חיים ברעם

חיים ברעם (13 במאי 1941 – 13 במאי 2025) היה איש שמאל, פעיל פוליטי, פובליציסט, סופר, עיתונאי ופרשן ספורט ישראלי.

ביוגרפיה
ברעם נולד בירושלים לגרציה, בת למשפחה ספרדית ותיקה בארץ ישראל, ולמשה ברעם, יליד אוקראינה, שעלה לארץ ישראל ב-1931, והיה מזכיר מועצת פועלי ירושלים, ממנהיגי מפא"י בעיר, ולימים שר העבודה. משה ברעם היה פעיל גם באגודה לידידות ישראל-ברית המועצות. בילדותו שמע חיים פעמים רבות את אביו מתבטא בזכות הסוציאליזם ובזכות הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד. חיים ברעם גדל ברחוב שפרעם בשכונת נחלת אחים בבית קטן בן שני חדרים, והתחנך בבית הספר התיכון של זרם העובדים "בית חינוך".

קריירה פוליטית
לאחר שירותו הצבאי, בחיל ההנדסה הקרבית, היה ברעם חבר במפלגת העבודה. לאחר פרישתה של גולדה מאיר מההנהגה, היה לחבר במטהו של יצחק רבין במאבקו על ראשות המפלגה מול שמעון פרס. בהמשך פרש ממפלגת העבודה, הצטרף לסוציאליסטים העצמאיים בראשות לובה אליאב, ואיתם היה שותף להקמתה של של"י. ברעם שימש כדובר מפלגת של"י בכנסת, ועם פיצולה נמנה עם האגף השמאלי בה, שהיה שותף להקמת הרשימה המתקדמת לשלום.

 קריירה עיתונאית 
את עבודתו העיתונאית החל ב"העולם הזה", בסוף שנות ה-70, ככתב פרלמנטרי, ובנוסף כתב בעיתון מדור לעניינים בינלאומיים בשם "עולם קטן". בשנות השמונים במקביל ערך ופרסם, יחד עם מקסים גילן, את כתב העת "במרחב" שהופץ בישראל. בשנת 1990, לאחר סגירת העיתון "העולם הזה", עבר לכתוב בעיתון "כל העיר" הירושלמי, כבעל טור בנושאי פוליטיקה וכדורגל. בנושאי כדורגל כתב ברעם בעיקר על קבוצות הכדורגל הירושלמיות ועל כדורגל אנגלי וספרדי (בין השאר כתב ברעם בקביעות על קבוצת וסטהאם יונייטד, שהוא היה אוהד שלה).

בשנות ה-90 עבד ברעם במקביל כפרשן כדורגל במשך כ-10 שנים בערוץ הראשון של רשות השידור.

בשנת 1985 הנחה ברעם ערב זיכרון שנערך בתל אביב לפעיל אש"ף הד"ר עיסאם סרטאווי, שבו ראה שותף לשלום ישראלי-פלסטיני.

בשנת 2002 נטל חלק בדיון הפומבי בין עירית לינור ובין עורך "הארץ", עמוס שוקן, שבו תקפה לינור את עמדתו של העיתון כלפי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והאשימה אותו באנטי-ציונות ואנטי-פטריוטיות. במאמרו "קרנפים" צידד ברעם בעמדת שוקן.

עם הקמת המגזין האינטרנטי "הגדה השמאלית" בשנת 2002, החל לפרסם את מאמריו גם באתר זה.

בשנת 2007, היה מעורב ביוזמה של אוהדי הפועל ירושלים שהתנגדו לאופי הניהולי של המועדון, והקימו את הפועל קטמון ירושלים, מועדון הכדורגל הראשון בישראל הנמצא בבעלות אוהדיו.

במרץ 2020, בעקבות מגפת הקורונה בישראל, התבקש לצאת לחופשה ללא תשלום מעיתון "כל העיר". שנתיים קודם גם התבקש לא לכתוב יותר פובליציסטיקה על נושאים שנויים במחלוקת בטורו השבועי, אלא רק סיפורים. באוקטובר 2020 הפסיק לכתוב עבור "כל העיר".

חיים אישיים
ברעם היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה היה אב לבת ובן. מאשתו השנייה, מימי, היה אב לשני בנים. בתו הבכורה, דפנה, פרסמה באנגליה ספר על עיתון "הגארדיאן" והיחס שלו למדינת ישראל.

לחיים ברעם היו שני אחים ואחות אחת. אחיו הגדול, עוזי ברעם, כיהן כחבר הכנסת, והיה שר התיירות ושר הפנים, מטעם מפלגת העבודה.

עמדותיו הפוליטיות

ברעם התבטא פעמים רבות בטוריו בזכות תנועת חד"ש, שעם רוב עמדותיה הוא מזדהה. כמו כן היה חבר בתנועת "יש גבול", והשתתף מטעמה ב"טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי" ביום העצמאות בשנת 2005.

על יחסי חילוניים-דתיים כתב: "בנושאים של חילוקי דעות בין חילונים לדתיים העדפתי תמיד הידברות על כפייה בכוח. אבל הלובי הדתי מתנהג בחוצפה כזו, שאין לנו החילונים ברירה אלא להגיב על זה, כי אורח החיים שלנו מותקף... התחושה היא שהדתיים נכנסים לך לבית, לצלחת, לכל מקום." באותו מאמר הוא מביע את דעתו גם על הציבור הדתי: "הם תומכים בכיבוש ולא מרימים שום קול צעקה לגבי הנעשה בשטחים. אף אחד מהרבנים לא ראוי להיות מורה הדור מבחינה מוסרית."

וכך הוא מתאר את המצב הסוציו-פוליטי הישראלי בעשורים האחרונים: "ישראל, שנטשה אפילו את היומרה להיות סוציאל-דמוקרטיה, אימצה לעצמה את כל דפוסי ההתנהלות של הימין האמריקאי, את האתוסים שלו ואת השיטה החברתית, ולזה הוסיפה רשלנות וסדרי ממשל קלוקלים מתוצרת עצמית. השילוב בין הניכור החברתי, קידוש הפערים הכלכליים והאמונה המיסטית בכוחות השוק מצד אחד, והמורשת הביורוקרטית המזרח אירופית מן הצד האחר, הביא אותנו אל עברי פי פחת."

על מצעד הגאווה שהתקיים בירושלים בשנת 2007 כתב: "לא ייתכן שצעדות פאשיסטיות למען התנחלויות הן דבר מקובל בעיר, למרות העובדה שהן פוגעות מאוד ברגשותינו, ואילו צעדה שמחה ואנושית מאוד של אנשים המאמינים בדרכם, היא פסולה."

ספריו
 גולדברג הצייד, ירושלים, הוצאת נבו, 1995. ספר ילדים, המספר על צייד שלאורך 40 שנות עבודה ביער לא הצליח לצוד "אפילו חיה קטנה אחת".
 אדום צהוב שחור, תל אביב, ספרית מעריב, 2004. ספר המספר על ילדותו של ברעם בירושלים בשנות ה-50, בצל האהבה הגדולה שלו לקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים.

כתיבתו של ברעם על כדורגלנים:
 ברעם כתב את הפרק על הכדורגלן אלי בן רימוז' בספרו של רון עמיקם, ספר מלכים: 100 סיפורים על הכובשים הגדולים בכל הזמנים, קריית גת, הוצאת מדיה 41, 2008. הספר מביא דיוקנאות של מאה מבקיעים בתולדות הכדורגל בישראל.
 כמו כן כתב את הפרק על הכדורגלן אלון מזרחי באסופת המאמרים של ניר ברעם ונועה גרינברג (עורכים), אדוני התרבות, אנטומיה של יצרני תרבות ישראלים, תל אביב, הוצאת עם עובד, 2003.

קישורים חיצוניים

 מאמרי חיים ברעם באתר "כל העיר"
 מאמרי חיים ברעם באתר "הגדה השמאלית"





 אי אפשר להדליק מדורת שבט בלי דלק, ראיון של מתי שמואלוף עם חיים ברעם, עיתון "אנשים", גיליון 531, 15 במאי 2007, עמודים 20–24

הערות שוליים

קטגוריה:בעלי טור ישראלים
קטגוריה:פובליציסטים ישראלים
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:פרשני ספורט ישראלים
קטגוריה:פרשני כדורגל ישראלים
קטגוריה:כתבים פרלמנטריים ישראלים
קטגוריה:סגל העולם הזה
קטגוריה:סגל כל העיר
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ג' (ירושלים)
קטגוריה:נחלאות: אישים
חיים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1941
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2025