בארה של מרים

בארה של מרים היא, על פי המסורת, באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, בזכותה של מרים הנביאה.

בחז"ל
על פי חז"ל במסכת אבות הבאר נמנית עם עשרה דברים שנבראו בסיום בריאת העולם:

ומפרש רבי עובדיה מברטנורא: 

בתלמוד הבבלי מסופר כי במשך חייה של מרים, הרוותה הבאר את צימאונם של בני ישראל ההולכים במדבר. עם מותה של מרים פסקה הבאר מלנבוע: 

במקום אחר בתלמוד תולים את שלושת נסי המדבר במעשיו של אברהם, ואת בארה של מרים בכך שאמר "יוקח נא מעט מים", על פי דברי הפסוק "באר חפרוה שרים".

רש"י בפירושו במקום מסביר מדוע סירבה הבאר לתת מים לאחר מות מרים:

דהיינו, הבאר הייתה בעצם סלע שנבעו ממנו מים, והיה הסלע מתנהל עם בני ישראל במסעותם. משמתה מרים, הפסיקו המים לנבוע מן הסלע, והוא הסלע עליו הכה משה בפרשת "מי מריבה". לאחר פרשת מי מריבה, ובזכותם של משה ואהרון, חזרה הבאר וסיפקה מים לבני ישראל עד כניסתם לארץ ישראל.

 אופי הבאר 
במקום אחר רש"י מרחיב מעט את תיאורו:  לפרשנות המהר"ל מפראג בדברי רש"י אין הכוונה שהסלע היה מתגלגל עמהם, כי אם כן מדובר בנס נוסף שלא נזכר, אלא הכוונה שבכל מקום שישראל הלכו, המים היו עולים והיה נוצר פתח באופן נסי הוא פי הבאר.

בספר התודעה לרב אליהו כיטוב ישנו תיאור ציורי של הבאר על פי המדרשים והפרשנים:

בציורי בית הכנסת בדורה אירופוס נכלל גם ציור של בארה של מרים, שבמרכזו הבאר וממנה יוצאים נחלים לאוהלי שנים עשר השבטים.

 מקום הבאר 
בתלמוד הירושלמי ובויקרא רבה מובאת הדעה כי באר מרים נגנזה בתוך ים כנרת. על הפסוק "ונשקפה על פני הישימון" (במדבר כא), אומר התלמוד: .בהמשך שם נאמר כי הבאר מכוונת כנגד שערי בתי הכנסת העתיקים של טבריה.  

בבבלי, לעומת זאת, כתוב שבאר מרים מצויה בים התיכון, סמוך להר הכרמל: . 

רבי חיים ויטאל, שזקף חלק גדול מתובנותיו בקבלה לשתייה מבארה של מרים בידי האר"י ניסה לתאר את מיקומה המדויק: 
"בלכתך דרך ים טבריה אל חמי טבריה, באמצע הדרך ממש, במקום שיש דקלים רבים בשפת הים ההוא, מכוון כנגד מגדל אחד אשר בראש ההר, שם הוא בארה של מרים:"

 סגולת הבאר 
במדרש תנחומא (פרשת חקת סימן א') מסופר על מוכה צרעת ועיוור שירד לטבול במי מערה. נזדמנה לו שם באר מרים ונתרפא מיד לאחר הטבילה. 

סיפור אחר המאוזכר בספר מתקופת הראשונים, מספר על חולה שחין:

בעקבות דבריו של הכלבו, הרמ"א במפה על שולחן ערוך מציין שישנו מנהג לשאוב מים מהבאר במוצאי שבתות ולשתות מהם, בעקבות האמונה שבארה של מרים מתגלגלת בכל הבארות ויש למים אז סגולת מרפא.אמנם סיים את דבריו וכתב "ולא ראיתי למנהג זה".

בעת המצור על טבריה בשנת 1742 הזכיר הרב חיים אבולעפיה את בארה של מרים בטבריה כרומזת אל השכינה אשר תגן על טבריה מפני סולימאן אל-עדאם.
שירת הבאר

שירת הבאר היא אחת מהשירות המופיעות בתורה, שירת הבאר מופיעה בפרשת חקת, מיד לאחר סיפור נחש הנחושת.

על פי פשוטו של מקרא השירה הזו היא איננה קשורה כלל לבארה של מרים, אלא לבאר שמשה ואהרן ("נְדִיבֵי הָעָם") חפרו על ידי הכאת המקל ("בִּמְחֹקֵק בְּמִשְׁעֲנֹתָם"). זמן השירה היה בסוף ארבעים שנה שבני ישראל היו במדבר לאחר שעזבו את נחל ארנון. לפי הפשט השיר מסתיים במילים "בִּמְחֹקֵק בְּמִשְׁעֲנֹתָם", המשך המקרא מדבר על מסעות בני ישראל.

על פי המדרש (שהביא רש"י בפירושו) מדובר על בארה של מרים שהייתה בדרך נס מלווה אתם כל זמן שהותם במדבר, ולאחר יציאתם מנחל ארנון סחפה הבאר את פגרי לוחמי האמורי (לאחר שתכננו מארב, שנכשל על ידי מחיצתם בין שני הרים). 

כך הובא גם בפירושו של רבי עובדיה מברטנורא על המשנה במסכת אבות האומרת ש'פי הבאר' נברא בערב שבת בין השמשות:

לפרשנות זו השיר מסתיים במילים ונשקפה על פני הישימון. שאותה באר המשיכה ללוות את עם ישראל עד שנגנזה בים כנרת.

בספרות באמנות היהודית ובתרבות העברית

בארה של מרים הייתה למקור השראה לסופרים ומשוררים עבריים. "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש" הוא השם שנתן ש"י עגנון לאחד מסיפוריו המוקדמים, שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר". בסיפורו "בלבב ימים" מתאר עגנון את הבאר כאחת ממעלותיה של טבריה: "וים כנרת שהקדוש ברוך הוא מחבבו יותר מכל הימים מקיף אותה, ובארה של מרים גנוזה בתוך הים, וכבר גילה האר"י הקדוש זכרונו לברכה שהיא מרפאה את הנפש".

אורי צבי גרינברג, בשירו "בארה של מרים", שבספרו "רחובות הנהר", מדגיש את נסתרותה:  וש. שלום, בשירו "באר מרים" מתאר את הבאר כמקור שפע נצחי.

בספרו של מרטין בובר, "אור הגנוז" מסופר, על פי הספר "עשר צחצחות", על רבי יצחק אייזיק מקאלוב שבערב יום הכיפורים בין השמשות יצא עם אחד מחסידיו לנסיעה במרכבתו, ובאחד השדות נראתה רצועת מים צרה, במקום שבו מעולם לא נראו מים, והרבי פשט בגדיו וטבל בה, ולאחר מכן חזרו השניים לתפילה בבית הכנסת. כאשר שאל החסיד לפשר המעשה, השיב לו הרבי: "כשעוברת כאן פתאום בארהּ של מרים, למה אתה עומד ואינך טובל עמי בתוכה?"

בארה של מרים מוזכרת בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "ספיח", בסיפורו של יוסף חיים ברנר, "שכול וכישלון". בהרחבה מוזכר הסיפור ברומן של חיים באר, "לפני המקום".

המושג בארה של מרים ניתן על ידי מספר מחברים כשם לספרם. הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי מי שהיה רבה של רמת גן, כתב ספר על פרשיות השבוע, וקרא לו "בארה של מרים". הרב מרדכי דוד נויגרשל כתב ביאור לספרו של מהר"ל מפראג, "באר הגולה", וקרא לביאורו "בארה של מרים".

"בארה של מרים" שימש גם לציון מקומות אחרים. המרחצאות מרינבד (בתרגום מילולי: "מרחצאות מרים")
כונו בעברית "בארה של מרים". גם בנצרת יש באר המכונה "בארה של מרים".

בגרסאות מודרניות להגדה של פסח, ובפרט בקהילות קונסרבטיביות, נהוג להוסיף בליל הסדר כוס מים צלולים - כוסה של מרים, לצד כוסו של אליהו, לזכר מפעלותיה של מרים ובמיוחד בארה הנסית.

הנצחה בחוצות ישראל
בארה של מרים הונצחה באתרים רבים בישראל, בניסוח מודרני לשמה - "באר מרים":
 רחוב וחוף רחצה בטבריה.
 בתי ספר דתיים ביישובים אחדים: בית ספר לבנות באיתמר, סמינר בבני ברק ועוד.
 בתי כנסת ביישובים אחדים: בבאר שבע, בחיפה ועוד.
 אתר ארכאולוגי בטבריה.

ראו גם
 שירת מרים

לקריאה נוספת
 לוי גינצבורג, אגדות היהודים, מכון שכטר למדעי היהדות, 2009, כרך ד', הפרק "בארה של מרים", עמ' 27–29.
יהודה טאוב, מרים באר השירה. הוצאת קול תודה, אשדוד תשע"ט

 קישורים חיצוניים 
 "בארה של מרים", בתוך: ד"ר לאה מזור: על מקרא הוראה וחינוך






 שירת הבאר בגיליונות פרשת השבוע של נחמה ליבוביץ


הערות שוליים

קטגוריה:מיתולוגיה יהודית
קטגוריה:נדודי בני ישראל במדבר
קטגוריה:תנ"ך
קטגוריה:בארות במקרא
קטגוריה:סיפורי ספר במדבר
קטגוריה:פרשת חקת
קטגוריה:נסים בתנ"ך
קטגוריה:מרים הנביאה
קטגוריה:דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות