ספר המעשים

ספר המעשים הוא אוסף סיפורים קצרים, בעלי אופי סוריאליסטי, מאת ש"י עגנון. האוסף הוא מרכיב עיקרי של הכרך "סמוך ונראה". ברוך קורצווייל עמד על אופיים המיוחד של הסיפורים: "האופייני לסיפורים אלה הוא, שמציאותם מכילה אמנם יסודות המציאות הרגילה, אבל יסודות אלה קשורים זה לזה קשר שרירותי כביכול, החורג לעיתים קרובות מהחוקיות הקאוזאלית, השוררת במציאותנו היום-יומית". בפרט מטושטשים גבולות הזמן והמקום ומתבטלת ההפרדה בין החיים למתים.

תולדות "ספר המעשים"

ב-13 במאי 1932 פרסם עגנון ב"דבר" מקבץ של חמישה סיפורים קצרים שכותרתו "ספר המעשים". סיפורים אלה היו שונים באופיים מסיפוריו הקודמים של עגנון, ויש שהשוו אותם לסיפוריו של קפקא. סיפורים אלה הם:
 "האבטובוס האחרון": הסיפור מתרחש במקום שמבחינת מאפייניו הוא שילוב של בוצ'אץ', ברלין וירושלים. המספר ממתין לאוטובוס ותוך כדי המתנה פוגש את זקנו שהגיע מעולם המתים. כיוון שהמספר מחמיץ את האוטובוס האחרון, הוא עובר עם זקנו לחשמלית. זקנו החליק ונפל, אך "הואיל והוא היה מת לא הבהילתני נפילתו, שהרי המתים אין להם הרגשה גופנית".
 "התעודה": המספר מגיע למשרד על מנת לקבל תעודה הנחוצה לקרובו. לאחר המתנה של שלושה ימים הוא מתקבל אצל פקיד המוכר לו מתפקידו כרוקח. יתר הממתינים בתור דוחקים את המספר אל מרפסת גדולה שצפה על פני מים רבים.
 "אל הרופא": המספר יוצא לחפש רופא לאביו ולבתו, ובדרך מעכבו מר אנדרמן.
 "הנרות": המספר מגיע אל ביתו של חיים אפרופו, שבו פזורים נרות לבנים במנורות נחושת. משם הוא ממשיך לים, שבו רוחצים אנשים רבים. הוא עולה על גשר היוצא לים, והגשר הזדעזע והתחיל מרתת.
 "ידידות": סדרה של אירועים מוזרים פוקדת את המספר, במפגשיו עם מרת קלינגל, דוקטור רישל ומר יעקב צורב. הוא אינו מסוגל לחזור לביתו, משום ששכח היכן הוא גר.

טרם פרסום הסיפורים התלבט עגנון האם לפרסמם, משום שלא מצא כדוגמתם, ובעצת אשתו נועץ בדב סדן, שהמליץ לפרסמם. ואכן, לאחר פרסום הסיפורים, כתב ברל כצנלסון, עורך "דבר", לעגנון, כי הם "משונים" והוסיף: "יודע אני אמנם בקוראי שרובם יתמהו, כי לא ראו כזאת בעגנון, ואף אני לא אתברך בנפשי כי לנתי בעומקם". עגנון סיפר: "מה אמרו עליהם חברינו הסופרים? חוץ מביאליק לא אמר עליהם אדם מלה טובה", והוסיף: "כמה שהשתדל ביאליק להוציא ממני סוד ספר המעשים השתדלתי אני להסתירו ממנו".

חוקר הספרות דן לאור הציג את ייחודם של סיפורים אלה:
"היו אלה סיפורים קצרים, חלקם אף קצרים מאוד, שהציגו רצף של אירועים שהתאפיינו בקשר סיבתי רופף לחלוטין ובהבחנה מטושטשת לגמרי בין מציאות לבדיון. הסיפורים הללו הציגו מציאות מעוותת ומעוררת מבוכה."

בשנים שלאחר מכן פרסם עגנון בכתבי עת סיפורים נוספים של "ספר המעשים". בקיץ 1941 יצא לאור "אלו ואלו", הכרך השמיני בסדרת כל סיפורי עגנון (שהחלה לצאת לאור בשנת 1931), ובו 47 סיפורים, ובהם 13 סיפורי "ספר המעשים" (ובהם הסיפור "פת שלימה"). במהדורת 1953 של כל סיפורי עגנון הועברו סיפורי "ספר המעשים" לכרך "סמוך ונראה", ומספרם גדל ל-20.

מאפייני "ספר המעשים"

עגנון, שהיה לסופר המקפיד על אורח חיים יהודי והצטייר בעיני רבים ממבקריו ככרוניסטן של החיים היהודים וכמי שהקים לתחייה את הסיפור היראי, התגלה לפתע, בעזרת סיפורים אלו, כסופר מודרני במלוא מובן המילה, שכתיבתו נותנת ביטוי למצבי חרדה קיומיים באמצעות טכניקה חדשנית המערערת על המסורת של הריאליזם, שבמסגרתה פעל עד אז. מהלך מפתיע זה בכתיבתו של עגנון התרחש במידה רבה בהשראתם של זיגמונד פרויד ופרנץ קפקא, שכתביהם היו מוחזקים דרך קבע בין ספריה של אשתו. למרות זאת, לא פסק עגנון מלומר כי סיפורים אלו הם האישיים ביותר בכתביו והם לא הושפעו מאף אדם אחר, כולל קפקא:

שם הקובץ, "ספר המעשים", הוא בעקבות "מעשה בוך" - ספר מעשיות ביידיש שיצא לאור בשנת 1602 וזכה לתפוצה רבה, אך אין כל זיקה תוכנית בין הספרים. "מעשים" כאן הם במשמעות של "מעשיות". חרף זאת, תרגומו של הקובץ לאנגלית קרוי "The Book of Deeds", בהתאם למשמעות הנפוצה יותר של "מעשים". גרשם שלום התייחס למשמעות הנפוצה יותר של המילה "מעשים" וציין: "הפראדוכס הטבוע בכל צעד שאדם מנסה לעשות, מתגלם כבר בשם הספר, הבלתי הולם, באורח מוחלט, את תוכנו, מפני שעניינו של הספר הזה הוא להדגיש דווקא את אי-האפשרות לבצע אפילו את המעשה הקל ביותר, מבלי שיתהווה סבך של מבוכה ובלבול שאין להתירו, אלא על ידי Deus ex machina או על ידי היקיצה כמתוך חלום בלהות."

ברוך קורצווייל הדגיש את חשיבותם של סיפורי "ספר המעשים":

קורצווייל עסק בשאלה מדוע בחר עגנון בסגנון הסוריאליסטי בסיפוריו אלה, ובין השאר השיב:

זיוה שמיר ציינה:

שחר ארזי מציג מאפיין נוסף של "ספר המעשים":

צבי מרק כתב על סיפורי "ספר המעשים", אגב דיונו בסיפור "השיר אשר הושר":

 לקריאה נוספת 
 אהרן הראל-פיש, "דימויים רפלקסיביים ב’ספר המעשים’", חקרי עגנון (תשנ"ד), עמ' 196-189.
 דב סדן, "לעניין ספר המעשים", בספר יובל שי (תשי"ח), עמ' 38-27
 ראובן מירקין, "לקראת מהדורה מדעית של עגנון: חמשת סיפוריו הראשונים של 'ספר המעשים'", קובץ עגנון ב (תש"ס), עמ' 348-291
 הלל ברזל, "המשל הפתוח כמפתח ל'ספר המעשים' לש"י עגנון", הספרות ד, 1973, עמ' 298–332
 הלל ברזל, "גלוי ונעלם - ספר המעשים", בספרו המאה החצויה - ממודרניזם לפוסט-מודרניזם, ספרית פועלים, 2011, עמ' 308-293
 זיוה שמיר, בדרך לבית אבא: מציאות והמצאה בסיפוריו המוזרים של ש"י עגנון, הוצאת ספרא, 2013
ניצה בן דב "תינוק על אסקופת הבית: עיון בסיפור 'מדירה לדירה'", בספר: גבורות למאזנים: קובץ ספרותי מיוחד במלאת 80 שנה לביטאון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל (2010), עמ' 250-244.
ניצה בן דב, "הסיפור 'במצולות' כפרדיגמה ליחסי יהודים פולנים", עי"ן גימ"ל - כתב עת לחקר יצירת עגנון, גיליון ב' (תשע"ג-2021), עמ' 45-40


קישורים חיצוניים
 ברוך קורצווייל, הקדמה ל"ספר המעשים", 'בספרו מסות על סיפורי ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1975, עמ' 85-74.
 נתן רוטנשטרייך, חוויית הזמן ב'ספר המעשים', לעגנון שי, עמ' 265–280
 עדינה עבאדי, גורמים מונעי קוהרנטיות בכמה מסיפורי עגנון, בלשנות עברית 28–30, 1990
 צבי מרק, על מקורותיו של ספר המעשים לש"י עגנון: עיון בסיפור "השיר אשר הושר", "עי"ן גימ"ל", 2011
 הלל ויס, תרומת ספר המעשים וגלגוליו להבנת תפיסת השואה ביצירת עגנון, ידע עם 77–78, 2017
 מרדכי שלו, גונבים את הבשורה, הוצאת דביר ומכון הקשרים, 2018, הפרק "דיוקנו של הגיבור כמחבר בספר המעשים", עמ' 373–383 והפרק "הגשר השחור והרופא השיכור: עיונים ביצירת ש"י עגנון", עמ' 384–404.
 אברהם הולץ, המשל הפתוח כמפתח ל”ספר המעשים”, הספרות ד/2, תשל"ג
  איילת נאה, אגדות הסופר: מעבודת החלום למלאכת הסיפור ב"ספר המעשים" לעגנון, בערוץ יוטיוב של מכון שוקן, 9 ביוני 2021
  איילת נאה, אגדות הסופר: "האדרת והאמונה": מצב התודעה החסידי ב"ספר המעשים" לעגנון, בערוץ יוטיוב של מכון שוקן, 26 במאי 2021

 הערות שוליים 

קטגוריה:כתבי ש"י עגנון
קטגוריה:סיפורים קצרים בעברית
קטגוריה:אוספי סיפורים קצרים