י"ל פרץ

ממוזער|250px|י"ל פרץ ויעקב דינזון
שמאל|ממוזער|250px|קברו של י"ל פרץ – "אוהל פרץ" (או "מאוזוליאום שלושת הסופרים"), יחד עם יעקב דינזון וש. אנ-סקי – מעשה ידיו של הפסל הנודע אברהם אוסצ'גה, בבית העלמין היהודי בוורשה
יצחק ליבוש פרץ, שנודע בראשי התיבות י"ל פרץ (ברוסית: Ицхок-Лейбуш Перец; בפולנית: Icchok Lejbusz Perec; 18 במאי 1852, י"ב בסיוון ה'תרי"בגצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967 – 3 באפריל 1915, י"ט בניסן ה'תרע"ה) היה מחשובי הסופרים ביידיש ובעברית ואחד מאבות תקופת התחייה בספרות.

י"ל פרץ תיאר את חיי הקהילה היהודית במזרח אירופה, הזדהה עם סבלות פשוטי העם וכתב באור חיובי על תנועת החסידות, שהייתה בתקופה זו יעד להתקפות עזות הן מצד המשכילים היהודיים והן מצד נאמני הדת במתכונתה המסורתית הישנה - המתנגדים.

מרבית יצירותיו של פרץ הן סיפורים קצרים, אך הוא כתב גם שירה, סיפורים ארוכים כמו "חורבן בית הצדיק" (במקור: די גאלדענע קייט - "שלשלת הזהב"), מחזות, תרגומים - בעיקר של יצירותיו שלו עצמו מיידיש לעברית, וכן עסק בהוראה ובעידוד סופרי יידיש צעירים.

קורות חייו
פרץ נולד בעיר זמושץ' שבפולין הקונגרסאית למשפחה מסורתית. הוא התחנך בחדר ובישיבה, אך גילה את ההשכלה והמדע כשקרא ולמד באופן אוטודידקטי, ללא מסגרת רשמית. בזמושץ היה יחס חיובי לתנועת ההשכלה, ובעיר אף הוקמה חבורה של סופרים ומשכילים במחצית הראשונה של המאה ה-19. לימים אמר על עצמו: "היה הייתי כפי שאמרו: עילוי, מוח חריף וגם הרבה הלך נפש". קרסל מציין שזוהי תכונה שאפיינה את כתיבתו: שילוב של מוח הגיוני עם לב מלא רגש. כמו כן למד בכוחות עצמו מספר שפות, מה שאפשר לו לשקוע בקריאה ועיון בספרות הכללית.

בשנת ה'תרל"א (1870 או 1871) השיאו אותו הוריו לשרה, בתו של המשכיל והסופר העברי גבריאל יהודה ליכטנפלד ולשניים נולדו שני ילדים.

תחילה היו סמוכים על שולחן אביו, כנוהג הזוגות הצעירים בתקופה, אך מכיוון שלא הצליח למצוא פרנסה עבר לורשה ועסק בהוראה. שיריו הראשונים פורסמו ב"השחר" שבעריכת פרץ סמולנסקין. בשיתוף פעולה עם חותנו, ג.י. ליכטנפלד, שהיה סופר משכיל ומתמטיקאי, פרסם מספר שירים ברוח ההשכלה. עם גירושיו מבתו של ליכטנפלד, עזב פרץ את ורשה, חזר לזמושץ ונישא להלנה רינגלהיים בשנת 1878. מלבד מכתבים לרעייתו מיעט לכתוב באותה התקופה.

לאחר כעשר שנים חזר פרץ להופיע על בימת הספרות ועסק גם בפעילות חברתית. בשנת 1886 הוא פרסם מחזור שירים וסיפורים גם בהצפירה וגם בהיום, כשבסיפורים מהולה ביקורת חברתיית על ההווי היהודי. רק לאחר מכן החל לכתוב ביידיש בהוצאת הספרים שיזם וניהל שלום עליכם, יידישע פאלקסביבליאטעק" לעידוד ספרות היידיש. כתביו הצטיינו בשימוש באוצרות מארון הספרים היהודי כשהם משולבים בזיקה סוציאלית ורדיקלית. עד מהרה עשה לו שם בקרב הקהילה היהודית.

במקביל לעבודתו הספרותית למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1876, אך בשל היותו סוציאליסט נשלל רישיונו. בשנת 1891 עבר פרץ לורשה כדי לחיות במרכז ספרותי גדול. הוא החל לעבוד בוועד הקהילה, כפקיד במחלקת בית הקברות - עבודה ממנה התפרנס עד סוף ימיו.

י"ל פרץ קנה לו שם ככותב מוכשר. סיפוריו עסקו בחיי היומיום של פשוטי העם, ונכתבו ביידיש, שפת העם, אך הוא עצמו דאג לתרגם אותם מאוחר יותר לעברית ואף פרסם יצירות שנכתבו על ידו במקורן בעברית. שיריו וסיפוריו מתפרסמים מראשית שנות התשעים של המאה ה-19 ב"גן פרחים", ב"הצפירה", בלוח אחיאסף, ב"הזמן" ועוד. בנוסף לכך, הרבה לפרסם פיליטונים פובליציסטיים, דברי ביקורת ואף היה מרצה בעברית. אך עיקר יצירתו מתחילת שנות התשעים היה ביידיש. הוא אף התבטא פעם ש"מי שרוצה להגיע אל לבו ומוחו של העם הפשוט והתמים, אלה שהמעמדות הגבוהים יותר קוראים להם בזלזול 'המון העם' מוכרח לכתוב ז'ארגון"

בזכרונותיו מכנה י. ד. ברקוביץ את ורשה "עיר הקסם לכל הסופרים", ואת ביתו של פרץ כ"קודש הקודשים הספרותי".יצחק דב ברקוביץ, הראשונים כבני-אדם; סיפורי זכרונות על שלום עליכם ובני דורו, דביר, תשי"ג, עמ' 61-53 ברקוביץ מספר שי"ל פרץ נהג לארח בביתו חבורה של סופרים מהקרובים אליו ביותר. ביניהם היו: יעקב דינזון, ביאליק, יוסף קלוזנר, ה.ד. נומברג, בעל מחשבות, יעקב פיכמן, יעקב שטיינברג, זלמן שניאור וברקוביץ בעצמו. ההתכנסויות נערכו בימי חמישי, בביתו של פרץ ובביתו של קלוזנר לסירוגין. מלבד שיחות בעניינים ספרותיים אקטואליים, נהגו לקרוא מיצירותיהם החדשות איש של רעהו. לעיתים קרובות אף התחממו הרוחות בסלון הספרותי של פרץ, כאשר דנו בביקורת על סופר זה או אחר. לברקוביץ זכורה במיוחד ביקורתו הנוקבת של פרץ את שלום עליכם העולה. פרץ תהה במה מתבטאת גדולתו; סופרים גדולים לדעתו כותבים על דמויות גדולות ואילו שלום עליכם כותב על "אנשים קטנים" כמו מנחם מנדל למשל. ביאליק, לעומתו, הביע את התלהבותו מהמתיקות שנובעת מהסופר היידי, שאותו כינה "חמדה גנוזה". לימים התפייסו שני היוצרים ביידיש, י"ל פרץ ושלום עליכם, ושבחו זה את יצירתו של חברו.י.ד. ברקוביץ, הראשונים כבני אדם [ראו לעיל], עמ' 857-850

י"ל פרץ הרבה להשתתף באספות פועלים, והחל משנת 1894–1897 הוציא 17 קונטרסים שכתב בעיקר בעצמו, ואלו היוו את מבשרי הספרות הסוציאליסטית ביידיש ברוסיה ובפולין. הקונטרסים היוו חידוש בצורה ובתוכן, ושם פרסם את סיפוריו הראשונים על פשוטי העם התמימים ברוח ספרו "מפי העם". בד בבד החל לכתוב את סיפורי החסידים שלו, שגיבוריו דמו ברוחם לגיבורי "מפי העם". לא תמיד שאב את רעיונותיו מהמציאות החסידית, אלא מנטייתו הרומנטית לצייר את "היהודי של שבת ויום טוב".

בשנים האחרונות לחייו החל י"ל פרץ לכתוב בעיקר עברית, והשתדל לתרגם יצירות רבות שלו לשפה זו. בשנתו האחרונה היה פרץ חולה ומדוכא, בעיקר נגע ללבו מצב היהודים בעטיה של המלחמה העולמית שהשתוללה במלוא עוזה, והדי החזית המזרחית שהתרכזה בזמן זה בפולין, נשמעו והורגשו היטב בוורשה. כ-50,000 פליטים יהודים השתכנו במוסדות ציבור ובמקומות רבים אחרים בעיר, ופרץ הקדיש בשנה זו את מחצית יומו לאיסוף כספים וכתיבת מנשרים לטובת הפליטים.

י"ל פרץ היה סופר אהוב ומוערך, ובמותו נערכה לו הלוויה המונית בהשתתפות 100,000 איש. הוא קבור בבית הקברות היהודי בוורשה.  באפריל 1943 שימש הקבר נקודת ציון לפגישות המחתרת שהנהיגה את מרד גטו ורשה. 

יחד עם מנדלי מו"ס וש. אנ-סקי, נחשב י"ל פרץ נחשב לאחד משלושת הקלאסיקונים של הספרות היידית. 

נחום סוקולוב תיאר את דמותו של פרץ במילים אלו: 

פרץ הותיר אחריו בן יחיד. הסופר הצרפתי בן המאה ה־20 ז'ורז' פרק הוא קרוב משפחה שלו.

יצירתו
בעשור האחרון של המאה ה-19 הושפעו הסופרים העבריים מהזרמים האסתטיים של ספרות אירופה: נאו-רומנטיקה, סימבוליזם, דקדנס ואף מוטיבים ניטשיאנים. בין הסופרים המושפעים נמנה גם י"ל פרץ.אבנר הולצמן, עד הלום; תחנות בספרות העברית, כרמל, 2016, עמ' 15; עמ' 97 פרץ התחיל את דרכו כמשכיל מאוחר ובכתיבתו שכנו הרומנטיקה לצד הכתיבה הריאליסטית. מאוחר יותר הצטרף הסימבוליזם.אברהם נוברשטרן, "הרומנטיקה בספרות יידיש", זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי - כר' ג', כתר, 2007, עמ' 78–82 הטקסטים הבולטים של הרומנטיקה בספרות יידיש הם שני הקבצים "חסידות" ו"מפי העם" של פרץ. חלק ניכר מהסיפורים הכלולים בהם שואב את חומריו ממקורות המדגישים את השבחים לחסידות או מן הסיפורת העממית היהודית, ובכך הם מטביעים עליהם חותם רומנטי מובהק, שהרי הפנייה לפולקלור כמקור השראה ספרותי היווה את אחד מסימני ההיכר של הרומנטיקה.

הסופר הדו-לשוני, י.ל. פרץ, היה אחד מהמחדשים הבולטים של הספרות העברית, גם אם היה רחוק אידאולוגית מהסופרים מתווי הדרך של תקופתו, כמו אחד העם, ביאליק, ברדיצ'בסקי וברנר. בניגוד לסופרי תנועת ההשכלה שקדמו לו ותקפו את הבערות והניוון של הקיום היהודי בגולה, סימן י"ל פרץ את המעבר לתחייה בשנות ה-70 וה-80, במקביל לטלטלה שעברו ערכי ההשכלה. עם זאת, הוא הדגיש את חשיבותה של הנאורות, אך דאג לכלול בה גם ערכי מסורת וצדק חברתי. ומכאן הגיעו מעשיות המוסר העממיות וסיפורי החסידים.

לעיתים בולטת היטב נימה של סאטירה ואירוניה המכוונות כלפי עולם החסידות, שהן מלכתחילה מסימני ההיכר של ספרות ההשכלה. הגישה הרומנטית נשזרת עם סממנים של אירוניה דקה, ומעניקה לטקסט ייחוד משלו. פרץ לא הקפיד להטמיע בסיפורים את עקרונות החסידות כהלכתם, אלא את מאפייניה הרומנטיים: הכוונה שבלב עדיפה על ההלכה הדקדקנית, החוויה המיסטית כחוויה מרכזית כשבלבה פועלת הזיקה לניגון ולמוזיקה.
ממוזער|עטיפת הספר "העוגב" לי"ל פרץ

בשנת 1894 הוציא פרץ קובץ של 27 שירי אהבה קצרים בעברית בשם "העוגב", וזאת כחצי שנה לאחר הסתלקותו של יל"ג.י.ל. פרץ, הָעֻגָּב: שירי אהבה, הוצאת ש"ב שווארצברג, ורשה, תרנ"ד "השירים הם באמת נעלים ונשגבים" כתב הפיליטוניסט הפופולרי של ה"צפירה", הנ"ץ, ואף התפעל מעיצובו האסתטי של הספר והנייר המשובח שהודפס בו. דוד פרישמן, לעומתו, האשים את פרץ במעשה פלאגיאט של משוררים אירופים, ובראשם, היינריך היינה. השירים בתוכנם וברוחם, במצלול ובצורה מזויפים וגנובים משירתו של היינה, האשים המבקר. פרישמן עצמו תיאר את ביקורתו במילים אלו: "הנה עשיתי את המוטל עלי. הנה כתשתי את הסופר במכתש, אולי תסור ממנו ספרותו". אבנר הולצמן כותב, שהנימה החריפה שבה תקף פרישמן את י"ל פרץ כנראה נבעה מטינה אישית, אך הנושא עצמו: קובץ שירים עברי ראשון שנכתב בעת החדשה והוקדש כולו לשירי אהבה ולא לנושאים כללים על מצב האומה - היה נושא נדון של התקופה, וביטויים חזקים לכך ניתן למצוא בוויכוח שעורר אחד העם, במאמרו הפותח את כתב העת שלו: "השילוח".

דן מירון כתב על כך: "י"ל פרץ, שהסתלק גם הוא כמעט לחלוטין מכתיבת שירה עברית אחר שניסה לקבוע בה מעין טון משלו בקובץ השירים "העוגב", שראה אור בשנת תרנ"ד, גדל כסופר־משורר בתוך החלל שנוצר בין יל"ג לביאליק, וניסה למצוא בו את מקומו ולהסיק מסקנות מן השאלות שריחפו בחללו, ועובדה זו הכינה את הרקע להמשך יצירתו, לרבות יצירתו הגדולה ביידיש, שהיא, מבחינתנו, עיקר מורשתו"

מירון מתנגד להכללתו של פרץ בין שלושת הקלאסיקנים של ספרות היידיש: מנדלי, שלום עליכם וי"ל פרץ. לדעתו, פרץ איננו המשכם של שני הסופרים האחרים, ולא מהם שאב את השראתו, אלא מיל"ג, שמירון מכנה אותו בשם: "המשורר העברי הגדול של המאה הי"ט"

בסיפוריו כתב י"ל פרץ על פשוטי העם בחיבה ובאהבה, תוך הדגשת רחמנותם, טוהר לבם וגדלות נפשם. כך בקובץ הסיפורים "מפי העם" ו"שלום בית" הוא כותב בחיוב על הנכונות למסור את הנפש על קידוש השם, ומעריץ את צניעותה, טוהרה וחכמתה של האישה היהודייה (כמו בסיפור על בת הרב העומדת מול מעניה הקוזאקים ובתחבולה ממיתה עצמה לבל תחולל). הוא הִרבה לכתוב על חיי החסידים העוסקים בעבודת השם מתוך אהבה ושמחה אמיתיות. הוא הדגיש את ההתעלות הדתית הבאה ממעמקי הנפש מתוך הארה פנימית ולא מתוך נאמנות עיוורת לרבי ולשלטונו.

בנוסף, פרסם מאמרים רבים אשר עסקו בהתגברות האנטישמיות אך גם בהקצנה בחברה היהודית, ובמעמד האישה בקרבה.

 אם לא למעלה מזה 
בסיפור "אם לא למעלה מזה" שמופיע בקובץ "חסידות", ואשר נכתב במקורו בעברית, מספר י"ל פרץ על ליטאי אחד שפקפק באמיתות הסיפורים על קדושתו ומסירותו של הרבי מנימירוב. הוא עוקב אחר הצדיק באחד מלילות הסליחות הקרים, ומגלה שהרב אינו הולך לבית הכנסת, אלא הולך אל היער לחטוב עצים תוך כדי שהוא מתחפש לווסילי ה"גוי" ומגיע איתם לביתה של זקנה ענייה ומציע לה את העצים להסקה.

הנצחה
הוצאה לאור לספרי יידיש בישראל נושאת את שמו
רחובות בערים הבאות בישראל נושאים את שמו: תל אביב, רעננה, הרצליה, פתח תקווה, חיפה, בת ים, רחובות, ראשון לציון, רמלה, ורמת השרון
רחובות בערים ורשה ווורוצלב בחוץ לארץ נושאים את שמו
כיכר פרץ בעיר ניו יורק שנמצאת במפגש של השדרה הראשונה עם רחוב איסט האוסטון נקראת על שמו
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דאר שנקראה "סופרים עבריים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם י"ל פרץ, ו-2 סופרות. כל בול בסדרה שויך לאישיות אחת. האמנית מאשה יוזפפולסקי עיצבה את הבול שהוקדש לו ושמה גם-כן הופיע על הבול עצמו.

ספרי י"ל פרץ בעברית
הכנסת כלה, מקובלים, וילנה, 1922.
האלמנה והרוח, עיבוד לעברית קלה, ירושלים, 1990.
האילמת; מנגינת הזמן, בן אביגדור, ורשה, 1913.
בשעת מגפה, ניו יורק, 1909.
הכנסת כלה, ניו יורק, 1900
חסידות, דביר, 1971.
טוב, דביר, 1929.
י"ל פרץ לבני הנעורים, דביר, 1929.
ילקוט פרץ, מעובד לעברית קלה, ירושלים, 1975.
כל כתבי י. ל. פרץ, העבריים והמתורגמים מיידיש, דביר, 1975.
מפי העם (הערות וביאורים: יהודה פרידלנדר; איורים: יוסל ברגנר), דביר, 1971.
נעילה, ניו יורק, 1920.
העגב, שירי אהבה, ורשה, 1890.
פוחת והולך, דביר, 1929.
אם לא למעלה מזה
מסיפורי הלבנה
אבני פינה; פיליטונים ומאמרים, כל כתבי יצחק לייבוש פרץ, כר' 8, דביר, תשכ"א
 עיר המתים, כינס, תרגם וכתב מבוא: דורי פרנס, הוצאת מודן, 2018.

 ראו גם 
 המרכז הספרותי העברי בורשה
 התנועה הרומנטית

לקריאה נוספת
ספרים
 שמואל ניגר, י.ל. פרץ: חייו ויצירתו, מתורגם על ידי ש' מלצר, דביר, תשכ"א
ניחם רוס, מרגלית טמונה בחול - י"ל פרץ ומעשיות חסידים, הוצאת מאגנס, 2013.
מאמרים
חנא שמרוק, "פרץ הדראמאטיקן", מולד, כ"ג, תשכ"ו-1966.
שמואל ורסס, "על אמנות הסיפור של י.ל. פרץ", מולד, כ"ג, תשכ"ו-1966.
יהודה אריה קלוזנר, "מתי נולד י.ל. פרץ?", תרביץ, ל"ו, תשכ"ז-1967.
יהודה אריה קלוזנר, "'ספורים בשיר ושירים שונים' של י.ל. פרץ וג.י. ליכטנפלד, הספר ובעיותיו", הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 4, תשכ"ט-1969.
ראובן קריץ, "להערכת סיפורי העם של פרץ ולהערכת הז’אנר הדידאקטי", כרמלית, י"ז, תשל"ג-1973.
גדליה אלקושי, "על י.ל. פרץ בכינוס צ’רנוביץ", מאזנים, ל"ט, תשל"ד.
גרשון שקד, "סוגי הסיפורת ביצירתו של י. ל. פרץ", מאזנים, מ"א, תשל"ו-1976. 
מנוחה גלבוע, "המשפחה היהודית באספקלריה של הספרות העברית החדשה: יצחק לייבוש פרץ ודבורה בארון", בתוך: המשפחה היהודית בימינו, תש"ם-1980.
אשר זעירא, "השקפתו של י.ל. פרץ על הספרות ועל הסופרים על פי נאומיו ומאמריו", על המשמר, אוקטובר 1981.
ישראל חיים בילצקי, "בין ה. לייוויק לבין י.ל. פרץ", קטיף, ט"ז, תשמ"ט-1989.
לאונרד פראגר, "תנועת העבודה היהודית וספרות יידיש בימי ה"יומ-טוב בלעטלעך" של פרץ ופינסקי", בתוך: קובץ כנס היסוד, תשנ"ב-1991.
אבנר הולצמן, "תעודה לתולדותיו של י"ל פרץ מאת יעקב דינזון", חוליות, 1, 1993.
חנא שמרוק, "המחזה ה"חסידי" של י"ל פרץ", בתוך: צדיקים ואנשי מעשה, תשנ"ד-1994.
זאב גולדברג, י"ל פרץ ויחסו לתנועה הציונית,  חוליות, 10, 2002,  עמ' 82-53.
נפתלי הרץ טוקר, "פולקלור יהודי לסוגיו כחומרי בניין לסיפוריו של י.ל. פרץ", ידע-עם, 62, תשס"א-2001.
ביידיש
 חנה מלוטק, י. ל. פּרצעס זאַמלונג ײִדישע פֿאָלקסלידער, בתוך: ייווא בלעטער, נייע סעריע באנד 4 תשס"ג, עמודים 9–14
 בנימין יעקב בילוסטוצקי, י. ל. פרץ: צום פינף און צוואנציקסטן יארצייט''', ניו יורק 1940.

קישורים חיצוניים






 כתביו 

 מפי העם, הוצאת דביר, תל אביב, תשט"ז. באתר הספרייה הלאומית.
 מספורי העם (מפי העם ב'), הוצאת דביר, תל אביב, תש"י. באתר הספרייה הלאומית
 ציורים ורשימות, הוצאת מוריה, אודיסה, תר"ע. באתר הספרייה הלאומית
 העוגב: שירי אהבה, ש"ב שווארצבערג, ורשה, תרנ"ד. באתר הספרייה הלאומית
 נסים אויפ'ן ים, שלמה המלך'ס משפט, ווארשא 1914
 דער משוגע'נער בטלן, ניו יורק 1909

 אודותיו 

 נחום סוקולוב, יִצְחָק לֵיבּוּשׁ פֶּרֶץ, מאמר לאחר מותו (1915), באתר פרויקט בן-יהודה



 -בין שני הרים, אם לא למעלה מזה, כרת - ספורי רדיו
 Free sheet music Dos Gebet, text by I. L. Peretz

 זיו פרידֶן, פארודיה והגיוגראפיה: סיפורים חסידיים-כביכול של י.ל. פרץ, באתר הספרייה הסרוקה של אוניברסיטת חיפה


 דן מירון, עולמו הרוחני של י"ל פרץ | פרק א' | פרק ב' | פרק ג' | פרק ד' | באתר הארץ, אפריל-מאי 2015



 Payson R. Stevens, Charles M. Levine, and Sol Steinmetz, Faith & Doubt in the Shtetl: The contributions of I.L. Peretz to Yiddish literature, Meshugganery, 2002, in MyJewishLearning 
 Peretz Square in Lower Manhattan 

 הערות שוליים 

קטגוריה:סופרי תקופת התחייה
קטגוריה:סופרים יהודים פולנים
קטגוריה:ורשה: סופרים
קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים
קטגוריה:יידישיזם ויידישיסטים
קטגוריה:נאו-חסידות
קטגוריה:סופרי יידיש הידועים בשם עט
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות היהודי בוורשה
קטגוריה:ורשה: אישים
קטגוריה:מחברי סיפורים קצרים
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:סופרים פולנים הידועים בשם עט
קטגוריה:פיליטוניסטים כותבי עברית
קטגוריה:צמחונים יהודים
קטגוריה:ילידי 1852
קטגוריה:נפטרים ב-1915