעט ידוע על משפחתו או על חייו המוקדמים עקב מחסור במידע ודיווחים סותרים. על פי גרסה אחת, סבו מצד אביו היה צאצא של בני השבט מחצי האי ערב עבד אל-קייס , ואמו הייתה צאצאית של בני השבט בנו אסד  גם כן מחצי האי ערב. כמה פרשנים מאוחרים יותר הניחו שהוא היה ממוצא פרסי ולא ערבי, אבל היסטוריונים אחרים טוענים כי פרשנות כזו לא סבירה. אבן מוחמד עצמו טען שהוא צאצא של עלי בן אבי טאלב, בן דודו וחתנו של מייסד האסלאם מוחמד והח'ליף הרביעי של הראשידון, אבל טענה זו נדחתה במידה רבה על ידי היסטוריונים של אותה תקופה וכונתה כשקרית.

ללא התייחסות למוצאו, אבן מוחמד בילה לפחות חלק מנעוריו באזור העיר האיראנית ריי, ובתאריך לא ידוע עבר לבירה העבאסית סאמרה, שבה התיידד עם מספר מעבדיו המשפיעים של הח'ליף אל-מנתצר (861–862). בשנת 863 הוא עשה את דרכו מסאמרה למזרח חצי האי ערב באזור בחריין , שם העמיד פנים שהוא מוסלמי שיעי והחל לעורר את המקומיים למרד נגד הח'ליפות. התמיכה במטרתו גדלה במהירות. מספר רב של בחריינים הכתירו אותו כמנהיג שלהם ומס הח'ראג', מס על אדמה חקלאית, נגבה על ידו. למרות זאת, המרד שלו נכשל בסופו של דבר עקב התנגדות התושבים המקומיים, ולאחר מכן נטש אבן מוחמד את האזור ועבר לבצרה שבסוואד בשנת 868.

בבצרה, אבן מוחמד ניסה לנצל את המהומות שנגרמו על ידי הקבוצות היריבות של העיר, הבילאליה והסעדיה, וניסה להשיג את התמיכה של אחד הפלגים. לבסוף הוא הכריז על מרד חדש, אבל איש בעיר לא התגייס לצידו והוא נאלץ לברוח לביצות מסופוטמיה . שם הוא נעצר על ידי רשויות המחוז ונשלח לאל-ואסט. הוא הצליח במהרה על מנת להבטיח את חירותו ונסע לבגדאד, שם שהה במשך השנה שלאחר מכן. במהלך השהות שלו בבגדאד הוא טען שהוא זיידי בכך שהיה קרוב משפחה של נכדו של זייד בן עלי וזכה לתומכים נוספים בתנועת המרד שלו.

כאשר אבן מוחמד שמע על חדשות של עימות נוסף בין הפלגים בבצרה בשנת 869, הוא חזר לאזור והחל "לחפש עבדים שחורים שעבדו בביצות בצרה" ו-"לחקור את תנאי העבודה והסטנדרטים התזונתיים שלהם". הוא החל במסע לשחרור וגיוס עבדי זאנג' ועבדים אחרים, והבטיח להם עושר, שפע ושגשוג בתמורה לתמיכה שלהם בארגון המרד שלו. מספר זעום של עבדים הצטרף במהרה לפעילות שלו, ואבן מוחמד נודע במהרה בתואר "סאהיב א-זאנג'", שפירושו "ראש הזאנג'". עם זאת, התנועה שלו משכה אליה לא רק בני זאנג' אלא גם אנשים רבים אחרים מקבוצות חברתיות שונות. אלה כללו עבדים משוחררים למחצה, לקוחות של משפחות יוקרה, מספר בעלי מלאכה קטנים ופועלים צנועים, איכרים וחלק מהעמים הבדואים שחיו סביב בצרה.

בזמן שהוא צבר תומכים לארגון המרד שלו, אבן מוחמד אימץ סיסמאות של הדוקטרינה השוויונית של פלג הח'וארג', אשר הטיפו "שהאדם המוכשר ביותר ימלוך, גם אם הוא עבד חבשי". הוא חרט על הדגל והמטבעות שלו ביטויי ח'וארג' ופתח את דרשות יום שישי שלו בסיסמה "אלוהים גדול, אלוהים גדול, אין אלוהים מלבדו, אין בוררות אלא על ידי אלוהים", שהייתה קריאת המלחמה בה השתמשו הח'וארג' כאשר ערקו מצבאו של עלי בן אבי טאלב במהלך קרב צפין. יחד עם זאת, אבן מוחמד לא זנח את הטענה שהוא חלק מהשושלת העלווית והמשיך להצהיר על היותו זיידי.

 המרד 
המרד, שהחל בספטמבר 869, התרכז במחוזות עיראק ואל-אהוואז (מחוז ח'וזסתאן של ימינו באיראן) שהיו האזורים המרכזיים של הח'ליפות העבאסית. במהלך ארבע עשרה השנים הבאות, הצליחו בני הזאנג' להילחם בזרועות העליונות של הממשלה העבאסית על ידי ניהול לוחמת גרילה נגד היריבים שלהם. הם התמקצעו בפשיטה על ערים, כפרים ומחנות אויב (לעתים קרובות בלילה), החרמת נשק, סוסים, מזון ושבויים ושחרור עבדים אחרים, ולבסוף שריפת שאר האזורים הנותרים עד עפר כדי לעכב את התגובה הנגדית. ככל שהמרד התחזק, הם בנו מבצרים, צי לחציית התעלות והנהרות של האזור, גבו מיסים בשטחים שהיו תחת שליטתם ויצרו מטבעות משלהם.

בשלביו הראשוניים, המרד הוגבל לאזור סביב בצרה ונהר השט אל-ערב. מאמצים מוקדמים של הממשלה העבאסית לדכא את המרד התבררו כלא יעילים, בזמן שערים וכפרים נכבשו או נבזזו, בהן עיר הנמל אל-אובולה  בשנת 870 וסוק אל-אהוואז בשנת 871 לאחר מצור ממושך . בהמשך, הזאנג' החלו להטריד את בצרה, וניתקו אותה מהאספקה שלה. רעב ומחלות החלו להתפשט בעיר. ב-7 בספטמבר פתחו הזאנג' בהתקפה ישירה  על העיר בסיוע שבטים מקומיים, וב-10 בספטמבר סיימו את כיבוש בצרה, שהביא לשריפת העיר ולטבח בתושבים שלה. מסע נקמה שערך המצביא אבו אחמד בן אל-מותוואקיל (הידוע בכינוי אל-מואפק) נגד המורדים בשנת 872 הסתיים בכישלון, ובני הזאנג' נותרו בעמדת מתקפה במשך השנים הבאות.

אבן מוחמד התקשה לעיתים להשליט משמעת בקרב החיילים. לדוגמה, בחודש אוקטובר הם תקפו את בצרה כנגד הוראתו המפורשת, ספגו תבוסה כבדה ונאלצו לסגת. אבן מוחמד שיגר שליח אל בצרה בניסיון להגיע למשא ומתן, אולם אנשי בצרה הרגו אותו. לאחר ההצלחה שלהם בהדיפה של המורדים, אנשי בצרה הרכיבו כוח צבאי גדול יחסית, שהפליג על ארבות בנהר שט אל-ערב במטרה לתקוף בהפתעה את אחד המחנות של הזאנג'. עם זאת, הזאנג' הכינו מארב מתוחכם וכמעט כל הכוחות הבצריים הושמדו בקרב שנודע כקרב ברגיס . ההיסטוריון מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, אשר חי באותה תקופה, הזדעזע באופן אישי מתוצאות הקרב, אשר עד לאותו הרגע הדיווחים שלו ביחס לאבן מוחמד היו פושרים יחסית, כאשר מאתה ואילך הוא החל לתקוף אותו בחריפות וכינה אותו בשלל גינויים בהם "האחד המתועב" ו-"אויב אללה". אבן מוחמד מצדו, כרת את הראשים של חיילי הכוחות הבצריים ושלח אותם על ארבה לאורך נהר השט אל-ערב לכיוון בצרה. אנשי העיר המזועזעים, פנו אל הח'ליף אל-מהתדי בבקשת עזרה, שהחליט להגביר את מעורבות השלטון המרכזי בדיכוי המרד.

חוסר היכולת המתמשך של הצבא העבאסי לדכא את המרד, שנגרם בין היתר עקב העיסוק שלו בלחימה נגד ההתקדמותו של יעקוב בן לית' , מייסד השושלת הצפארית, אל אל-אהוואז ועיראק, עודדה בסופו של דבר את בני הזאנג' להרחיב את הפעילות שלהם צפונה. מסע של המורדים לכיבוש אדמת הביצות בין בצרה לאל-ואסט בשנת 876 הוגדר כמוצלח, והוביל להתקדמות מהירה שלהם אל עבר העיר כשכר . עד שנת 879 הגיע המרד לשיאו. אל-ואסט וראמהורמוז  נבזזו והמורדים התקדמו צפון-מערבה לאורך נהר החידקל, עד כדי 50 קילומטרים מבגדאד.

הממשלה העבאסית חזרה להתקפה נגד המורדים בסוף שנת 879, כאשר אל-מואפק שלח את בנו אבו אל-עבאס (הח'ליף לעתיד שנודע כאל-מעתדד הראשון) עם כוח צבאי גדול נגד המורדים. אל-מואפק בעצמו הצטרף למתקפה שנה לאחר מכן, ובמהלך החודשים הבאים הצליחו כוחות הממשלה להדוף את המורדים ממחוזות עיראק ואל-אהוואז בחזרה אל עבר "עיר הבירה שלהם" אל-מוח'תארה, מדרום לבצרה.

אל-מוח'תארה הוטלה תחת מצור בפברואר 881, ובמהלך השנתיים וחצי הבאות, המדיניות של אל-מואפק, שהציעה תנאים נדיבים לכל מי שיכנע מרצונו, שכנעה רבים מהמורדים לנטוש את המאבק. אל-מוח'תארה נפלה לידי הכוחות העבאסים באוגוסט 883, בשילוב עם לכידתו ומותו של אבן מוחמד ורוב מפקדי המורדים, מה שהביא את המרד לסיומו, והמורדים הנותרים נכנעו לממשלה או נהרגו. ראשו של אבן מוחמד הונח על ראש חנית והורכב על סירה, שלאחר מכן הפליגה הלוך ושוב בתעלות האזור על מנת שכולם יוכלו לראות את העובדה כי מנהיג המורדים נהרג. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 883, נכנס אבו אל-עבאס לבגדאד וציין מצעד ניצחון בו הוצג שוב ראשו של אבן מוחמד.

 תוצאות המרד 
קשה להעריך את מספר ההרוגים בעקבות המרד. סופרים בני זמנו של המרד מציגים נתונים מגוונים מאוד, בעוד שהיסטוריונים בני זמננו מצהירים שהנתונים שונים ואינם מדויקים. ההיסטוריון אל-מסעודי מבגדאד דיווח על הערכה "מתונה" של 500,000 נפגעים, אבל הוסיף הבהרה שזו "השערה ריקה. חישוב קפדני של מספר ההרוגים הוא בלתי אפשרי" וציין בנפרד כי 300,000 נהרגו בקרב בצרה. המלומד אבו בכר בן יחיא א-סולי  הצהיר על מספר של 1,500,000 הרוגים, שצוטט לאחר מכן על ידי מקורות מרובים, בעוד שההיסטוריון אבן א-טקטקי  ציין מספר גבוה יותר של 2,500,000 איש. בכרוניקה "היסטוריה של הנביאים והמלכים"  של ההיסטוריון מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שנכתבה בשנת 915 לספירה ומציגה היסטוריה של העולם כולו, החל מבריאתו ועד לתקופה העבאסית, שנחשב לאחד המקורות החשובים ביותר להיסטוריה המוסלמית הקדומה, לא קיימים נתונים מקיפים על מספר ההורגים והנפגעים, אבל א-טברי ציין לעיתים קרובות את מספר החיילים שנהרגו או נפצעו בקרבות בודדים, כאשר הסכומים נעים בין מאות לאלפים. חלק ניכר מהידע הנוכחי על מרד הזאנג' מגיע מעבודתו של א-טברי, שהייתה לנושא מחקר של מזרחנים מפורסמים כמו תיאודור נלדקה ("סקיצות מההיסטוריה המזרחית") ולואי מסיניון  ("התשוקה של אל-חלאג'").

המרד שיבש קשות את הפעילות הכלכלית של הח'ליפות העבאסית וגרם נזק רחב למחוזות שבהם התרחש. מקורות המרד מתארים ערים ועיירות שנשרפו, תפיסת מזון ומשאבים אחרים על ידי צבאות, נטישת אדמות והפסקת הפעילות החקלאית, שיבושים בסחר האזורי ופגיעה בגשרים ותעלות בשם הצורך הצבאי. מחסור בצרכים בסיסיים, כגון מזון ומים, הפך לעיתים לחמור, מה שהוביל לדיווחים על מקרים של קניבליזם. גם המורדים וגם היריבים שלהם עסקו בביזה, השמדת אספקה שעלולה ליפול לידי האויב וטבח או הוצאה להורג של שבויים. לעומת זאת, קשה יותר לקבוע את ההשפעות ארוכות הטווח של המרד והדעות של היסטוריונים בני זמננו הינן מגוונות. חלקם, כמו ברנרד לואיס, מאמינים שהמרד "לא הביא לשינויים משמעותיים", בעוד שאחרים, כמו המזרחן הגרמני תיאודור נלדקה, טוענים שהאזורים שנהרסו על ידי המרד "מעולם לא התאוששו במלואם לאחר מכן".

הנשק והמשאבים המשמעותיים שנדרשה הממשלה העבאסית להפעיל נגד מורדי הזאנג' גרמו לכך שהיא נאלצה להסיט את תשומת ליבה מחזיתות אחרות בתקופת המרד שנמשך כ-14 שנים, מה שהביא לאובדן בפועל של מספר מחוזות. אחמד אבן טולון, מושל מצרים תחת הח'ליפות, הצליח לנצל את העיסוק העבאסי במרד הזאנג' וליצור מדינה עצמאית דה פקטו שתשרוד יותר משלושה עשורים, שושלת טולון, בעוד שיעקוב בן לית' מייסד השושלת הצפארית באיראן ששרדה למעלה ממאה שנים ועמר אבן א-לית'  אחיו, השליט השני של השושלת בעקבותיו, כבשו מספר מהמחוזות המזרחיים של הח'ליפות ולא נתקלו בהתנגדות רצינית מצד הממשלה המרכזית עד לניסיון של בן לית' לצעוד אל עבר שטחה של עיראק עצמה ב-876 . ייתכן שהמרד השפיע גם על יכולתה של הממשלה להתגונן מפני הביזנטים, שהשיגו מספר הצלחות בגבול אנטוליה לו קראו העבאסים "אל-עואצם"  (אסיה הקטנה בשטחה של טורקיה) בתקופה הזו, כמו גם תרם בעקיפין לעליית כת הקרמטים של אזור בחריין (מזרח חצי האי ערב) כמה שנים לאחר מכן.

לקריאה נוספת
 Al-Mas'udi, Ali ibn al-Husain (1861–1917). Les Prairies D'Or. 9 vols. Ed. and Trans. Charles Barbier de Meynard and Abel Pavet de Courteille. Paris: Imprimerie| Nationale.




קישורים חיצוניים



 The Largest African Slave Revolt
 Zapping the Zanj: Towards a History of the Zanj Slaves' Rebellion

הערות שוליים

קטגוריה:מרידות
קטגוריה:עיראק: היסטוריה
קטגוריה:עבדות