לקיחת החוק לידיים

לקיחת החוק לידיים (מלועזית: ויג'ילנטיזם או אלימות ויג'ילנטית) היא ניסיון להעניש אדם על הפרת חוק, אף שאין לאדם המעניש סמכות חוקית לעשות זאת. המונח מתייחס למכלול של פרקטיקות הכוללות שימוש קולקטיבי באלימות, איום באלימות או נקיטת פעולות חוץ-חוקיות על ידי אזרחים, במטרה לאכוף נורמות, למנוע עבירות או להעניש על סטיות חברתיות ופליליות. 

 הגדרה 
לפי הגדרתה של בייטסון, מדובר במניעה, חקירה או ענישה חוץ-חוקיות של עבירות. להגדרה זו שלושה מרכיבים:

 חוץ-חוקיות (Extralegal): לקיחת החוק לידיים נעשית מחוץ למסגרת החוק וחורגת מההיקף או מהחומרה שלו. ויג'ילנטיות יכולה להתבצע אפילו על ידי גורמי מדינה, כגון שוטרים או חיילים, שפועלים בחריגה מסמכותם.
 מניעה, חקירה או ענישה: הפעולה יכולה לכלול מניעה, כגון סיורי אבטחה, חקירה כגון איסוף מודיעין ומעקבים, או ענישה, החל מקנסות ועד לינץ'. פעולות אלו יכולות להתבצע בנפרד או בשילוב.
 עבירות: הפעולה מגיעה כתגובה לעבירה, שהיא הבניה חברתית המשתנה בהתאם לתרבות, למקום ולתקופה. למשל, התנהגות שנתפסת כנורמטיבית לחלוטין במקום אחד עשויה להיחשב כעבירה חמורה במקום אחר.

לפי ג'ונסטון, ללקיחת החוק בידיים שישה מאפיינים הכרחיים:  

 היא דורשת תכנון ומחשבה מראש
 המשתתפים הם אזרחים פרטיים הפועלים בהתנדבות
 מדובר בצורה של "אזרחות אוטונומית" המהווה תנועה חברתית
 היא כוללת שימוש בכוח או איום בשימוש בכוח
 היא מתעוררת כשהתפיסה היא שהסדר הקיים מאוים בשל הפרת נורמות
 מטרתה היא לשלוט בפשיעה ולהשיג ביטחון 
הגדרה זו שונה מהותית מההגדרתה של בייטסון. בייטסון בניגוד לג'ונסטון, מדגישה שהפעולה חורגת בהכרח מסמכות החוק הקיים. היא גם סבורה כי הפעולה יכולה להתבצע גם על ידי סוכני מדינה ולא רק על ידי אזרחים. ג'ונסון סבור שהפעולה בהכרח אלימה ואילו בייסטון סבורה כי היא יכולה להיות גם לא-אלימה, כגון ביצוע מעקבים, החרמת רכוש, או פריצות סייבר. לפי ג'ונסטון, לקיחת החוק לידיים דורשת תכנון ומחשבה מראש ואילו בייטסון סבורה שהיא יכולה להיות ספונטנית לחלוטין ולהתרחש בלהט הרגע. היא גם סבורה שהפעולה יכולה להתבצע גם על ידי אדם בודד ואינה בהכרח מעשה קולקטיבי וסוג של תנועה חברתית.

קוהן, יונג ווינטראוב הגדירו לקיחת החוק לידיים קולקטיבית (ויג'ילנטיזם קולקטיבי) כאלימות קבוצתית שמטרתה להעניש על פגיעות אמיתיות או מדומיינות בקהילה.  פגיעות אלו יכולות לנוע מפשעים אלימים  ועד לעבירות מוסר, פגיעה בנורמות תרבותיות או עצם ההשתייכות לקבוצת חוץ, כגון מיעוטים או קהילת הלהט"ב. החוקרים מסווגים את סוגי תופעה זו על שני צירים מרכזיים: ציר רמת הארגון- ספונטני לעומת ארגון ממוסד, וציר מטרת האלימות- אכיפת סדר חברתי לעומת הפחתת פשיעה 
 אבחנה מבדלת 
לקיחת החוק לידיים שונה מדיכוי פוליטי על ידי המדינה. כאשר מדינות מדכאות ופוגעות בזכויות אדם הן בדרך כלל מחוקקות חוקים ותקנות חירום המאשרים את מעשיהן, ולכן אינן פועלות באופן בלתי חוקי.

לקיחת החוק לידיים שונה ממרי אזרחי. מרי אזרחי מפר את החוק מתוך תפיסה שהחוק מפר עקרונות מוסריים חשובים. לקיחת החוק לידיים נובעת מתפיסה שהחוק אינו מרחיק לכת מספיק במניעה וענישה, ומטרתה להרחיב את החוק ולהחמיר את הענישה.

 השפעות על התופעה 
תופעת לקיחת החוק לידיים מושפעת ממגוון רחב של גורמים ממסדיים, חברתיים, פסיכולוגיים וטכנולוגיים.

במחקר שבחן באילו נסיבות אזרחים תומכים בלקיחת החוק לידיים , נמצא שתמיכה בהתנהגות זו תלויה בשילוב של שני גורמים: מידת האמון בקהילה ומידת חוסר האמון במשטרה. ככל שאזרחים תופסים את הקהילה שלהם כמלוכדת וראויה לאמון, מה שמאפשר פעולה קולקטיבית, וככל שבמקביל הם תופסים את המשטרה כלא-יעילה או מושחתת, כך גוברת התמיכה שלהם בפעולות של לקיחת החוק לידיים.

ספר המנתח את עלייתן של תנועות ימין קיצוני שחבריהן לוקחים את החוק לידיים, ושמכוונות את פעילותן נגד מהגרים ומיעוטים, מציג 17 מקרי בוחן של התופעה ברחבי העולם. מהניתוח ההשוואתי עולה כי קבוצות אלו צומחות בעיקר בעיתות של משבר כלכלי, פוליטי או משברי הגירה, כאשר מתפשטת בציבור תחושת איום חרדה מפשיעה, וישנו חוסר אמון ביכולתן או בנכונותן של המשטרה והרשויות להגן על האזרחים. עם זאת, ברוב המקרים הקבוצות הללו אינן באמת מונעות פשיעה או מסייעות למשטרה. במקום זאת, פעילותן מהווה מופע (Performance) שמטרתו תעמולה פוליטית, גיוס תמיכה, ובניית זהות וגבריות עבור המשתתפים, שרבים מהם בעלי עבר פלילי בעצמם. 

מחקר שבחן מה גורם לתמיכה בלקיחת החוק לידיים מצא שמאפיינים המצביים של האירוע הספציפי - סוג הפשע , למשל תקיפה מינית לעומת עבירת תנועה, ומידת חומרת העונש שקיבל הפושע, ובעיקר האם הוא זוכה מסיבה טכנית, קובעים את רמת התמיכה בלקיחת החוק בידיים, הרבה יותר מאשר מידת האמון העקרוני שיש במשטרה. 

מחקר משנת 2022 שבחן תופעות של לקיחת החוק לידיים בקרב בני נוער וצעירים ברוסיה, מצא כי הגורמים לתופעה כוללים תנאים כמו רמת האלימות הגבוהה בחברה הרוסית, תעמולה לאומנית, השפעת תת-תרבות עבריינית והרומנטיזציה של לקיחת החוק לידיים בתקשורת הרוסית. ובנוסף תנאים הקשורים לגיל ההתבגרות: הצורך להפגין גבריות ("מי שלא מתנקם הוא חלש"), הזנחה הורית, נטייה לאלימות כתוצאה מבריונות (Bullying) בקבוצת השווים, ושימוש באלכוהול וסמים.

מאמר הסוקר שני ספרים בולטים בנושא לקיחת החוק לידיים מתייחס לארבע תמות מרכזיות להבנת התופעה בעולם המודרני:

 תפקיד הנוער: צעירים נמצאים במרכז התופעה, הן כתוקפים והן כקורבנות. כנופיות נוער עשויות להיות מגויסות ומופעלות על ידי האליטות הפוליטיות לאכיפה, צעירים מתוסכלים מקימים קבוצות  התוקפות אליטות של גברים מבוגרים, אשר נתפסים כמנצלים וכמושחתים. פעמים רבות, הנוער הוא גם הקורבן המרכזי של אלימות כזו מצד מבוגרים.
 חיקוי המדינה: קבוצות הפועלות באופן זה מנסות לבסס לגיטימציה על ידי אימוץ וחיקוי סממנים ומוסדות של המדינה הרשמית, כדי להוות אנלוגיה מתפקדת לשלטון החוק.
 מופעי אלימות: האלימות בפעולות אלה הן גם מופע ראווה פומבי של הפגנת כוח
 בחיי היום-יום: התופעה אינה שמורה למקרי חירום נדירים אלא הופכת פעמים רבות לחלק משגרת החיים וההישרדות
התופעה מושפעת משסעים אתניים, גזעיים וכלכליים ואף פועלת כזרז שמעמיק, מקצין ומקבע את השסעים בחברה. פעמים רבות התארגנויות של לקיחת החוק לידיים מתגבשות סביב קווי השבר של החברה ומונעות מהם. לעיתים קרובות, מטרת האלימות היא שליטה על קבוצות מיעוט או שימור סטטוס-קוו היררכי: פעולות אלימות של לקיחת החוק לידיים אינן מסתיימת ברגע שהקורבן נענש. התופעה מייצרת מורשת של פחד, מגבירה קיטוב חברתי, ומובילה ללגיטימציה ארוכת-טווח של שימוש באלימות לפתרון סכסוכים. התופעה מייצרת ומחזקת היררכיות חברתיות, שנותנות כוח וקול לקבוצות מסוימות, תוך השתקה ודחיקה לשוליים של קבוצות אחרות. תגובות אלו של החברה למקרי משבר נוטות לנרמל אי-שוויון ולמסד את האפליה, גם אם הן מתרחשות תחת מעטה של ניטרליות חוקית או הגנה עצמית.

 שימוש בתופעה 
המדינה בוחרת לעיתים לשתף פעולה באופן סמוי עם קבוצות שלוקחות את החוק לידיים, כדי להיפטר מגורמים מאיימים ללא צורך בהליך משפטי תקין. היא משתמשת בתופעה ככלי עקיף לדיכוי מחאות פוליטיות, במטרה להסיר מהמדינה את האחריות הישירה לאלימות הפוליטית ולשמור על יציבותו של המשטר. לקיחת החוק לידיים משמשת לעיתים קרובות כאמצעי כוח פוליטי ואלים שמטרתו לשמר פריבילגיות של קבוצות הגמוניות, להגן על הסטטוס-קוו, ולדכא תנועות התנגדות או קבוצות מיעוט שנתפסות כאיום  על הסדר החברתי תנועות פופוליזם ימני לאומני משתמשות בתופעה כאסטרטגיה חוץ-חוקית יעילה לאכיפת עליונות אתנית או דתית מן השטח ולעקיפת חסמים חוקתיים פלורליסטיים, לעיתים קרובות תוך העלמת עין, שיתוף פעולה אקטיבי וחסינות מצד גורמים בממסד הרשמי. מנגד, התופעה עשויה גם לשמש קבוצות מוחלשות שנדחקו לשוליים, כגון נשים ממעמד נמוך הסובלות מדיכוי פטריארכלי נוקשה, ככלי אקטיביסטי להעצמה, שבירת תפקידים מגדריים, ומאבק בלתי מתפשר באלימות מגדרית ובשחיתות, במיוחד במקומות שבהם המערכת המדינתית מתעלמת לחלוטין ממצוקתן. 

 לקיחת החוק לידיים במרחב הדיגיטלי 
בעידן המודרני התופעה התרחבה משמעותית למרחב המקוון. מאפיין מרכזי של התופעה הוא "חימוש הנראות" (Weaponisation of visibility): אזרחים שנפגעו או הזדעזעו ממעשה של אחרים מגיבים באמצעות שיימינג, דוקסינג והפצה המונית של ראיות כדי להטריד ולפגוע במטרה שלהם.

פעולות אלה נעות על הרצף שבין הקלות וההחמרה: 

 סימון (Flagging): שיימינג של התנהגות בלתי הולמת, בדרך כלל ללא חשיפת זהות האדם.
 חקירה: מאמץ קולקטיבי ברשתות , לזהות חשודים בפשע באמצעות איסוף ראיות דיגיטליות, דבר שלעיתים מוביל להאשמות שווא של חפים מפשע
 רדיפה: התארגנות אגרסיבית לחשוף פרטים אישיים (דוקסינג) ולהטריד אנשים שהואשמו בפגיעה במוסר, למטרת ענישה ישירה.
 הדלפה מאורגנת: חשיפת מידע סודי למען שינוי מערכתי, המכוונת נגד מוסדות וארגונים גדולים, ולא נגד אזרחים פרטיים
תופעה זו אינה מוגבלת לאידיאולוגיה אחת. מצד אחד, היא נתפסת לפעמים כמוצדקת, וכהכרחית לתיקון חברתי כאשר היא משמשת לחשיפת הטרדות מיניות (כמו בקמפיין #MeToo), מאבק בגזענות, או הוקעת שיח שנאה. מאידך, אותן פרקטיקות משמשות גם קבוצות ימין-קיצוני ופופוליסטים כדי לרדוף באופן מאורגן אחר מהגרים, קהילות להט"ב ומיעוטים. המדינה עצמה עשויה לגלות סובלנות או אפילו להשתמש בתופעה זו לצרכיה. למרות שהתנהגות זו נתפסת לעיתים כחיפוש אחר צדק חברתי, היא נשענת על היכולת להפוך אדם ל"גלוי" וחשוף להמון, פועלת מחוץ למוסדות החוק, ועלולה להוביל לשעתוק של אפליה וגרימת נזק חברתי ואישי עצום למושא ההתקפה.

 בהלכה 

ככלל, המגמה במשפט העברי היא התנגדות לעשיית דין עצמית, ועשיית הדין היא תפקידו של בית הדין. הדגשת  מגמה זו עולה מתוך דוגמאות רבות בתורה. בתלמוד נחלקו האם מותר לאדם לעשות דין לעצמו או לא. בהסבר המחלוקת מובא כי במקום שיש הפסד, קיימת הסכמה כי מותר לאדם לעשות דין לעצמו; לדוגמה, אדם שמילא את חצר חברו בכדים, רשאי חברו לשבור אותם כדי לצאת ולהיכנס לחצרו שלו. לעומת זאת במקרה בו אין הפסד מיידי, נחלקו רב יהודה ורב נחמן: לשיטתו של רב נחמן, אף במקרה בו אין הפסד מיידי – אדם עושה דין לעצמו.

הרמב"ם פוסק להלכה כשיטתו של רב נחמן, אך היתר זה מותנה בכך שהמעשה תואם את הדין: 

בתרבות

המוטיב הכללי של אכיפת החוק או אמות מידה צודקות שלא באמצעות מערכות החוק המקובלות עומד במרכזן של יצירות ספרותיות נודעות דוגמת "מיכאל קולהאס", "הרוזן ממונטה כריסטו", או סרטי קולנוע דוגמת "משאלת מוות" וסרטי ההמשך שנוצרו בעקבות הצלחתו. גם סדרות טלוויזיה דוגמת דקסטר עוסקות בלקיחת החוק לידיים. 

היעדרה או כישלונה של מערכת החוק במערב הישן של אמריקה יצרה את הרקע להופעת המערבונים, וחלקם מבוססים על מוטיב לקיחת החוק לידיים או מאבקם של אנשי חוק במי שרוצים לקחת את החוק לידיים ולבצע מעשה לינץ'. גם הסרט "הארי המזוהם" וסרטי ההמשך שלו עוסקים באספקטים שונים של לקיחת החוק לידיים, במקרים אלה על ידי שוטרים הפועלים מתוך מערכת האכיפה, אך לא בהתאם לציוויים שלה. 

בקומיקס, לקיחת החוק לידיים מקובלת בקרב גיבורי-העל והאנטי גיבורים: לדוגמה המעניש, אשר יוצא למסע נקמה באנשי המאפיה; באטמן, נוקם על רצח הוריו; יוצא דופן הוא קייסי ג'ונס, אשר שאב את השראתו מסדרות פשע.

גם הסרט "עין תחת עין" עוסק בבעיית לקיחת החוק לידיים בעת כישלון מערכת החוק להעניש את הפושעים.

ראו גם
 לינץ'
 נקמה

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פסיכולוגיה חברתית
קטגוריה:חוק ומשפט