הרסקול

הפילוג בכנסייה הרוסית או הרָסְקוֹל (ברוסית: раскол; "פילוג", "סכיזמה") היה תקופה של טלטלה דתית וחברתית ברוסיה הצארית, שנמשכה בערך מ-1667 ל-1691, במהלכה סירבו רבים לקבל את סמכותה הרוחנית של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ודוכאו בידי השלטונות בחוזק יד. הפילוג התחולל לאחר הרפורמות שנערכו בסדרי הטקס והתפילה בין 1652 ל-1657 על ידי הפטריארך ניקון במצוות הצאר אלכסיי, שנועדו להאחיד את הנוהג הדתי הרוסי עם זה של הכנסיות האורתודוקסיות היווניות. רפורמת ניקון עוררה התנגדות ניכרת, ובמאמץ לפתור את המחלוקת כינס אלכסיי ב-1667 ועידה כנסייתית במוסקבה, שהחרימה את הנוהג הרוסי הישן ואת המתפללים לפיו, והכריזה על הנוהג המתוקן כמחייב. כשהמדינה אכפה את החלטות הוועידה, היא התנגשה בהסדרים מקומיים ובדת העממית, ועוררה מחאה והתנגדות שראשי הכנסייה פירשו כתנועת כפירה מאורגנת, אותה כינו "הפילוג". רדיפות השלטון, שמרנות דתית, אי-נחת חברתית ואמונה אפוקליפטית בכך שקץ הימים יתרחש סמוך לשנת 1666, הביאו לפיצוץ שהתבטא בפרישה המונית מן הכנסייה, שנלוו אליה מרידות מזוינות, קריסה חברתית ואף התאבדויות המוניות בשריפה. העימות דעך לקראת סוף המאה. רבות מקהילות הפורשים ששרדו התגבשו לכדי "האמונה הישנה", תנועה רופפת ששללה את הרפורמה הניקונית, וחלקן הפכו לכיתות קיצוניות יותר, כמו החלסטים.

היסטוריה
פרולוג: מוסקובי והבדידות המזהרת, 1441–1589
ממוזער|שמאל|"שבח להָמוֹן רַב בַּשָּׁמַיִם", איקונין רוסי שצויר לאחר כיבוש קאזאן ב-1552 על ידי איוואן האיום.
הנצרות הגיעה לארצות הסלאבים המזרחיים במאה התשיעית, מן הכנסייה היוונית שמרכזה היה בקונסטנטינופול. כתבי הקודש והספרות הדתית תורגמו לסלאבונית מיוונית. במשך מאות בשנים קיבלה הכנסייה הרוסית את מקבילתה היוונית כמקור סמכות, אף כשנעשו שינויים בנוהג הדתי: במאה ה-14, כשהמזרח היווני אימץ את הטיפיקון (סידור התפילה) בנוסח מר סבא תחת הנוסח הסטודיטי הישן, מוסקבה עשתה כן אף היא.

ב-1438, בלחץ הקיסר הביזנטי שנדרש לעזרת אירופה נגד הטורקים, הסכימו כמעט כל הבישופים היוונים לקבל את סמכות האפיפיור ולהתאחד-מחדש עם הכנסייה הרומית. אף שהאיחוד-מחדש לא יצא לבסוף אל הפועל, החדשות נתקבלו בזעזוע במוסקבה, שראתה במעשה כניעה לקתולים הכופרים והמשוקצים והיטמאות של כנסיית-האם בהשפעות זרות, לא-אורתודוקסיות – חטא בל יכופר ברוסיה האדוקה, המבודדת ושונאת הזרים. הנסיך וסילי השני הדיח את המטרופוליט תומך האיחוד ב-1441, וב-1448 מינה מטרופוליט חדש מטעמו בלי להיוועץ בפטריארך הביזנטי, בצעד שהפך את הכנסייה הרוסית לעצמאית-למעשה. ב-1453 נפלה קונסטנטינופול לידי הטורקים, דבר שנתפרש ברוסיה כעונש אלוהי על האיחוד-מחדש ואישור משמים להיפרדותם. כל המרכזים של הנצרות המזרחית מחוץ לנסיכות היו עתה בשליטה זרה, קתולית או מוסלמית, והיא נותרה כמעצמה האורתודוקסית היחידה.

תחושה עזה של בחירה בידי האל ושל התנשאות הציפה את מוסקבה. הוגים כנסייתיים תיארו את ארצם כ"ישראל החדשה", "ירושלים החדשה" ו"רומי החדשה." פילופיי מפסקוב, המנסח החשוב ביותר של תודעת העליונות הרוסית, קבע בראשית המאה ה-16 כי לאחר שרומי ויורשתה ביזנטיון הגיעו לידי כפירה ונפלו ממעמדן, מוסקבה הייתה ל"רומי השלישית והאחרונה", נוטרת הנצרות האמיתית שלא תקום עוד תחתיה טרם קץ הימים.

על אף הבידוד וההתנשאות המופגנים, שהתבטאו באיסור כמעט גורף על כניסת זרים ובפיקוח הדוק והגבלות על המעטים שהורשו, גם אם היו אורתודוקסים, נחשלותה האינטלקטואלית של רוסיה מנעה בדלנות אמיתית של הנצרות המקומית. רוב הספרות הפאטריסטית לא תורגמה מעולם מיוונית, ונותרה חתומה אף בפני הנזירים המלומדים, שכן כמעט איש בנסיכות לא שלט בשפה. יתרה מכך, בכירי הכנסייה היו מודעים לאיכות הנמוכה של העתקת הכתובים בארצם, כשטעויות סופרים והיעדר השוואה מסודרת בין גרסאות הביאו להבדלים ניכרים (ואף להכנסת קטעים שנראו להם ככפרניים) בין כתבי-היד של סידורי התפילה. מאחר שמהדורות המקור שכנגדן נבדקו הספרים היו ביוונית, נאלצה מוסקבה להמשיך להסתמך על חכמים זרים במאמץ לההדיר את הנוסחים ה"נכונים", שהיה חיוני למי שראו עצמם כמחזיקים הבלעדיים בנצרות האמיתית. האמביוולנטיות הרוסית כלפי כנסיית-האם התבטאה יותר מכל ב-1515, כשהנסיך וסילי פנה למנזרי הר אתוס בבקשה שישלחו לארצו חכם יודע יוונית כדי לתרגם ספרים מן הקאנון האורתודוקסי שהיה חסום בפני הרוסים ולתקן ולההדיר תרגומים קיימים. ב-1518 הגיע למוסקבה הנזיר היווני מקסימוס (מיכאל טריבוליס), שמצא את מה שהגדיר כשגיאות רבות בסידורים וניסה להתקין כללים קבועים להעתקה ובדיקה של כתבי-יד. ב-1525 הואשם בכפירה ונחבש בצינוק: בנוסף לסכסוכים הפנימיים השונים שהתערב בהם, אחד המניעים מאחורי מאסרו היה חוסר היכולת של אנשי הכנסייה הרוסית לקבל שזר ימתח ביקורת על המסורת המקומית המקודשת. לאחר מאסרו, מותו והשערוריה שהתעוררה פסקה הבאת מלומדים זרים לרוסיה למשך למעלה ממאה שנה. יחד עם זאת, מקסימוס הוכר בהדרגה כאחד ממאורות הכנסייה, ונחשב לסמכות נשגבת אף עבור השמרנים.

הבדלים ופערים במנהגים ובנוסחי התפילה, ואי-עמידתם של פשוטי העם והכמורה הזוטרה באמות המידה המוסריות והדתיות הנוקשות שהטיפו להן, הוסיפו להטריד את הכנסייה והשלטון ברוסיה. הם ביקשו לברר ולצרף את הנצרות האמיתית, שהיו משוכנעים שהיא המסורת הרוסית בטהרתה, ולהנחיל אותה לנתיניהם. ב-1551 כינס איוואן האיום מועצה כנסייתית כללית במטרה להכריע לגבי הצורה הנכונה של נוהגים מסוימים, ולאסור על קלקלות שונות בחיי הדת – כמו בורותם ושחיחותם המוסרית של הכמרים הזוטרים, או דילוג על קטעים בסידור כדי להקל על הקהל הפשוט שנאנק תחת אורך התפילות.

שמאל|ממוזער|200px|איקונין יווני מן המאה השישית המציג את ישו המתווה בידו ב"שתי אצבעות."

הוועידה הגישה את החלטותיה במאה פרקים (סְטוֹגְלָב): בין היתר, היא מצאה וחייבה שהנוהג הקדמוני, ולפיכך הרוסי והאורתודוקסי האמיתי, הוא הצטלבות ב"שתי אצבעות", כשהאמה והמורה זקורות ויתר האצבעות קמוצות יחדיו, ואמירת "הללויה" לאחר פרקי התהלים פעמיים. בהתאמה, היא גינתה את הנוהגים המקבילים שנמצאו בקרב חלק מהאוכלוסייה, ושהניחה שחדרו מן הארצות הסמוכות, של הצטלבות ב"שלוש אצבעות" – כשהאגודל והאמה והמורה קמוצים יחדיו והיתר מקופלות מטה – ואמירת "הללויה" שלוש פעמים, כזרים, כפרניים ואסורים. התיעוד אודות השתלשלותם והופעתם של מנהגים אלו ואחרים במציאות ההיסטורית והגאוגרפית לקוי וחסר; אין ספק שאיקונות קדומות מאוד מציגות את ישו והקדושים מצטלבים ב"שתי אצבעות", שסידורים יווניים מן המאה ה-12 מכילים חרמות על מי שאינו עושה כן, ושגם במאה ה-17 הדבר היה היה נפוץ בליטא, סרביה וארצות אורתודוקסיות אחרות מחוץ לרוסיה. מנגד, הצטלבות בשלוש, שהופיעה כנראה בביזנטיון במאה ה-13 והתפשטה משם בקרב הנצרות היוונית, הייתה נפוצה בצפון-מזרח רוסיה. בכל מקרה, ההצטלבות בשתיים נחשבה למנהג הרוסי, וההצטלבות בשלוש למנהג היווני.

ב-1589, בעת שנסע במוסקובי לאסוף צדקה, נלחץ פטריארך קונסטנטינופול ירמיהו השני להכיר בעצמאותה של הכנסייה הרוסית, ומטרופוליט מוסקבה איוב הוכר על ידו כפטריארך. לצד ההכרה בנפרדותה ובמעמדה האוטוקפאלי, שהיווה מעין אישור לדרכיה הנבדלות, הממסד הדתי המוסקובי התקבל מחדש למסגרת הכלל-אורתודוקסית, והקרע תם רשמית. מסמך הייסוד של הפטריארכיה במוסקבה התווה את היחסים בינה לבין קונסטנטינופול והשלטון החילוני ואת סדריה הפנימיים, והפך ליסוד חשוב ללגיטימציה של הכנסייה.

הדחף לרפורמה: 1612–1651
רוחות חדשות
ב-1598, מת הצאר האחרון מבית רוריק, ונפתחו חמש-עשרה שנות טלטלה ומשבר, בהן עלו לכס המלוכה מספר טוענים לכתר ופולין-ליטא הקתולית פלשה לרוסיה וכבשה את הבירה. היציבות שבה לרוסיה רק לאחר כחמש-עשרה שנה, ב-1613, עם הכתרת מיכאל הראשון, הצאר הראשון לבית רומנוב. ההרס והחורבן שנגרם בפלישה הפולנית-ליטאית זעזעו את ביטחונם של הרוסים בברכת אלוהים השורה עליהם, והקצינו את שנאת הזרים שרווחה גם כך. השתתפותם של חיילים אורתודוקסים רבים מפולין-ליטא במלחמה בצדו של האויב החריפה במיוחד את העוינות כלפי האורתודוקסים הזרים, ואת ראייתם כטמאים ונבדלים מן הדת המקומית. פילארט, פטריארך מוסקבה (פיודור רומנוב), ששב מן השבי הפולני והתמנה למשרתו במצוות בנו הצאר, הורה להטביל-מחדש אורתודוקסים מאוקראינה וליטא שביקשו להסתפח לכנסייה הרוסית, מתוך שילוב של חשש מהשפעות כפרניות מן החוץ ואי-הכרה בלגיטימיות של דתם.

קץ המשבר הביא עמו לרוסיה את מהפכת הדפוס לאמיתה; פעילותו של בית-הדפוס הממשלתי שהוקם במחצית המאה הקודמת הייתה מוגבלת ביותר. כאז כן עתה, הדפוס היה מונופולין מלכותי, בארץ שבה הפצת רעיונות חדשים נתקלה בחשדנות יתרה. ההרס הגדול שהשתרר לאחר המלחמות העלה את הצורך להפיץ סידורי תפילה, והופעת הדפוס ההמוני צירפה לכך את האפשרות להפיק עותקים אחידים במספר גדול ובמחיר נמוך. אלא שלשם כך נדרש להכין מהדורות מוסמכות של הספרים, והכנסייה ניצבה ביתר שאת מול הגיוון העצום בכתבי-היד. ב-1616, הצאר הסמיך את אב-המנזר דיוניסי מלאוורת השילוש-סרגייב – המרכז הלמדני היחיד שנותר בארץ החרבה והנחשלת מלכתחילה – ואת הנזירים המלומדים יוסף (איוואן נאסֶדקָה), ארסני ואנטוני להשוות בין העותקים הקיימים של כמה מסידורי התפילה ולהכין מהדורות לדפוס. הארבעה לא ידעו יוונית, ועברו אך ורק על כתבי-היד הסלאבוניים שחשבו לעתיקים. בין היתר, הם תיקנו פניות לפנים אחרות של השילוש הקדוש בתפילות שהתייחסו אך ורק לאלוהים האב או לישו, והסירו סיומות ארוכות יותר מקטעים אחרים (כמו התוספת "ובאש" ל"טבילה ברוח הקודש"); כל אלו הוגדרו על ידם ככפירות שחדרו לספרי הקודש. ב-1618 הם בתורם נשפטו על ידי הסינוד העליון של הכנסייה באשמת כפירה במהלך עבודתם, תואר הכמורה שלהם נשלל, והספרים הוחרמו. הפטריארך פילארט חנן אותם ושלחם להוסיף לשקוד על הכתבים.

התפישה האינטלקטואלית בכנסייה הרוסית, המבודדת מהשפעות זרות, נותרה צמודה למחשבה האורתודוקסית הישנה, והייתה פשטנית, מילולית, וספוגה בהערצת העבר. היא לא קיבלה כל הבחנה בין פרטי הטקס ומילות התפילה לאמונות ולתאולוגיה, והתייחסה לכל כמקשה אחת, שנדרש היה להעביר מדור לדור ללא כל שינוי ולבצע בדקדוק רב. הרוסים התייחסו בחשדנות רבה להתפתחויות ביתר העולם האורתודוקסי: בניגוד למוסקובי השאננה והמסוגרת, הכנסיות היווניות במרחב הים התיכון והרותניות באיחוד הפולני-ליטאי היו מצויות בתחרות קשה, ונדרשו להתמודד עם מיטב ההגות והלמדנות של הקתולים והפרוטסטנטים כאחד. אנשי הכנסייה המשכילים בוונציה, שהחליפה את ביזנטיון כמוקד האינטלקטואלי של הנצרות היוונית, ובקייב, שם ייסד המטרופוליט פטרו מוהילה אקדמיה ורשת בתי-ספר שנועדו לספק אלטרנטיבה למוסדות הישועיים, סיגלו לעצמם את עולם המושגים המתוחכם, הפיגורטיבי והמחולן של עידן הבארוק. האורתודוקסים הזרים אף החלו לחקות את האמנות הדתית המערבית, שהשתמשה בפרספקטיבה ובצבעים מציאותיים ששיוו לדמויות הקדושות מראה ממשי יותר. איקונות כאלו החלו לחדור לרוסיה, לאימתם של ראשי הכנסייה, שהיו אמונים על הסגנון הבלתי-טבעי והעל-טבעי במודגש של האיקונין האורתודוקסי המסורתי, וראו בטיפוס החדש חילול הקודש. ב-1626, כשאיש הכנסייה הרותני לברנטי זיזאני ביקר במוסקבה, הוא נעצר בהוראת פילארט וספריו נשרפו בפומבי; ב-1628 אסר הפטריארך על המקצוענים הזרים המעטים שישבו בבירה לשכור משרתים מקומיים, פן יושחתו אלו בהשפעתם, והגביל אותם לרובע המיוחד שלהם.

ליקויים ומתקנים
הכנסייה הרוסית של המאה ה-17 הייתה מוסד רב-ניגודים. מחד היא הייתה הגורם החזק ביותר במדינה אחרי הצאר, המוסד היחיד שנחלץ מתקופת הצרות ללא פגיעה קשה, ובבעלותה היו אדמות מעובדות נרחבות ויותר ממאה אלף משקי-בית של צמיתים. מאידך, מבנהה הפנימי היה רופף, ויכולת ההיררכיה לאכוף את סמכותה הייתה מוגבלת ביותר. בממלכה שכבשה נחלות חדשות ללא הרף (רוסיה גדלה בקצב ממוצע של 14,000 מילין מרובעים לשנה בין 1550 ל-1700), שטחי השיפוט של בכירי הכנסייה היו עצומים, והם לא יכלו לפקח בפועל על כל הכמרים והמאמינים. ועידות הכנסייה בלמו בהתמדה כל ניסיון לחלק את הנחלות ליחידות ברות-ניהול, משום החשש לאבד הכנסות מס. המוני הכמרים החילונים "לבני הגלימה" בכפרים חיו בריחוק, גאוגרפי ומנטלי, מן הבישופים הנזירים, "שחורי הגלימה": עיסוקם עבר אליהם בדרך כלל בירושה מאבותיהם, ללא הסמכה פורמלית, ורבים היו כמעט אנאלפביתים, ופרנסו את משפחותיהם בדוחק. הווית היום-יום של פשוטי העם בחבלים המרוחקים הייתה תערובת של נצרות עם מגוון מנהגים פגאניים ששרדו, כולל בידור מידיהם של זמרים נודדים – גלגולם של כהני האלילים הישנים – שערכו חגיגות פרועות. הרשויות ניסו לדכא מנהגים אלו ולהשליט מוסר נוצרי בכפרים, תוך איסור על שתייה לשכרה והפקרות. שיתוף הפעולה של האוכלוסייה, ושל הכמרים הזוטרים שהיו תלויים בה לפרנסתם, היה קלוש. משום ארכה הבלתי-נסבל של התפילה רווחו קיצורים והשמטות ובייחוד "הזמרה-ברבים" (מְנוֹגוֹגְלָסִיֶה), כך שעורכי הטקס דקלמו כל אחד קטע שונה, לעיתים חמישה או שישה במקביל, מנהג שעורר את חמתם של מבקרים אדוקים.

ההיררכיה הכנסייתית התקשתה להטיל מרותה לא רק על ההמונים. המנזרים הגדולים נותרו כאיים עצמאיים, עתירי נכסים והשפעה, ונשלטו בפועל על ידי ראשיהם. המרוחקים שבהם, כמו מנזר סולובצקי לחופי הים הצפוני, כמעט והתעלמו מן השלטונות. הריק שהותירו הממסד הנעדר וכמריו הבורים התמלא על ידי אחרים: הדרישות הרוחניות של ההמון נענו על ידי ערב-רב של מתבודדים, מתנבאים, סכלים קדושים ואחרים, שסמכותם נשענה על כריזמה ופופולריות. רבים מאלו היו כמרים או נזירים שהודחו וגורשו עקב מריבות עם הממונים עליהם; אחרים היו פשוטי עם, תכופות נשים, שהפכו לקדושים עממיים מתוך חיפוש רוחני.

בשנות ה-30 וה-40 צמח בתוך הכנסייה חוג קטן אך רב-השפעה של מתקנים, שמאסו בסיאוב של חיי הקהילה. כמו הרפורמטורים הפרוטסטנטים והקתולים באירופה מאה שנה קודם לכן, הם ביקשו לסגור את הפער בין הדת הרשמית להמוני העם, ולהפיץ את הנצרות בכל שכבות האוכלוסייה. בדיעבד, ההיסטוריונים העניקו להם את השם "קנאי החסידות הקדמונית" (המונחים "האמונה העתיקה", "החסידות הקדמונית" ושאר כינויים לאורתודוקסיה האידילית שהתיימרו להשיב את עטרתה ליושנה רווחים בכתביהם). ה"קנאים" היו צעירים יחסית, אדוקים ומוסרניים ביותר, וכללו כמרים שפעלו בקהילות לצד אנשי כנסייה וחצרנים רמי-דרג שתמכו בהם מן הבירה. הם הופיעו בזירה סביב 1636, כשהכומר הכריזמטי איש ניז'ני נובגורוד איוואן נֶרוֹנוֹב שיגר לפטריארך יהואסף איגרת בה ביקש לחסל את המְנוֹגוֹגְלָסִיֶה, הזמרים הנודדים ושאר קלקלות. ה"קנאים" התאספו סביב סטפן בוֹניפַטייֶב, הכומר המוודה של יורש-העצר אלכסיי. הם כללו בין היתר את בן-חסותו הצעיר של נרונוב, הכומר אבאקום, את הנזיר פאבל מקולומנה, את אב-המנזר ניקון ואת בן-האצולה פיודור רְטישְצֶ'ב, מקורבו של יורש-העצר. בניגוד לתמיכה שזכו לה בבירה, ה"קנאים" היו בלתי-אהודים בעליל במקומות פעילותם: אלו מבינותם ששירתו ככמרים בקהילות מרוחקות, כמו אבאקום ולוגין איש מורום, הוכו כמעט עד מוות כשביקשו לאסור הפקרות ושתייה לשכרה, ונאלצו להימלט.

פרצות
מוסקובי לא יכלה להתמיד בקפאונה הדתי ובבידודה. חולשתם ובקשותיהם לחסות ולהגנה של האורתודוקסים הזרים, עוררה בצארים תאבי הכיבוש תקווה לחלוש עליהם ולהגשים את חזון "רומי השלישית". המטרה הקרובה ביותר הייתה האחים לאמונה באיחוד הפולני-ליטאי, שדמו לרוסים בלשונם, ונלחצו על ידי הרשויות הקתוליות; הקוזאקים האורתודוקסים באוקראינה התמרדו מספר פעמים נגד שלטון האיחוד. הניגוד בין הסתגרנות הדתית והאינטלקטואלית לבין שאיפות השלטון התחוור ב-1643, כשהצאר מיכאל, שביקש לשפר את היחסים עם דנמרק-נורווגיה, הזמין את נסיך הכתר וַלדֶמָר לשאת את בתו אירֶנה לאישה. ולדמר היה מוכן להמיר את דתו מלותרנית לאורתודוקסית, אך לא להיטבל מחדש; התאולוגים שבאו עמו הפליאו להתנצח עם הכמרים המקומיים, וחשפו לעיני חצר המלוכה במופגן את פיגורם וניתוקם של האחרונים. הנישואין לא יצאו אל הפועל, והמאורע עורר מבוכה וחשבון נפש, ונכונות מסוימת לפתוח את רוסיה כלפי חוץ. אף בתוך הכנסייה הוברר כי לנוכח נחיתותה הלמדנית, לא היו לה מקורות משלה להסתמך עליהם במאבק עם הקתולים והפרוטסטנטים.

נאסדקה וחכמי בית-הדפוס החליטו להוציא לאור, לאחר עריכה ניכרת, שתי אסופות כתבים "מערביים" שנתחברו בפולין-ליטא: "ספר קירילוס הירושלמי" שנדפס במוסקבה ב-1644, ו"ספר האמונה האורתודוקסית האחת והאמיתית" שיצא ב-1648. האסופות הכילו מאמרים רבים שנכתבו בתגובה לאיחוד ברסט ב-1596, בו נכנעו רוב הבישופים הרותנים האורתודוקסים ללחץ השלטונות וקיבלו עליהם את מרות האפיפיור. המחברים הזדעזעו מן האיחוד ופירשו אותו כמאורע אפוקליפטי, "הַמֶּרֶד" (השנייה לתסלוניקים ב:ג) במהלכו תטעה הכנסייה אחר אמונות שקר, המבשר על קץ הימים שנועד לפי הערכתם להתרחש בתאריך הסמלי 1666. הם הזהירו את השומעים להם לדבוק בנצרות האמיתית, האורתודוקסית, אף בניסיונות הקשים המצפים להם בעת שלטון האנטיכריסטוס והארמגדון, שאת אימיהם תיארו בפירוט רב. שני המאספים זכו לפופולריות אדירה ברוסיה, שעדיין הייתה שרויה בתחושת אי-ודאות לאחר המשבר של ראשית המאה, והציתו את דמיונם של משכילים ופשוטי עם כאחד, לנוכח קרבת התאריך החזוי. גל קדחתני של ציפייה אפוקליפטית שטף את הארץ. הוא התבטא בין היתר בריבוי מצטרפים חדשים לחסידי האב קפיטון, נזיר קיצוני שפעל סמוך לקוסטרומה משנות ה-30 ודחה במופגן את סמכות ההיררכיה הכנסייתית. קפיטון ותלמידיו נהגו בפרישות קיצונית, עד כדי הרעבה עצמית למוות, מתוך ביטחון בכך שסוף הימים הולך וקרב.

ב-1645 עלה לכס המלכות אלכסיי בן השש-עשרה. הצאר הצעיר היה דמות רבת-סתירות. מחד, מעולם לא היה שליט רוסי שהלם כמותו את האידיאל האורתודוקסי של קיסר צדיק. בני הזמן דיווחו שבמהלך תענית ארבעים הימים בילה מדי יום בכנסייה כשש שעות, כשהוא עומד לאורך כל התפילה ומשתחווה על הרצפה בין 1,000 ל-1,500 פעם. מאידך, חינוכו בילדותו נמסר בידי הבויאר בוריס מורוזוב, אחד מן הרוסים המעטים שהיו בעלי השכלה רחבה וגילו עניין ובקיאות בתרבות האירופאית. מורוזוב הלביש את הנסיך הילד בבגדים "גרמניים", אירופאיים (המונח הרוסי "נֵמֶץ" שימש בכפל-לשון ל"גרמני" ול"זר" בכלל) ודאג להקנות לו ידיעות נרחבות. אלכסיי התקין בארמונו תיאטרון ורכש יצירות אמנות חילוניות, מנהגים זרים ומגונים, והקים מצפה כוכבים לצורך עיסוק באסטרונומיה, שנחשבה על ידי הכנסייה לכישוף. הוא אף הלעיט את עופותיו הדורסים ביונים, כשהוא מפר את הטאבו הרוסי על פגיעה בציפורים המקודשות. ידידו רטישצ'ב, שחלק את רוחב האופקים של מורם מורוזוב, הקים בין 1645 ל-1647 את המוסד הראשון להשכלה גבוהה בממלכה, במנזר אנדריאס הקדוש במוסקבה, והזמין לשם איושו 30 נזירים מלומדים מאוקראינה, בראשם אפיפני סלבינצקי. הלה וכמה מרעיו צורפו למפעל לההדרת סידורי התפילה בבית-הדפוס הכנסייתי; מלבד המאספים האפוקליפטיים, יותר משלושים כרכים שתורגמו מיוונית נדפסו באותן שנים. אף סטפן בוניפטייב, מוודהו של השליט ומנהיגם-למעשה של "קנאי החסידות", הפגין נטייה פרו-יוונית מובהקת בשאלות הדת והעריץ את התחכום הלמדני ואת ההדר הטקסי של הכנסייה האחרת.

אלכסיי ביקש לקדם את הפיכתה של רוסיה למדינה מודרנית ולה בירוקרטיה ריכוזית וחוק סדור. ב-1649 נכנס לתוקף קובץ חוקים חדש, שהחליף אינספור מסורות והסדרים מקומיים, שכפה צמיתות על רוב האיכרות וחיסל רבים מהמעקפים שאפשרו הימלטות מגורל צמית – על מנזרים נאסר להעניק מקלט לצמיתים נמלטים. כמו כן, קוצצה האוטונומיה של הכנסייה, ורבות מזכויות-היתר שלה בתחום השיפוט הפנימי הופקעו על ידי המדינה. הבירוקרטיה הממשלתית וקובץ החוקים נגסו בחירויות ובאוטונומיות שונות של האוכלוסייה, ועוררו מרמור וכעס. באותה השנה פרצו מרידות ברבות מערי רוסיה.

מתיוונים
ב-27 בינואר 1649 הגיע למוסקבה פטריארך ירושלים פאיסיוס, למטרת גיוס צדקה. פאיסיוס נועד לשיחות ממושכות עם הצאר, עם בוניפטייב ועם פטריארך מוסקבה, יוסף. בכורתה של רוסיה בקרב האורתודוקסים נדונה: הקוזאקים המורדים בהנהגת חמלניצקי השתלטו באותה עת על שטחים גדולים בפולין-ליטא ופנו לעזרת הממלכה, וסיפוחם הפך לאפשרות ממשית מתמיד. פאיסיוס הצביע באוזני בני-שיחו על הבדלים בנוהג הדתי בין האורתודוקסים הזרים לרוסים, אותם תיאר כנובעים משגיאות בהעברת המסורת הביזנטית הטהורה. הפטריארך הירושלמי מילא כפי הנראה תפקיד מכריע בהתגבשות עמדתם של אלכסיי ומקורביו לפיה הפיכתה של רוסיה לאימפריה אורתודוקסית עולמית, ואף קודם לכן תיקון חיי הדת הקלוקלים, היו מותנים באחדות מלאה עם היוונים והרותנים בכל הנוגע לסדרי הטקס והתפילה. האורח היווני הותיר בבירה את אחד מבני-לווייתו, ארסניוס (שנודע במוסקבה בתור "ארסניוס היווני"), כדי לסייע כמלומד. ארסניוס היה דמות צבעונית, שהתגלה בדיעבד כי המיר את דתו שלוש פעמים, פעמיים לקתולית ופעם אחת לאסלאם. מיד כשנודע הדבר, הוא נעצר ונשלח למנזר סולובצקי המרוחק והשמור היטב, ששימש כבית-סוהר למי שסר חנם בעיני הכנסייה. מנגד, הצאר צירף למשלחתו של פאיסיוס את איש אמונו הנזיר ארסני סוחאנוב, איש כמורה רוסי שידע מספר שפות, והוטל עליו לנסוע למזרח ולדווח במדויק על ההבדלים הדתיים שימצא.

פאיסיוס נפגש אף עם אב-מנזר נובוספאסקי, אחד מראשי ה"קנאים" שדרך כוכבו בהיררכיה הכנסייתית, ניקון. אב-המנזר בן הארבעים-וארבע, בן איכרים שעלה מדרגת נזיר פשוט ונודע ברבים בתור בעל תפילה נאה וסיבולת רבה בעריכת הטקסים הארכניים (אמת המידה העליונה לאדיקות ברוסיה), רכש את אהדתם של הצאר ובוניפטייב, שראו בו מועמד מועדף למשרת פטריארך מוסקבה. כמו רבים מה"קנאים" הקרתנים יותר, ולהבדיל מרטישצ'ב ודומיו, היה אחוז בתודעת עליונות רוסית ובשנאת זרים מובהקת. ניקון, שלא היה מלומד, הודיע ברבים כי עבר שינוי עמוק ביחס ליוונים, באופן שהלם להפליא את עמדת אדונו השליט ומקורביו: עתה ראה בהם דוגמה ומופת לחיקוי והערצה, ואת נוטריה של המסורת האורתודוקסית האמיתית, שנשחתה ברוסיה. באביב אותה שנה קודם למטרופוליט נובגורוד, עמדה בכירה בהיררכיה הכנסייתית שהייתה שנייה לפטריארך בלבד.

"קנאי החסידות" עיינו את הפטריארך יוסף, שלא היה נלהב לגבי תוכנית הרפורמה שלהם והעדיף מסלול שמרני ופשרני. הם לחצו עליו ללא הרף לאסור רשמית על המְנוֹגוֹגְלָסִיֶה, שהטרידה אותם ביותר. יוסף, בתורו, חשש לעורר מדנים מן הסוג שבעטיו נעשו שפטים בכמרים "קנאים" בקנה מידה רחב; רבים מהכמרים והדיאקונים התנגדו לאיסור לא רק משום שהיה מאריך מאוד את התפילה ומכעיס את קהלם, אלא משום שלא ידעו לקרוא היטב או בכלל, והמלמול של הקטעים במקביל אפשר להם להסוות זאת. בוניפטייב הזועם והצאר שיגרו איגרת אל פטריארך קונסטנטינופול, פרתניוס, בהכרה משתמעת בסמכותו על הכנסייה הרוסית. הלה השיב בדצמבר 1650 כי התובעים לאסור על הקיצור צודקים. ב-18 בפברואר 1651 נאלץ יוסף לכנס ועידה כנסייתית בה הוכרזה המְנוֹגוֹגְלָסִיֶה כפסולה מכל וכל. כעבור שנה נפטר יוסף, שבע מאבקים עם ה"קנאים".

ניקון: 1652–1658
בראש הכנסייה
ב-25 ביולי 1652 מונה ניקון לפטריארך מוסקבה החדש, בתמיכתם של אלכסיי ובוניפטייב; התפקיד הוצע לאחרון, והוא דחה אותו באמרו שניקון הוא המועמד העדיף. בראש הכנסייה החדש ניכרו מלכתחילה הגדרה מרחיבה ביותר של סמכויות משרתו, שתוארו בפי יריביו כתאוות שררה וכבוד: הוא טען בזכרונותיו שתבע מהצאר והבויארים להישבע לו אמונים כתנאי להסכמתו להתמנות. תוך זמן קצר קיבל את רשות אלכסיי להיקרא "הריבון הרם" (וֶליקי גוֹסוּדָר), אחד מתוארי הצאר שנמסר בעבר לפילארט, שהיה עוצר בפועל ואבי השליט. ניקון פיתח בסופו של דבר תפישה כמעט-קתולית שגרסה את עליונות הפטריארך על השליט החילוני, אך את רובה גיבש כנראה מאוחר הרבה יותר, בעת גלותו, ואין זה ברור עד כמה אחז ברעיונות דומים בשלב כה מוקדם.

עם עלייתו לכס, הצטננו יחסיו עם חבריו ה"קנאים" הקרתנים, כמו נרונוב, שהחלו לגנותו כרודן קפריזי וחסר מעצורים. ניקון העביר ממשרתם ולעיתים נידה אנשי כנסייה בכירים לאינספור, ומינה את מקורביו האישיים למשרות הרמות, ואלו הואשמו במהרה בשחיתות ובדורסנות. הפטריארך פיטר ארבעה אנשים ממשרת הארכיבישוף בסוזדל בתוך שש שנים בטרם הצליח למנות את בן-חסותו סטפן, והחליף את כל ראשי המנזרים בבירה מוסקבה. הוא הקים כמה מנזרים עצומים חדשים, בראשם מנזר נובו-ירוסלימסקי, שלצורך בנייתם העביר ממון רב שנדרש להוצאות אחרות של הכנסייה. כמו כן, הפקיע נחלות משטחי השיפוט של הבישופים האחרים לטובת האפארכיה האישית של הפטריארך. לבסוף, ריכז בידיו סמכויות רבות שהיו מבוזרות בעבר בדרגים הנמוכים יותר של ההיררכיה: כמרי קהילה לא יכלו עוד לבקש מינוי מהבישופים שלהם, אלא נדרשו לעתור ישירות לחצר הפטריארך, מה שהקשה ביותר על ההליך, והם נדרשו תכופות לשלם שוחד רב למזכירו של ניקון, איוואן קוקושילוב. לבסוף, ניקון הכביד מאוד את נטל המס שנדרשו הכמרים לגבות, עד כדי רישושם המוחלט. במקומות מסוימים, המס הוכפל ביחס למה שנתבע בימי פילארט חצי-יובל קודם. כנסיות מקומיות רבות ננטשו משום שהכמרים בהן לא יכלו לעמוד בתשלומים ונמלטו.

תזכיר 1653
ניקון פנה אל הדבר שלשמו נתמנה על ידי הצאר: האחדת סידורי התפילה וכללי הטקס הרוסיים עם אלו היווניים. הפטריארך עצמו היה רחוק מלמדנות, ולא התעניין בנוסחאות התפילה, פרט שהעביר לטיפולם של אחרים, אך ייחס חשיבות יתרה לענייני הטקס החיצוניים, כמי שערך אותם בהדר רב. ב-1653 זימן לחצרו את ארסניוס היווני, אותו הכיר בסולובצקי, ומינה אותו למגיה הראשי בבית-הדפוס. נאסדקה בן השמונים עזב את משרתו: לא ידוע אם פרש עקב גילו, או שהתפטר במחאה, או שפוטר על ידי ניקון. באותה עת שהה במוסקבה גבריאל, מטרופוליט נפפקטוס, שהרבה לשוחח עם ניקון ולעודד את ההתקרבות בין שתי הכנסיות ואת האחדת סדרי הטקס שלהן. כשהלה עזב באביב, הגיע במקומו אתנסיוס (השלישי), פטריארך קונסטנטינופול בדימוס, שהביע בפני החצרנים וראשי הכנסייה את אותן דעות. פאיסיוס שיגר לניקון את ספר "הליטורגיה הקדושה עם פירושים מאת מורים שונים" (Ἡ θεία λειτουργία μετὰ ἐξηγήσεων διαφόρων διδασκάλων) מאת יוחנן נתנאליס, שנדפס ב-1574, והסביר כל פרט ופרט בכללי הטקס לפי הנוסח היווני, כשהוא טוען אותו במשמעויות רוחניות וסמליות. החיבור, שנודע ברוסיה בשם "הלוחות" (סקריז'ל) סיפק הצדקה נרחבת לשינוי אורח הליטורגיה הרוסי.

ב-11 בפברואר 1653 הוציא בית-הדפוס מהדורה חדשה של סידור התהילים, בה הושמטו שני קטעים: אחד הורה על עריכת שש-עשרה השתחוויות בעת תפילת אפרים הסורי, והשני הסביר כיצד להצטלב בשתי אצבעות. ב-21 בפברואר שיגר ניקון איגרת (פמיאט, או תזכיר) אל כל הכנסיות, בה נכתב כי לפי מסורת השליחים ואבות הכנסייה, יש להצטלב בשלוש אצבעות, וכי בעת תפילת אפרים הסורי יש לערוך ארבע השתחוויות בלבד ושתים-עשרה קידות.

ב-7 ביוני שב ארסני סוחאנוב ממסעו בדרום אירופה ובמזרח, וב-26 ביולי הגיש לצאר, לניקון וליתר ראשי הכנסייה את הדו"ח שחיבר. הוא אישר כי בכל הארצות האורתודוקסיות, מוולאכיה ועד ארץ הקודש, המנהג הדתי שונה ממנהג רוסיה, וכי אנשים מצטלבים בשלוש אצבעות, קדים ולא משתחווים ברוב קטעי התפילה, במהלך הליטורגיה מוגשות חמש כיכרות לחם קודש ולא שבע, וכיוצא בזה. באוקטובר, סוחאנוב נשלח שוב להר אתוס ולכל המזרח, כשבאמתחתו פרוות יקרות וזהב רב, כדי לרכוש כתבי-יד עתיקים של סידורי התפילה, לשימושם של מגיהי ומהדירי בית-הדפוס בתיקון ספרי הדת הרוסיים.

רדיפת המתנגדים הראשונים
בקיץ ובסתיו של אותה שנה אירע אחד הפרקים הסתומים ביותר בתולדות הקרע הכנסייתי. ניקון ורשויות הכנסייה התעמתו עם ורדפו כמה מוותיקי ה"קנאים". ביולי 1653 הגיעה לחצר הפטריארך תלונה ממושל העיר מורום לגבי הכומר לוגין, ידידם של נרונוב, אבאקום ואחרים. הלה נזף באשת המושל שהייתה מאופרת בכבדות וסירב לברכה. כשאחד ממקורבי המושל השווה את האיפור לצבע הלבן המעטר את צלמיות אם האלוהים והקדושים, הכומר ענה בקוצר רוח, והנציב הנזעם ניצל זאת כדי להאשימו בביזוי האיקונות. עוד קודם לכן היה לוגין מצוי בריב מתמשך עם חלק מתושבי העיר, שכעסו על נוקשותו ומאבקו בשתייה לשכרה, וביקשו למנות במקומו לכומר אחד איוואן סרגייב. ניקון ערך ללוגין משפט כנסייתי, סילקו ממשרתו ושילחו לגלות.

נרונוב יצא להגנת בן-חסותו, וגינה את הפטריארך במילים קשות בעת הכינוס שדן בגורל לוגין. רבים מאנשי הסגל בקתדרלת קזאן, שנרונוב עמד בראשה, היו מסוכסכים עמו, וניצלו את ההזדמנות להגיש עתירה רווית השמצות נגד הכומר המקורב למלכות בעל הסגנון הבוטה, שהכעיס אנשי כנסייה רמי-דרג עוד קודם. החותמים עליה תוגמלו כדבעי מגבוה: אחד קודם, בנו של אחר קיבל משרה, ושלישי שוחרר ממאסר בתמורה לעדותו. נרונוב עבר חקירה משפילה, הודח, הוכה, וב-13 באוגוסט גורש לגלות במנזר באי קמני . במחצית השנה שלאחר מכן, עד ראשית 1654, שיגר מספר רב של איגרות אל הצאר ואל בוניפטייב, שהיו רצופות בתלונות אודות ניקון. הכומר המגורש תיאר את שינוי אורח ההצטלבות ושינוי מספר ההשתחוויות כמקור ל"מהומה רבתי", ל"בלבול עצום" ו"אסון", כפגיעה במסורת הרוסית המקודשת, ואף כתב במקום אחד שהממלכה עתידה ליפול תחת שלטון הרשע של האפיפיור וכי קץ הימים קרב. הוא תיאר את ארסניוס היווני כנוכל וכופר, ואף הפציר בצאר לכנס ועידה כדי לפתור את התסבוכת. אמירות אלו הן ההתנגדות המתועדת הראשונה לשינוי סדרי הטקס, ומטרימות את הסגנון האפוקליפטי והדרמטי של אלו שעשו לימים את שלילת התיקונים למצעם הדתי, עד כדי כך שהפרשייה נחשבה בעיני היסטוריונים מוקדמים לראשיתה של תנועת האנטי-רפורמה. עם זאת, נקודות אלו הופיעו בטקסט רק במשורה, לצד תלונות רבות מספור על התנהלותו הכללית והמוסרית של הפטריארך, ואין כל סימן לכך שנרונוב נענש בשל שלילתו את התיקונים הדתיים, או שעניין זה היה בעל חשיבות במקרהו.

אבאקום, ידידו של נרונוב, חסר משרת כומר לאחר שגורש על ידי בני קהילתו בכפר יוּרְיֶיבֶץ, שהתקוממו על מוסרנותו וקנאותו הדתית והיכוהו נמרצות מספר פעמים. הוא נהג לקרוא קטעים מסידור התפילה בקתדרלת קזאן, דבר שהתאפשר תחת נרונוב, וכנראה קיווה לרשת את משרת מיטיבו. כשהלה סולק, אבאקום נקלע לתגרה אלימה עם אנשי הסגל, שלא סבלו עוד את התפרצויותיו לבניין, וקילל את הפטריארך בפומבי כשהוא מכנה אותו "בן זנונים מנאף". ב-21 באוגוסט 1653 נעצר, נשפט ונידון לגלות ביקוצק שבסיביר הרחוקה. באוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה בכלא כעבור עשרים שנה לערך, כשהיה מהבולטים במתנגדי הרפורמה, תיאר אבאקום את מאסרו וגלותו כפועל יוצא של מאבקו נגד התיקונים, אותם תיאר בספר כשטניים, ואף ציין שנרונוב ואחרים חוו חזיונות אזהרה מפניהם. אך אין כל עדות בת-הזמן לכך שפעל נגדם בשעתו. הצאר התערב והמתיק את עונשו, והוא נותר בדרגתו ואף מונה לנהל קתדרלה בטובולסק, עיר מרכזית יותר בסיביר. בשנים הבאות שירת אבאקום נאמנה את השלטון והכנסייה, ללא כל ראיה ליציאה נגד התיקונים. ללוגין, נרונוב ואבאקום מקובל לצרף "קנאי" נוסף בשם דניל, כעוד קורבן של ניקון מאותה עת שנרדף בשל כך שמחה על השינויים הליטורגיים. אך אודותיו ידוע רק שהיה מצוי ביחסים קשים עם בני קהילתו בקוסטרומה וחשוף לאלימות מצדם, ובמאי 1652 הם עשו בו שפטים וגירשוהו.

ספיח נוסף לפרשייה זו אירע כעבור פחות משנה, באביב 1654. בעת שראשי הכנסייה הסכימו לרפורמות ליטורגיות נוספות של ניקון. פאבל בישוף קולומנה, "קנאי" אף הוא, הוסיף לחתימתו הסתייגות שנגעה לא להחלטות עצמן, אלא להסרת ההוראות לגבי מספר ההשתחוויות מסידור התהילים במזכר 1653. פאבל נמוג מן ההיסטוריה באותה עת ולא ידוע מה עלה בגורלו; כעבור יותר מעשור, הורשע ניקון על ידי הכנסייה ברציחתו ובהעלמתו ללא זכר. פאולוס מחלב מזכיר בחטף כי ניקון "גירש" את הבישוף, וניקון התלונן אודותיו במכתב לפאיסיוס. איגרת מנרונוב לצארינה מ-2 במאי 1654 מונה את פאבל יחד עם אבאקום, לוגין והאחרים כמי ש"נרדפו ועונו בידי הפטריארך." במכתבו, נרונוב הזכיר בקצרה את עניין המחאה ושאלות של עדיפות וקדמוניות נוסחים, אך קבע שהבישוף נענש משום רשעותו של ניקון ושנאתו לצדיקים. לא ידוע אם הסתייגותו של פאבל מילאה תפקיד כלשהו במה שאירע לו, שכן לניקון היו עילות אחרות וממשיות יותר: הפטריארך חמס את בישופות קולומנה, שפורקה וסופחה לנחלותיו האישיות של ניקון ב-1657, ונטר לפאבל טינה על כך שתמך באנטוני מניז'ני נובגורוד למשרת ראש הכנסייה בשעתו.

כך, אף על פי שהמעשה בארבעת (וכנראה שלושת) ה"קנאים" שגורשו בקיץ 1653 ובפאבל מקולומנה משקף אולי מחאה ראשונית נגד השינויים הליטורגיים, לפחות במידת-מה מצדו של נרונוב, משקלו של היבט זה במאורע לא ברור, וייתכן שהיה שולי. רדיפתם של נרונוב, אבאקום ופאבל נעשתה לציון דרך היסטורי רק שנים מאוחר יותר, כשמתנגדי הרפורמה חיפשו קדושים מעונים. בישוף קולומנה העלום, במיוחד, צויר כדמות נשגבת, ובשל דרגתו הכנסייתית הרמה נוצרו סביבו אגדות מאגדות שונות.

מועצת 1654
ניקון המשיך בתוכנית הליטורגית שלו. בראשית 1654 פנה אל אלכסיי בבקשה לכנס מועצה כללית, שנערכה במוסקבה בשלהי מרץ או בראשית אפריל. חמישה מטרופוליטים וארבעה ארכיבישופים, לצד עוד עשרים-וחמישה אנשי כנסייה רמי-דרג, נכחו. ניקון פתח בהקראת צו פטריארך קונסטנטינופול מ-1593 שהעניק עצמאות לכנסייה המוסקובית, ובו הודגש הצורך לשמור על "סדריה" של האורתודוקסיה מימים ימימה. ניקון פירש זאת בעיני הנמצאים כאחידות בסדרי התפילה, אם כי הטקסט המקורי לא מתייחס לכך כלל, והכנסיות האורתודוקסיות התירו מימים ימימה מגוון רחב של מנהגים מקומיים. ייתכן והבין כך את הטקסט באמת, משום שהמילה היוונית "סדרים" (κατάστασις) תורגמה בסלאבונית למילה "אוּסטָב" שמשמעותה "סידור תפילה"; ייתכן שכמקובל ברוסיה, לא הבדיל בין פרטי הפרטים של הטקס לחוקים ולעיקרי האמונה. אז מנה כמה הבדלים בולטים בין הנהוג בקרב היוונים לנהוג בארצו, ותיאר אותם כחידושים רוסיים שמקורם מטעויות שנפלו במסורת הטהורה שנתקבלה מביזנטיון, וכסותרים את החיוב מ-1593. לשאלתו, ענו הצאר והנוכחים כי "יאה ונאה לתקן את ספרי התפילה לפי כתבי-היד הסלאבוניים והיווניים העתיקים." לאחר מכן, הפטריארך מנה שישה פרטים בנוהג הדתי שביקש לשנות: הותרת הדלתות פתוחות עד לכניסת הכמרים באוכריסטיה, שעת עריכת האוכריסטיה, מתן אפשרות להדיוטות לקרוא מן הבימה, אי-הנחת שרידי קדושים מתחת למזבח, ומספר ההשתחוויות במהלך ימי התענית, וסדר הנחת המפות המקודשות על המזבח. על כל פרט ענו המתכנסים בנפרד כי "יאה ונאה לתקן". ההכרה בכך שנפלו שגיאות וטעויות בידי מעתיקי סידורי התפילה לא הייתה חדשה, אך במועצת 1654, ניקון הציג את המנהג הרוסי כנגוע ב"חידושים", ניסוח חריף באזניים אורתודוקסיות שלא היה לו תקדים. ניקון פסח לחלוטין על כמה הבדלים משמעותיים, כמו מספר ה"הללויה" בתפילה והניסוח של הצהרת האמונה, משום שאלו (כמו אורח ההצטלבות ששינה על דעת עצמו) נקבעו בנוסחם הרוסי בהחלטות ועידת הסטוגלב המחייבת מ-1551, ומועצה של אנשי כנסייה רוסים בלבד לא הייתה יכולה להתעלם מהן. כל הנוכחים חתמו על ההחלטות. ההסכמה הרחבה הוצגה כמנדט ברור לערוך את ספרי התפילה.

כחודשיים לאחר נעילת המועצה, ב-12 ביוני 1654, הריץ ניקון מכתב לפאיסיוס, ובו 27 שאלות על הבדלי הנוסח והטקס בין הכנסיות היוונית והרוסית. הסעיפים כללו את שש הנקודות שהעלה הפטריארך במועצה, אופן ההצטלבות, מספר ההשתחוויות, האופן בו קורא הכומר את הווידוי ועוד. הוא ביקש מפאיסיוס לערוך מועצה של פטריארכים במזרח ולהודיע מה דעת כלל הכנסייה האורתודוקסית על כך. פאיסיוס נענה לניקון, והחל בכינוס מועצה שמנתה עשרות אנשי כנסייה בכירים על מנת לערוך דיון מפורט בשאלותיו. באותו הקיץ שהה הצאר בספר המערבי כדי לפקד על הצבא במערכה נגד פולין, וניקון כיהן כמעין עוצר. הפטריארך, שהוסיף לאחוז בגישה הרוסית השמרנית לאמנות דתית, הורה להחרים מספר גדול של איקונות שצוירו בסגנון "פרנקי" (מערבי) ריאליסטי מבתים פרטיים במוסקבה. פשוטי העם לא הבחינו בין איקונות מסורתיות ל"פרנקיות" וייחסו לכל צלמית דתית קדושה וסגולות ברכה, והתמרמרו וזעמו על המעשה. המגפה הקשה שפרצה במוסקבה זמן קצר לאחר מכן יוחסה לחטאו של ניקון, והפופולריות של הפטריארך הכוחני נפגעה.

באותה עת, מספר גדול של ספרי קודש ותפילה מחוץ לארץ החל להגיע למוסקבה. ביוני, מטרופוליט סרביה גבריאל שבא לבקר את ניקון הביא עמו מספר סידורים. בספטמבר, ארסני סוחאנוב שב ממסעו, כשהוא נושא עמו 498 כרכים שהביא ממנזרי הר אתוס ומיתר המזרח: הוא הודיע לפטריארך ולצאר כי נזירים יוונים בהר הקדוש שרפו סידורים רוסיים משום שמצאו בהם דברי מינות. יותר מ-200 נוספים נשלחו מהכנסיות האורתודוקסיות באלכסנדריה ובירושלים. העתיקים שבספרים היו בני המאה השמינית. הם כללו כתבי קודש, פרשנות מקרא, ספרות מיסטית ועוד, אך סידורי תפילה כמעט ולא נמצאו בינותם.

ב-2 בפברואר 1655 הגיע לבירה פטריארך אנטיוכיה האורתודוקסי, מקריוס, בלווית בנו, הכרוניקן פאולוס מחלב. ניקון קיווה להסתייע בנוכחותו של היררך כה בכיר כדי לקדם את תוכנית הרפורמה שלו, וביקש ממקריוס ומגבריאל להתלוות אליו ולהעיר על כל פגם ופגם שימצאו בסדרי הטקס המקומיים. הוא הרבה לשאול את מקריוס על המנהגים היווניים. ב-4 במרץ 1655, חג האורתודוקסיה, ערכו ניקון ומקריוס ביחד את התפילה בקתדרלת העלייה לשמים, בפני אלכסיי וקהל עצום שמנה נכבדים רבים. ניקון עורר חרדה וזעם כשהורה להביא כמה איקונות מוחרמות, נשא דרשה נגד הסגנון המערבי אותו גינה כחילול הקודש, השחית אותן והורה לשרפן. הצאר התערב והורה לקבור אותן בצורה מכובדת. אז דרש ניקון בתקיפות נגד אופן ההצטלבות בשתי אצבעות, כפי שצווה בהחלטות הסטוגלב, וביקש ממקריוס לתקף את דבריו. פטריארך אנטיוכיה, באמצעות מתורגמן, פנה אל הקהל והודיע כי "לא באנטיוכיה, לא באלכסנדריה, לא בירושלים ואף לא בארצות הקוזאקים או במולדביה ובוולאכיה... אין איש מצטלב כך, אלא רק בשלוש אצבעות."

מועצת 1655 והסלוז'בניק
ממוזער|שמאל|סלוז'בניק במהדורת 1655
ניקון המעודד כינס עתה מועצה נוספת של ראשי הכנסייה הרוסית, אליה הוזמנו מטרופוליטים, בישופים וראשי מנזרים רבים. היא נערכה במוסקבה ב-25 במרץ 1655, ונמשכה שבוע. פאולוס מחלב תיעד אותה בזכרונותיו. ניקון העלה בפני ההיררכים שמונה שגיאות שמצא בכללי הטקס ובתפילות שנבדלו מנהגי היוונים, ושנדרש היה לתקן: שימוש במפות פשוטות לאוכריסטיה ולא באנטימנסיה מעוטרת; חיתוך של ארבעה רקיקים מלחם הקודש בעת תפילת ההכנה, ולא תשעה; מספר שגיאות בטקסט של הצהרת האמונה, בייחוד הוספת התואר "האמיתי" לרוח הקודש במלל הרוסי, שאיננו קיים בנוסח היווני; הערצת איקונות רק פעמים בודדות בשנה, ולא תדיר; הימנעות מלחלק לקהל את שאריות הלחם שלא קודשו, האנטידורון, בסוף הטקס; אופן ההצטלבות, בשתי אצבעות במקום בשלוש; והטבלה-מחדש של קתולים ונוצרים זרים אחרים במקום להסתפק בכך שכבר נטבלו. הסעיף האחרון לא תועד.

מקריוס מילא תפקיד מכריע, כשהוא מייעץ רבות לניקון. התיקונים שהועברו התגלמו בפועל בהכנת מהדורה חדשה של הסידור המכיל את החלקים בטקס הנאמרים בידי הכומר – "סלוּזֶ'בּניק" ברוסית או "אֶווכוֹלוֹגיוֹן" ביוונית. הספר החדש, שכל כומר השתמש בו תדירות, היווה את חלק הארי של הרפורמה הניקונית כולה. ארסניוס הכין עבור הנוכחים טיוטה סלאבונית גולמית לאישור. פאולוס מחלב העיד שניקון אמר: "רוסי ובן רוסי אנוכי, אך דתי יוונית." לפי זכרונות פאולוס, חלק מהבישופים התקוממו בינם לבינם על שינוי המסורות המקומיות, אך איש מהם לא העז למחות בפני הפטריארך, בזכרם את גורלו של פאבל מקולומנה. ניקון הורה להפיץ את הסלוּזֶ'בּניק החדש כדי להנחיל את התיקונים שביקש, ואת המנהג היווני ככלל, בין כמרי רוסיה. כמו כן הורה הפטריארך לתפור 15,000 אנטימנסיות ולהשתמש בהן בכל הכנסיות.

ב-15 במאי 1655, חודש וחצי לאחר נעילת הוועידה במוסקבה, הגיע לבסוף המענה מן המועצה שכינס פאיסיוס בקונסטנטינופול, כשהוא חתום על ידיו ועוד 24 מטרופוליטים, ארכיבישוף ושלושה בישופים. התשובות נאספו ונערכו על ידי מלטיוס סיריגוס , גדול התאולוגים היוונים בני הזמן. האיגרת שיבחה את ניקון על מאמציו ועל רצונו להביא לאחדות בין הכנסיות, אך הייתה בה נימה חזקה שקראה לריסון ולפיוס, ובין השיטין גם חוסר סבלנות ולגלוג מופגן כלפי מה שנראה ליוונים כשאלות נוקדניות ומיותרות. פאיסיוס והיוונים היו משוכנעים לחלוטין (כשהם טועים) בקדמות מנהגיהם ובכך שלא השתנו כלל מאז חתימת המועצות האקומניות תשע-מאות שנים קודם לכן, אך הכירו במידת-מה בהתפתחות ההיסטורית של הליטורגיה, וציינו כי הטיפיקון נתחבר קמעא קמעא. יתרה מזאת, הם הבהירו כי הכנסייה לא חתרה מעולם לאחידות מוחלטת בפרטי הטקס, וניתן היה לגלות סובלנות כלפי הבדלים בעניינים חיצוניים כל עוד שלא התנגשו באמונות היסוד:

לגבי תלונותיו של ניקון אודות החולקים עליו, ביקש פאיסיוס מתינות:

ולגבי אופן החזקת האצבעות בידי הכומר כשהוא מברך, פאיסיוס ועמיתיו הדגישו:

ב-20 בספטמבר 1655 יצא לאור הסלוּזֶ'בּניק המתוקן שתורגם והוגה על ידי ארסניוס ויתר המלומדים בבית-הדפוס הפטריארכלי. עוד ב-24 לחודש ציווה ניקון להכין מהדורה חדשה עם מספר תיקונים, וב-26 באוקטובר 1655 הורה על כך שוב. המהדורה המתוקנת הייתה מוכנה לבסוף ב-5 בינואר 1656. אף בכך לא הקיץ הקץ, ונדרשו תיקונים נוספים; מהדורות חדשות יצאו שוב באותה השנה, ב-1657 וב-1658, כשכל אחת שונה מהקודמת. בסך הכול נדפסו 1,400 כרכים. לסלוּזֶ'בּניק נלוותה הקדמה ארכנית שתיארה את השתלשלות התיקונים שהנהיג הפטריארך. נכתב שם שלאחר שניקון מצא שהספרים המקומיים מלאים שגיאות וסתירות, הוא חקר את ההבדלים וביקש עצה מכנסיית-האם בקונסטנטינופול לגבי ההבדלים בפרטי הטקס והתפילה. כשנתקבל המענה מהם, ניקון, מקריוס, גבריאל והבישופים המקומיים חקרו את מאות "כתבי-היד הקדמוניים" שהובאו מחוצה לרוסיה, מצאו שהם מסכימים בכל הפרטים, וציוו על חכמי בית-הדפוס להכין מהדורות מתוקנות של סידורי התפילה בהתבסס עליהם.

גרסה זו של ההיסטוריה, שהייתה מקובלת במשך מאות שנים על הכנסייה הרוסית כתיאור הרשמי של המאורעות, הייתה שקרית בעליל: מכתב התשובה מפאיסיוס לא הגיע אלא לאחר שהתיקונים שניקון ביקש נתקבלו על ידי הבישופים; ניקון הבור ועמיתיו לא היו יכולים לסקור מאות כרכים, שלא היו ביניהם כמעט ספרי תפילה, בזמן הקצר שעמד לרשותם בין הבאתם על ידי סוחאנוב לנעילת המועצה. לבסוף, ארסניוס, סלבינצקי וקומץ שותפיהם לא יכלו להכין את הסלוּזֶ'בּניק המתוקן על סמך "כתבים קדמוניים", לא רק משום שהשוואת נוסחים מקיפה הייתה מפעל עצום שהיה מצריך שנות עבודה רבות אף אם היו עומדים לרשותם הנוסחים הקדמוניים, אלא משום שגם אם אפשר היה בכלל לערוך נוסח חדש-ישן כזה, הוא היה שונה מאוד מהסדר המקובל בין היוונים, ובכך הייתה נסתרת כל תכלית עמלם, אחידות בין הכנסיות. בנוסף לכל אלו, ההקדמה צנזרה חלקים חשובים מהמכתב ששלח פאיסיוס, בייחוד הקטע בו הודגש כי אין חשיבות לאופן בו מוחזקות האצבעות.

פרופ' אלכסיי דימיטרבסקי, חוקר מודרני שפעל בשלהי המאה ה-19, הגיע למסקנה שהמגיהים בבית-הדפוס הסתמכו בעיקר על הסידור שנדפס ב-1604 בסטרטין שבאוקראינה על ידי בישוף לבוב האורתודוקסי גדעון בלבן , אותו הצליבו עם מהדורת האֶווכוֹלוֹגיוֹן בשפה היוונית שנפוצה בימיהם, שנדפסה על ידי אנטוניו פינלי בוונציה ב-1602. קשה לדעת מה הייתה דעתו של ניקון, שלא ידע יוונית ולא היה יכול לפקח על ההיבט הטכני של התהליך. מבקרים בני התקופה שגינו את הרפורמה האמינו שהמגיהים, בייחוד ארסניוס (שהצטייר על ידם כאיש נכלולי ורמאי), הטעו את הפטריארך לחשוב שהתבססו על כתבים קדומים. היסטוריונים מסוימים סברו שהאמין כי הספרים היווניים החדשים שימרו את המנהג האורתודוקסי המקורי ללא כל שינוי ולכן ניתן היה להתבסס עליהם כאילו היו קדמונים, בעוד שהביוגרף שלו פרופ' ניקולאי קפטרב שיער שניקון היה משוכנע שהספרים מהם תורגם הסלוּזֶ'בּניק נבדקו במידת-מה כנגד נוסחים עתיקים (וייתכן שכך אכן נעשה במשורה), ודי היה לו בכך. ניקון ירא את מקריוס והפטריארכים הזרים וחיקה אותם בשקדנות רבה, אך את הספרים הקדמונים, שלא יכל לקרוא, העריץ עוד יותר. הפעם היחידה בה סירב לשמוע למקריוס ועשה שלא כדבריו הייתה כשהובא לתשומת לבו פרט בטיפיקון ישן לגבי קידוש המים בחג ההתגלות. ניקון התעקש לקדש את המים פעם אחת, ככתוב שם, ולא פעמיים (לפי המנהג היווני העכשווי שהיה זהה בכך דווקא למסורת הרוסית). לאחר החג, אלכסיי הבהיר לו מי היה יוזמה האמיתי של הרפורמה וקילל אותו נמרצות.

מועצת 1656
באותה העת, הפטריארך הפגין את חיבתו המופגנת לכל דבר יווני. הוא בנה מנזרים חדשים בסגנון אדריכלי יווני, התענג על אוכל ומוזיקה יווניים, הזמין למוסקבה חרשי כסף וזהב מן המזרח והתייעץ עם כל איש כמורה יווני שמצא. ב-21 בדצמבר 1655 ערך שינוי בולט בתלבושתו החיצונית, והחל לשאת קמילבקה יוונית לראשו, לבנה ומקושטת בחוטי זהב. פאולוס מחלב כתב: "הבישופים, ראשי המנזרים והעם החלו לרטון ולהתמרמר נגד ניקון: 'ראו כיצד הוא משנה מן הלבוש שקיבלנו ברוח הקודש בעת היותנו לנוצרים. כיצד לא תרעד האדמה תחת רגליו? עד עתה התלבש כדרך מוסקובי, ועתה נעשה יווני'." התדהמה הראשונית התחלפה במהרה בהתלהבות לבגדי הכמורה החדשים, ומחירי פריטי הלבוש היווניים עלו חדות כשהכמרים הרוסים הזדרזו לאמץ את האופנה.

ניקון הוסיף לקדם את תוכנית הרפורמה, ונפנה שוב לשאלת אורח ההצטלבות. ב-12 בפברואר 1656, יום חגו של מלטיוס הקדוש מאנטיוכיה, ערך ניקון את הטקס במנזר צ'ודוב שבקרמלין. הוא הקריא את הסיפור אודות הקדוש בו סתר מלטיוס את טיעוני האריאנים על רגל אחת מול העם הפשוט. בעת שהחווה ברכה כששלוש מאצבעותיו קפוצות לא אירע דבר, אך משזקר שתי אצבעות כסמל לשני הטבעים וקפץ את שלוש אצבעותיו האחרות, שלח האל חזיז ברק ומלטיוס ידע כי הצדק עמו. סיפורו של מלטיוס הובא בידי מועצת הסטוגלב מ-1551 כהוכחה לכך שאורח ההצטלבות ב"שתי אצבעות" שהחליטה עליו הוא הנכון והאמיתי. ניקון פנה למקריוס שניצב לצדו וביקש ממנו להסביר את המעשה. פטריארך אנטיוכיה הצהיר כי בתור יורשו של מלטיוס, הוא ידע שהקדוש הצטלב ב"שלוש אצבעות", וכל המצטלב ב"שתי אצבעות" עובר על דבריו והולך בחוקות הכופרים הארמנים, שידוע כי הם עושים כן.

ב-24 לחודש, יום ראשון של האורתודוקסיה, החג בו מוטלים קללות וחרמות על אויביה ההיסטוריים והנוכחיים של הכנסייה, נכחו ניקון, מקריוס וגבריאל בקתדרלת העלייה לשמים בפני הצאר ועם רב. בעת קריאת הקללות, מקריוס נעמד בפני הקהל, הצטלב באורח היווני והכריז: "כל נוצרי אורתודוקסי מחויב להחוות את סימן הצלב כך, בשלוש אצבעות; והעושה כמנהג תאודורט ותורת השקר (כלומר בשתי אצבעות), יהיה מוחרם ומנודה!" לאחר מכן, ניקון אף השיג איסורים בכתב על ההצטלבות ב"שתי אצבעות" ממקריוס ומגבריאל.

ב-23 באפריל 1656 כינס ניקון שוב מועצה כנסייתית, על מנת לתקף את אורח ההצטלבות ב"שלוש אצבעות" ולאסור את הישן, ולאשרר את הוצאתו לאור של "ספר הלוחות" (הסקריז'ל), התרגום הרוסי לפרשנותו של נתנאליס על טקס האוכריסטיה, שהוכן לדפוס עוד באוקטובר 1655. ניקון הציג בפני הבישופים הנאספים את דברי הפטריארכים הזרים ששהו במוסקבה נגד האורח הישן, ופרש בפניהם הסבר ארכני על כך שההצטלבות ב"שתי אצבעות" פגמה בהצגת פני השילוש כשווים ביניהם והייתה למעשה הפגנה של אריאניות, נסטוריאניות ושאר כפירות שהוחרמו בעת הוועידות האקומניות, צידוק מופלג להתעלם מהחלטות הסטוגלב מ-1551. המועצה הצייתנית קיבלה את דבריו והכריזה על המצטלבים באופן הישן ככופרים. ב-11 במאי 1656 קיבלו הבישופים רפורמה נוספת לפי הנהוג בכנסייה היוונית, והכירו בטבילה קתולית כתקפה. קתולים שביקשו להסתפח לאמונה הרוסית לא נדרשו עוד להיטבל מחדש. שינוי זה הוכנס לספר הטקסים (טרֶבּניק) החדש שאושר להדפסה באוקטובר אותה השנה. פרסום הטרֶבּניק החדש סימן את קצה של הרפורמה למעשה, ולאחריו לא נערכו עוד תיקונים של ממש. ניקון הפנה את מרצו לאפיקים אחרים, ופעל ביתר שאת לבניית מנזרים חדשים.

פרישת (?) ניקון
ב-11 בנובמבר 1656, מת סטפן בוניפטייב, כשנה לאחר שנטל על עצמו נדרי נזיר תחת השם הדתי סבאטי. בוניפטייב, שהלך והתרחק מן ההתרחשויות מעת מינויו של ניקון, תמך בפטריארך אך ניסה לפשר בינו לבין ידידיו-לשעבר ה"קנאים". מותו של מוודה הצאר זעזע את אלכסיי, ששב זמן קצר קודם לכן לבירה ממלחמתו בשוודים, את ניקון ואחרים. ב-4 בינואר 1657 נכנס איוואן נרונוב, שנמלט שנה וחצי קודם לכן מהמנזר שנכלא בו וחי במחתרת, אל הקרמלין ובידו הסקריז'ל, אמר לניקון שאיננו רוצה עוד להיות מוחרם על ידי הפטריארכים הזרים, וקיבל על עצמו להצטלב בשלוש אצבעות. סביר להניח שהפיוס הפומבי אורגן בידי הצאר. ניקון מחל ליריבו הוותיק ודאג לרווחתו ולמזונותיו. נרונוב לא חדל מלגנות את המגיהים בבית-הדפוס, בייחוד ארסניוס, ולתארם כזרים שאמונתם נשחתה ושהספרים שיצאו תחת ידם קלוקלים. הפטריארך לא הענישו על כך, ואף תועד אומר "אלה טובים ואלה טובים" על הספרים הישנים והחדשים. לא ברור אם הדבר נבע מאדישותו היסודית לשאלת ספרי התפילה החדשים, שלא עסק בהם ישירות, והתמקדותו בפרטי הטקס החיצוניים, או שהגנתו של אלכסיי עמדה לנרונוב והצילתו מגורלם של אחרים שהעזו לעמוד מנגד לניקון. אך סביר מכל שהסיבה לסובלנות הלא-אופיינית הייתה שהפטריארך לא היה חזק כמקדם, ולא נזקק לעוד יריבים.

במהלך 1657 ו-1658 הלכו והתדרדרו יחסיו של אלכסיי עם הפטריארך. ההיסטוריונים תלו זאת בהסברים שונים ומשונים, שפרופ' רוברט קראמי ציין שאף אחד מהם איננו משכנע כל צרכו. גאוותנותו ושתלטנותו של ניקון בוודאי עמדו לו לרועץ, עוררו את משטמת הבויארים והלאו את השליט. מאחר שלא היה בן אצולה, ניצב מחוץ למעגלם החברתי, ולא חלק את השקפותיהם או את האינטרסים שלהם. הצאר, שצבר ניסיון רב בלחימה ובמנהל והתקרב לגיל 30, כבר לא היה הנסיך הצעיר שהעריץ את איש הדת הבכיר ונענה לגחמותיו. אלכסיי החל להתחמק בהדרגה מניקון, ולנכוח פחות ופחות באירועים שהפטריארך היה אחראי עליהם, למורת רוחו של האחרון שחש בעוינות כלפיו מן הכס. המתח ביניהם התפוצץ לבסוף. ב-6 ביולי אירח הצאר את השליט הגאורגי המודח תימורז, שביקש את תמיכתו. ניקון לא הוזמן. שר הטקס בוגדן חיטרובו  פילס דרך לאורח רם המעלה בינות לקהל המתאספים כשהוא חובט בהם במטהו. הוא הכה בראשו של הנסיך דמיטרי משצ'רסקי, עוזר הפטריארך. משצ'רסקי התלונן וחיטרובו ענה לו בבוז. ניקון הנרעש פנה בתלונה לצאר, שהבטיח לו לחקור את הנושא אך נמנע מלהעניש מיד את שר הטקס. ניקון הגיב בהתפרצות זעם, שאלכסיי קיבל בקוצר רוח.

ב-8 לחודש נמנע הצאר מלהגיע לתפילה בחג גבירתנו מקזאן, שתמיד השתתף בו, היעדרות שהפטריארך קיבל כעלבון אישי. בערב שיגר אליו אלכסיי את הנסיך יורי רומדונובסקי, שהורה לו לחדול משימוש בתואר "הריבון הרם." ב-10 לחודש, בקץ התפילה, ניקון הורה להביא לו גלימת נזיר פשוטה, והחל לפשוט את בגדי הפאר שלו. הוא הודיע לנאספים שאיננו מתעתד עוד להיות פטריארך. הוא קיווה כפי הנראה שהצאר יתחנן בפניו להיוותר במשרתו, אך אלכסיי לא הגיע בעצמו אל הקתדרלה אלא שיגר בויאר במקומו, שהסתפק בלתהות מדוע הוא פורש. ניקון נאלץ לממש את איומו, ויצא למנזר סמוך למוסקבה. אך בעוד שחדל מלמלא את תפקידיו, טען שהכבוד והקדושה הנובעים מן המשרה לא נמוגו, וכי על הבישופים לציית לו. בחג הפסחא של 1659 הטיל חרם על ממלא-מקומו הזמני, המטרופוליט פיטירים מקרוטיצה, שערך את הטקסים הנדרשים. הצאר הנבוך והכנסייה הרוסית כולה נותרו עם פטריארך שסירב לתפקד אך סירב בה במידה להוריש את משרתו לאחר.

על בלימה: 1658–1667
מועצת 1660
משבר ניקון תבע את מרב תשומת לבם של בכירי הכנסייה. הרפורמה שיזם הפטריארך העיקש כמעט וירדה מסדר היום. יישומה בפועל – הפצת הספרים החדשים והנחלה של כללי הטקס המתוקנים בקרב הכמורה הזוטרה בקהילות – היה הדרגתי ואיטי, והוסיף להתנהל מכח ההתמדה של המנגנון הכנסייתי. ניקון הרחיק עצמו מן המהלך, ובתכתובת הענפה שניהל עם הצאר אלכסיי ואחרים בשנים הבאות כמעט ולא הזכיר את הרפורמה.

ב-16 פברואר 1660 כינס אלכסיי במוסקבה ועידה כללית למציאת פתרון לריק שנותר בראשות ההיררכיה. השליט מינה כנציגו הישיר את התובע הכללי של הסינוד הקדוש, הבויאר פיוטר סלטיקוב. הלה הרכיב נציבות מיוחדת יחד עם שלושה ארכיבישופים ושני אבות-מנזר, שחיפשה בדקדקנות תקדימים בכל תולדות הנצרות למבוי הסתום. לצד עשרות רבי-כהונה רוסיים, הוזמנו לוועידה גם אנשי הכנסייה היוונים שנמצאו במוסקבה באותה עת לצורך איסוף צדקה. נוכחותם שימשה כנראה כדי לסתור כל טענה מצד ניקון לגבי כך שבתור ראש הכנסייה הרוסית החוקי, לא יכלו היררכים רוסים הכפופים לו לשפוט אותו. הפטריארך, מצדו, שלל כל לגיטימיות מניסיון להדיחו בקבעו שמשרתו חננה אותו בסגולה (כריזמה) מיוחדת, שהועברה אליו בסמיכת ידיים, ושלא ניתן היה להעביר הלאה אלא בסמיכת ידיו שלו על יורשו – איום מובלע בסירוב להכיר בכל פטריארך חליפי ולפיכך בסכיזמה הרסנית. הוועידה חקרה לא רק את אלו שנמצאו ליד ניקון ביום בו החליט לפרוש, אלא גם כמה ממקורביו, שהואשמו עמו בעבירות שחיתות שונות, אותן ניצלה הוועידה כדי להחליש מאוד את בסיס התמיכה שלו. הארכיבישוף סטפן מסוזדל, מקורבו המובהק של הפטריארך, זומן לבירור תלונות תושבי עירו נגדו. מספר ניכר של תומכי ניקון אכן הודחו או נאסרו ב-1660.

לגבי גורלו של הפטריארך עצמו, התסבוכת חסרת התקדים שעורר הקשתה על מציאת פתרון. אנשי הכנסייה היוונים המלומדים חפצו בתחילה לסייע לידידם משכבר הימים, אך היו תלויים כלכלית ברצונו הטוב של הצאר. אף שהגישו בנוסף קריאה לחמול על ניקון ולהתייחס אליו בסלחנות, עמדתם הייתה הנוקשה ביותר מאלו של יתר הנקראים: על בסיס פרשנותו של התאולוג מתי בלסטרס  מ-1335 והסעיף ה-16 בהחלטת ועידת קונסטנטינופול מ-861, קבעו כי בישוף נעדר שחדל מלמלא את תפקידו לזמן ממושך הפקיע את עצמו מהגנת משרתו, וניתן היה להדיחו ללא שהיות וללא הליך יוצא-דופן. הרוסים היו הססנים יותר. אב-המנזר המלומד איגנטי, בישוף-העזר של פולוצק, הזהיר בדיון ב-9 במאי שהצאר ניהל באופן אישי, כי למקרה ניקון לא היה כל תקדים, ואף ציין כי פטריארכים יוונים רבים תחת שלטון הטורקים הודחו וגורשו אך שמרו על תאריהם (היוונים בוועידה התנגדו לכך באמרם שהדבר היה אמצעי חירום תחת שלטון כופרים אלים, ואילו ברוסיה הייתה הכנסייה חופשית תחת שלטון נוצרי ונדרשה לציית למסורות ולחוקים ללא פשרות). פרקליט רוסי ששמו לא ידוע, שבחן את העדויות מיום פרישתו של ניקון, מצא שלא ניתן היה להגדיר את האירוע כהתפטרות מלאה הכוללת ויתור מוחלט על הכיבודים והתארים, במובן החמור של החוק הכנסייתי, וייתכן בהחלט שניקון לא ביקש אלא לעורר את תשומת לבו של הצאר. אפיפני סלבינצקי הבדיל אף הוא בין משרת הפטריארך לבין התואר והכיבודים שנבעו ממנו, וקבע כי אין לצאן המרעית אפשרות להדיח את הרועה. הוא ואיגנטי הביעו דעתם כי המוצא הטוב ביותר, אם ניקון יתמיד בסירובו להכיר בהתפטרותו כמלאה ולמנות יורש, יהיה לפנות לסמכות האקומנית של פטריארך קונסטנטינופול, שעלתה על זו של כל פטריארך יחיד, ולסמכות כלל הפטריארכים בכנסייה האורתודוקסית.

לאחר חצי שנה ארוכה של דיונים, הוועידה הגישה לצאר את מסקנותיה ב-14 באוגוסט. ההחלטה, שנועדה לרצות את אלכסיי, אימצה את השקפת היוונים וקבעה כי כס פטריארך מוסקבה היה ריק. אך השליט היה מודע היטב למחלוקות ולסיבוכים שהועלו, ולנפיצות הרבה שטמן בחובו המקרה. אף הבישוף היווני קירילוס, אב-מנזר נאה מוני בכיוס, ששיגר לו איגרת בה השווה את ניקון להמן הרשע והמליץ להדיחו, הזהיר כי יש לנהוג בעניין בכל הזהירות ותוך היצמדות מדוקדקת ללשון החוק הכנסייתי. אלכסיי הנבוך, שהיה טרוד בענייני המדינה ובמלחמה הקשה נגד פולין – בקיץ 1660 נחל האויב ניצחונות גדולים בחזית והרוסים פתחו בנסיגה ממושכת – היסס ולא פעל לפי ההחלטה שנמסרה לו. התֵּיקוּ המתוח בינו לבין הפטריארך נמשך, ועמו הריק בצמרת הכנסייה וחוסר היציבות שהקרין. ניקון, מצדו, החל להריץ אגרות לפטריארכים הזרים ולבקש סעד מידם.

התנגדות (?) ראשונית לרפורמה
התיקונים שנערכו בין 1653 ל-1656 נגעו להיבטים שכיחים של חיי הדת ושינו מנהגים שהיו מושרשים עמוקות. בעוד שכתבי הפולמוס של מתנגדי הרפורמה לעתיד תיארו זעם עממי אדיר ודבקות במסורות הרוסיות עוד בשנות ה-50, הרשומות הקיימות לא רק שאינן מעידות על מחאה אלימה, אלא שדומה שהתיקונים לא הותירו כמעט רושם ציבורי. הסלוּזֶ'בּניק, הספר שבו נעשו עיקר השינויים, עלה 1.3 רובל לכרך, סכום גבוה לכומר פשוט (פרוות דוב חום שלמה עלתה 3 רובל במוסקבה ב-1652); אף על פי כן, 1,400 כרכיו אזלו מן השוק. לא רק אנשי דת, אלא גם מוכרי ספרים מיהרו לרכשם בסיטונאות, בציפייה לרווח. כמרים מאזורי ויאזמה וקוסטרומה, שידעו מהומות אלימות נגד הכנסייה שנים ספורות קודם לכן, קנו אותם בהיקפים זהים. היעדר הידיעות על התנגדות כזאת לא נבע מחוסר דיווח, שכן תושבי מוסקובי הרבו לקבול על פגיעות שונות מצד הכמורה ודבריהם נרשמו. המחאות על החרמת האיקונות בידי ניקון טרם המגפה של 1654 ובקיץ 1657 מתועדות היטב – איש כנסייה בשם איוב שהעיד לאחר מעשה כי המוחים ב-54' הזכירו את תיקון הספרים הואשם בשקר על ידי חוקריו, משום שאף עד אחר מהאירוע לא זכר זאת. הרישום שנאסף ב-1660 נגד ארכיבישוף סוזדל סטפן, אחד ממקורביו המושחתים ביותר של הפטריארך, כלל 1,249 תלונות על כך שאסר לצבוע ביצי פסחא (מנהג שהחשיב לפגני), 617 על כך שהרס את קברי הנסיכים הקדושים-הפטרונים של העיר, ו-604 תלונות על כך שהכה בעצמו או ציווה להכות כמרים (לעיתים כמעט עד מוות). אך רק תלונה אחת ויחידה, מפי אחד הדיאקונים, הייתה קשורה לסידורי התפילה, ואפילו היא נגעה לכך שסטפן נהג להתפלל מתוך ספרים שונים לפי גחמותיו, ולא לעצם התיקונים.

ההצטלבות בשלוש אצבעות במקום בשתיים, סוגיה שספר ההתנצחות הגדול של מתנגדי הרפורמה "מענה פומור" מ-1723 הקדיש לה 119 מתוך 400 עמודים, לא קוממה את פשוטי העם ככל שהרשומות מעידות. סוכני הכנסייה שאספו בדקדוק רב את קובלנותיהם של הצמיתים והאיכרים שחיו על אדמות מנזר איברסקי , אחד המקומות הראשונים במוסקובי ששוכנו בהם נזירים מאוקראינה שנהגו להצטלב בשלוש, לא הזכירו כלל את העניין, ואין תיעוד למהומות או הפרעות עקב כך בכנסיותיה הרבות מספור של מוסקבה הבירה באותן שנים. האדישות המופלגת נבעה אולי מכך שההצטלבות בשלוש נהגה במוסקובי הרבה לפני הרפורמה: נוסעים מראשית המאה ה-17 ציינו שראו רוסים מצטלבים כך, והדפסת נידויים וחרמות על העושים כן בסידורים רבים בין 1624 ל-1649 מעידה כי חיוב הסטוגלב להצטלב בשתי אצבעות לא נתקבל על כל העם.

מה שהיא אולי המחאה הראשונה אי-פעם בנוגע לתיקון סידורי התפילה נכללה בעתירה אנונימית שנשכחה בארכיב ב-1657. הכותב, חילוני משכיל, קבל על מעורבותו של ארסניוס הכופר, תיאר את המגיהים כבורים תאבי בצע וטען שהסתמכו על כתבי-יד מפוקפקים. חלק זה בעתירה מנה שלושה עמודים מתוך 32 בסך הכול. כל יתר המסמך הוקדש לשחיתותו ודורסנותו של ניקון ולסבלם של הכמרים הזוטרים תחת כהונתו. עתירה שנשתכחה אף היא וראויה לציון חוברה על ידי הנזיר סבאטי ממנזר צ'ודוב, שם התגוררו רבים מהמגיהים. סבאטי, שהיה משכיל ביותר, היה מתנגד מוקדם וקולני לתיקונים. הוא הסתכסך עם אב-המנזר שלו, אותו כינה בור ואנאלפאבית, שהגלה אותו לבסוף. ב-1660 שיגר אל הצאר איגרת ובה ביקר לפרטי פרטים את הסידורים החדשים. בניגוד לכל יתר מתנגדי הרפורמה בזמנו ובעתיד, הוא ניתח אותם מהזווית הלשונית בלבד, לא הליטורגית. הוא שם לב לכך שהעורכים שינו את הזמנים הדקדוקיים של רבים מהמשפטים, ועקב שליטה קלוקלת בסלאבונית, חדרו השפעות ברורות מהלשון הרוסית המדוברת. אלו פגעו פגיעה קשה במשמעויות של משפטים שלמים והותירו שגיאות דקדוק רבות. אף שלמכתבו לא הייתה כל תהודה והוא לא הועתק כלל, פילולוגים מודרניים במאה ה-19 התרשמו מאיכות אבחנותיו. בינואר 1657 אירעה מחאה פומבית: ברוסטוב, החייט סילה בוגדנוב ושניים מחבריו נעצרו לאחר שעמדו בסמוך לכנסיות והטיפו נגד התיקונים בסידורים, שינוי אורח ההצטלבות ושינוי צורת הצלב שהוטבע על לחם הקודש. בוגדנוב היה תמהוני שלא חזר לאיתנו מאז מות מיטיבו, המטרופוליט ברלעם, במגפה של 54', ולו ולחבריו לא הייתה תמיכה ציבורית או השפעה.

אף הרשויות לא עסקו במרץ באכיפה של הרפורמה, או בחקירה וענישה של המתנגדים לה. בשנים שלאחר פרישת ניקון למנזר היו בכירי הכנסייה עסוקים למעלה ראש במשבר שהתעורר סביב הפטריארך, ובתמרונים פוליטיים כדי לרשתו. בין משום שלא התעוררה לרפורמה התנגדות משמעותית ובין משום שהכנסייה הייתה אדישה יחסית לאכיפתה, או שתיהן גם יחד, לא נערכו אלא קומץ של בירורים וחקירות שהזכירו סרבנות לתיקונים. המשמעותיים מתוכם הסתעפו מתוך בירורים שנגעו לניקון ולנסיונותיו להתערב בכנסייה, או לתככים שנבעו מתוך התמרונים של רמי-הכהונה להחליפו. אחרים היו שרירותיים להחריד, כמו עניינו של כומר זוטר מקוסטרומה בשם ניקון מאפריל 1660, שענה למוודהו של הצאר לוקיאן כי "נחמד לערוך את הטקסים לפי הסידורים החדשים, אך לא רע לערכם לפי הישנים". אף שנשבע כי לא התכוון לזלזל בספרים המתוקנים, לוקיאן התכעס וניקון הקוסטרומאי הוכרז כמשוגע ונכלא במנזר.

התנגדות משמעותית לרפורמה לא הגיעה מפשוטי העם, אלא מהאליטה הדתית. אחד המקרים שנחקרו התרחש במנזר סולובצקי שבים הצפוני, המנזר השני בגודלו בממלכה. לסולובצקי הייתה מסורת ארוכה של עצמאות והתנגשות עם ההיררכיה הכנסייתית, ועם ניקון בפרט, עוד בתפקידו כמטרופוליט נובגורוד: ב-1649 הוא אסר בצו מיוחד על הנזירים "להחזיק ילדים נשיים" בתאיהם. המנזר המרוחק והמבודד היה כר פורה לחתרנות, גם משום האסירים הרבים ששוכנו בו בגין פשעים שונים או סטיות מן הדת, שהשתלבו בקהילה אף על פי שהיו אמורים להימצא תחת השגחה קפדנית. ב-8 ביוני 1658 נערכה "מועצה שחורה" של כלל האחים. אב-המנזר, הארכימנדריט איליה, ושניים מבכיריו הזקן סבאטי והמעורר-לתפילה טיכון, הודיעו שאין להתפלל מהסידורים החדשים או לאמץ את יתר השינויים. לא ידוע מה היו סדרי הכוחות, אך חלק ניכר מהנזירים הזוטרים ביקש לנהוג לפי הרפורמה. איליה השליך את מתנגדיו לצינוק, שם הלקו והרעיבו אותם, ואכף את רצונו. זמן-מה לאחר מכן, אולי עוד באותה שנה, חיבר הזקן גֶרָסים פירסוֹב (שנכלא במקום אחרי שהורשע במעילה ובמהלך שהותו דקר נזיר אחר בפגיון), ממקורבי אב-המנזר, את "איגרת לאחים אודות אורח קיפול האצבעות". היה זה טקסט חלוצי, שדן בראיות מן הספרות הפאטריסטית והאיקונות לקדמוניותה של ההצטלבות בשתיים ולעדיפותה על ההצטלבות בשלוש. כל מתנגדי הרפורמה לעתיד לבוא הסתמכו על חיבורו של פירסוב. ביולי 1659 מת איליה. אב-המנזר החדש ברפולומיי, שביקש לאמץ את הנוסח החדש, סילק כמה ממקורבי קודמו וכינס "מועצה שחורה" נוספת ב-22 באוקטובר 1661. הוא הצליח להעביר אך החלטה לקבל את סגנון הזמרה הפוליפוני שנכנס לשימוש במוסקבה, מה שהיה אמור כנראה להיות צעד ראשון לרפורמה ליטורגית, אך המנצחים על המקהלה התעלמו אף מהחלטה זו. בינואר 1663 ניסה ברפולומיי שוב לקרוא לקבלת הסידורים, ונדחה. הוא נקרא באותה עת למוסקבה, ותומכיו נותרו מבודדים. המון של נזירים תקף ואיים לרצוח את הנזיר גרונטי, שהואשם בכך שהשתמש בסידורים החדשים, שהיו תחת מנעול ובריח. סבאטי קילל את תומכי אב-המנזר, והנזיר ניל הכריז כי הסידורים הם "כפירה שמקורה בארסניוס היווני ועברה לפטריארך ניקון." ב-16 בפברואר מועצה שלישית אסרה על כל שינוי מן המקובל במנזר. ברפולומיי חזר בו אף מההחלטה לגבי סגנון הזמרה. סולובצקי היה עתיד למלא תפקיד מכריע במאבק ברפורמה.

התרחשות דומה אירעה אי-אז טרם אביב 1661 בלאוורת השילוש-סרגייב הסמוכה לבירה, גדול מנזרי מוסקובי. אב-המנזר יהואסף קיבל בתחילה את הסידורים החדשים, ואף העניש כמרים שלא התרגלו להתפלל מתוכם. אלא ששניים מבכירי הנזירים, מקורביו ובילה ואברקי, יצאו נגד הנוסח המתוקן, והוא תמך בהם ודאג לאסור ולהגלות את יריביהם. יתר הנזירים והמשרתים-בקודש הגישו עתירה אל החצר בתלונה על כך שהשניים הוסיפו להתפלל באורח הישן ואב-המנזר התעלם מכך. בלאוורה שררה מתיחות כבדה עקב שחיתותם ועריצותם של יהואסף ומקורביו. כמה מזקני המנזר נהגו להכות נזירים ולסחוט תשלום ממי שביקש שיניחו לו, ובלילות השתכרו והתפרעו בכפרים הסמוכים, תוך שהם מענים את התושבים ואונסים את נשותיהם. הפניית תשומת לבן של הרשויות להתנגדות לרפורמה, בעת שהייתה זו עילה נוחה לראשי הכנסייה לחקור איש את רעהו על רקע הניסיון לפגוע במועמדים בעלי הסיכויים להחליף את ניקון, הייתה אמצעי ביד הקובלים להבטיח כי זעקתם תישמע.

חוג אלכסנדר-ספירידון
ממוזער|שמאל|אלכסנדר מוויאטקה.
לא ידוע אם המחאות נגד הרפורמה בסולובצקי ובסרגייב הושפעו זו מזו באופן כלשהו (הפרוטוקולים של חקירת מנזר סרגייב הכילו כמה הערות הנוגעות למנזר האחר, וייתכן שהחוקרים הכנסייתיים סברו כי ישנו קשר). אך באותן שנים, בערך בין 1658 ל-1660, התגבשה בתוככי הכנסייה הרוסית תנועת התנגדות שיטתית ובעלת-הכרה נגד התיקונים שיזם ניקון. מנהיגה ומארגנה היה הבישוף אלכסנדר מוויאטקה ופרם רבתי. עד שלהי כהונתו של הפטריארך היה אלכסנדר אחד מנאמניו המושבעים. הוא השתתף עמו בתפילות בקתדרלת העלייה לשמים שנערכו מתוך הספרים החדשים, נכח במועצה שהרשיעה את נרונוב, והיה אחראי עליו ישירות בעת שנאסר במנזר. הוא הרבה להיפגש עם הכומר המרדן במסגרת תפקידו, וייתכן שהתרשם מקנאותו העזה. ב-1655 ניקון קידמו למשרת בישוף והפקידו על נחלת קולומנה, כמחליף לפאבל המודח שנעלם. ב-1657 רכש אלכסנדר חמישים כרכים של הסלוז'בניק המתוקן עבור הכנסיות באדמותיו. בדצמבר אותה שנה, לאחר חיסול הבישופות והעברת אדמותיה לפטריארך, מונה לבישוף ויאטקה. האפרכיה הייתה נידחת וענייה, הרחק מלב מוסקובי, ושרצה עובדי אלילים. הוא נאלץ להתגורר בתנאים קשים ביחס למה שהורגל לו והיה שרוי במחלוקות על קרקעות מעלות-מס משרידי בישופות קולומנה שתבע לעצמו אך הועברו לבישופים אחרים, ומכתביו מן התקופה רצופים טרוניות. ב-1660, מספר הסידורים המתוקנים שנרכשו עבור ויאטקה היה מזערי, ונותר נמוך מאוד במשך כל העשור, עדות נאמנה לשינוי שחל באלכסנדר – שייתכן שנבע מהשפעה מאוחרת של שיחותיו עם נרונוב, או מהתוודעותו מקרוב לגורלו המר של פאבל כשכיהן בקולומנה (הוא חיבר טקסטים שהציגו את קודמו בתפקיד כקורבן לשפלותו של ניקון), וניצת קרוב לוודאי עקב התסכול והכעס שחש.

בעוד בישוף ויאטקה היה אחראי לצד המעשי, המלומד וההוגה שסיפק את התשתית הרעיונית היה הארכימנדריט ספירידון פוטיומקין, אב-מנזר ההשתדלות במוסקבה. פוטיומקין, בן למשפחת אצולה שגדל תחת שלטון פולני בעיר סמולנסק, ידע לטינית, יוונית ועברית בנוסף לסלאבונית. מנזר ההשתדלות זכה לביקורים רבים של ניקון, שהתפלל במקום, ורכש את הסידורים המתוקנים, כך שאין עדות להתנגדות מוקדמת של ספירידון להם. בערך בין 1658 ל-1664 הוא חיבר את "ספר אמונת האמת", באחד-עשר חלקים, שייתכן שהושלם בידי עורך אנונימי לאחר מותו בנובמבר 1664. החיבור הפך לספר יסוד של התנועה ולבסיס לכל הכותבים שבאו אחריו. ספירידון עמל להציג הוכחות לקדמוניות ההצטלבות בשתי אצבעות, לחיוב הוספת המילה "האמיתי" לתוארי רוח הקודש בהצהרת האמונה, ושאר פרטים שניקון שינה. אך חשוב מכך, הוא נטע את ההתנגדות לרפורמה בתוך תאולוגיה נחרצת. הארכימנדריט נטל את רעיונות "קנאי החסידות" אודות כנסייה רוחנית של הנוצרים האמיתיים, את קידוש המסורת המוסקובית ומושג "רומי השלישית", ואת האפוקליפטיות של המאספים האוקראיניים שנדפסו בשנות הארבעים, ושילב אותם לכדי אגודה אחת. ספירידון טען בספרו שתיקוני ניקון היוו את זיהומה של הכנסייה הרוסית, מעוזה האחרון של האורתודוקסיה הטהורה בתבל, ברעיונות כפירה שטניים שמקורם באנטיכריסטוס, ששלטונו כבר החל, ומבשרים על קץ הימים המתקרב. הנוצרים הנאמנים שיעמדו בפיתויים ובניסיונות של תקופת האימים המתדפקת לה יהיו אלו שידבקו בדת האמת, כלומר במסורת הרוסית שטרם הרפורמה, והם ורק הם יוושעו. ספירידון הושפע אולי מאבאקום, וייתכן שתפס עצמו כממשיך דרכו: הוא המעתיק היחיד של אחד מכתביו המוקדמים של הפרוטופופוס משנות ה-50.

לצד הבישוף והארכימנדריט ניצבו עוד שני רבי-כהונה. הארכימנדריט ניקנור היה אף הוא מקורב לניקון, וב-1653 מונה על ידו לאב-מנזר סולובצקי; הנזירים הנזעמים הוכיחו את עצמאותם וסירבו לקבלו. כפיצוי, מונה לאב-מנזר סאבא איש סטורוז'י החשוב סמוך למוסקבה, שם רכש את הסידורים המתוקנים וערך תפילות לצד ניקון לפי הנוסח החדש. הוא הודח, יחד עם רבים ממקורבי הפטריארך, בוועידת 1660, ונשלח כמעין אסיר לסולובצקי. שם שינה את טעמו לגבי הרפורמה, התקשר עם אלכסנדר והחל לערוך השוואות נוסח ולחבר כתבי פולמוס נגד הסידורים המתוקנים. ההגומן פאוקטיסט, בן-חסותו של ניקון שמונה על ידו לאב-מנזר זלטואוסטובסקי במוסקבה ב-1654, רכש את הסידורים המתוקנים ואף החזיק אחד בתאו הפרטי. עם עזיבת ניקון ב-1658, הוא הודח מתפקידו ולבסוף הצטרף למתנגדים. בנוסף נמנו חברים בולטים אחרים, זוטרים בדרגתם הכנסייתית. פאודור איוונוב, דיאקון בקתדרלת העלייה לשמים בקרמלין, הפך לאחד המלומדים החשובים בחוג שאסף ספירידון. ניקיטה דוברינין, כומר מסוזדל, עמד בראש בני העיר שהתנגדו (באלימות קשה) לארכיבישוף סטפן, מקורבו של ניקון; בששת מכתבי התלונה הרבים ששיגר נגד סטפן עד 1659 אין זכר להתנגדות לרפורמות. לאחר שניקיטה נודה וגורש כעונש על האשמותיו נגד הארכיבישוף, הוא חבר לאלכסנדר והחל לכתוב ולפעול נגד הסידורים המתוקנים. הנזיר אפיפני מסולובצקי, שהיה אף הוא לסופר חשוב בשירות הסיעה, טען שב-1659 נגלה לו בחזון אב-המנזר המנוח אליה וציווה עליו להשיב את הצאר אל האמונה האמיתית. הכומר לזר, אחד העלומים שבחבורה, היה ידיד של נרונוב והיה במהלך שנות ה-50 בן-חסותו של ניקנור במנזר סאבא. כשמיטיבו הוגלה לסולובצקי ב-1660, הוא הוגלה לטובולסק שבסיביר, שם החל לחבר כתבי פולמוס נגד התיקונים. על פעילים אחרים לא ידוע אף פרט ביוגרפי מלבד שמותיהם שנותרו על הספרים שחיברו; "הנזיר זוסימה" חלק עם הבישוף אלכסנדר ספרים מספריית הקרמלין, ו"הנזיר אונופרי" ראה בחזיון אזהרה נגד אורח ההצטלבות החדש.

לרוב ככל המצטרפים לאלכסנדר וספירידון היו מאפיינים משותפים. הם חוו תחושת עוול מידי רבי-כהונה, שבעקבותיה החלו לתפוס את הכנסייה כמושחתת ורקובה, והיו נכונים להאמין שהיא זוהמה בכפירה ועמדה ליפול לידי הקתולים הנתעבים (ואף היהודים), אם לא יערכו בה תיקונים דחופים, ברוח אלו שדרשו ה"קנאים" בשעתו. גאורג מיכלס שיער שמניע חזק בהצטרפותם לתנועת האנטי-רפורמה היה היחשפותם לסיפורם של אבאקום ונרונוב, קורבנות ראשונים לשרירות-לב כנסייתית, עמו הזדהו לאחר שסבלו באורח דומה. וכמו נרונוב ואבאקום, היחס שלהם לתיקונים היה רחוק מלהיות חד-משמעי: בטרם נקלעו לנסיבות קשות ונפלו ממעמדם, נהגו ניקנור, פאוקטיסט ואחרים לפי הנוסח החדש והתפללו מן הסידורים שהדפיס ניקון, ללא כל מחאה. המלומדים שהתחברו עם ספירידון ואלכסנדר קיבלו את מיטב ההשכלה הכנסייתית שהייתה זמינה במוסקובי, הם הכירו לא רק את הספרות הדתית הרוסית אלא גם את זו של סרביה ואוקראינה, והייתה להם גישה לספריות בקרמלין ובמנזרים הגדולים. על פרי עמלם מעידה ספרייה בארמונו של אלכסנדר שהוקדשה כולה נגד הרפורמה, ומנתה 87 כתבי-יד, כמחציתם השוואות נוסחים שנועדו להוכיח כי תיקוני המגיהים בבית-הדפוס הפטריארכלי שערכו את הסלוז'בניק ויתר הסידורים היו רצופים שיבושים וטעויות. בנוסף היו שם מאמרים ומובאות מהספרות האפוקליפטית שנועדו להוכיח כי קצה של מוסקובי קרוב, ומאמרים שדנו בקדושת המסורת המקומית ובהיותה השריד האחרון לאורתודוקסיה האמיתית. אף נשמרו שם העתקים מכל כתביהם של נרונוב, אבאקום וכמה דמויות מוקדמות אחרות שיצאו נגד ניקון, שהסופרים כנראה ראו כחלוצים ומורי-דרך. חיבורים אלו, ואחרים שהופקו על ידי בני-חסותו של אלכסנדר, היו כתובים ברמה גבוהה מאוד (ונגישים אך לקוראים משכילים) ואצרו בתוכם טיעונים לרוב לסתירת הרפורמה הניקונית. בשנות ה-60 המוקדמות, כשניקון שהה במנזר והכנסייה הייתה ללא רועה, ספירידון ואלכסנדר רקמו קשרים חשובים וצברו השפעה וידידים, הן בקרב האצולה המוסקבאית והן בתוך ההיררכיה הדתית, כמו המטרופוליט אילריון מריאזן ואב-המנזר יהואסף מלאוורת השילוש-סרגייב.

הכנות לוועידה הכללית
ממוזער|שמאל|ניקיטה דוברינין מטיף בפני ההמון נגד הרפורמה ואודות קץ הימים. קלבדי לבדב, שמן על בד, תאריך לא ידוע.

ב-12 בפברואר 1662 הופיע במוסקבה פאיסיוס ליגרידס, איש כנסייה יווני מלומד שנשא בתואר הכבוד הריק מתוכן מטרופוליט עזה. ליגרידס הוזמן על ידי ניקון עוד ב-1657 כדי לסייע ברפורמה, לאחר שארסניוס המליץ עליו. הוא היה בעבר אוניאטי ופעל בשירות הכנסייה הרומית; ב-1661, כשמונה פטריארך ירושלים החדש נקטריוס, עמדתו של ליגרידס (שהיה מעורבב בתככים הפנימיים) נחלשה, ונקטריוס ניצל את עברו שצף ועלה כדי לנדותו. עם הגיעו, קיווה ניקון שהיווני, הזר בזירה המקומית, יתווך בינו לבין הצאר, ושיגר לו מכתב רצוף האשמות כלפי אלכסיי. אלא שליגרידס הבין במהרה את יחסי הכוחות ופנה לרצות את הצאר ככל יכולתו. הבויאר סמיון סטרשנב, איש אמונו של השליט, הפנה ליווני שלושים שאלות לגבי המשבר, עליהן ענה כשהוא מצייר את הפטריארך באור שלילי ביותר, קורא להדיחו ומחניף לצאר, לשביעות רצונם המלאה של אויבי ניקון, שגמלו לליגרידס והעתירו עליו שבחים כ"איש אמת" ו"קדוש". הוא התקבל כיועץ קרוב לשליט, שהפנה תשומת לב מחודשת למבוי הסתום. בהמרצתו של מטרופוליט עזה, הצאר קיבל לבסוף את ההמלצה שניתנה לו עוד ב-1660 לערב ישירות רבי-כהונה זרים בהליכיה הפנימיים ובהחלטותיה של הכנסייה הרוסית. אך במקום לפנות אל פטריארך קונסטנטינופול, כפי שביקשו סלבינצקי ואיגנטי שנתיים קודם וכפי שהציע ליגרידס, הוא בחר שלא להעניק לגורם חיצוני יחיד כח כה רב. תחת זאת, החליט לפנות לכל ארבעת הפטריארכים בכסים העתיקים של הכנסייה המזרחית – ירושלים, אנטיוכיה, אלכסנדריה וקונסטנטינופול – ולבקש שיגיעו בעצמם לוועידה שתכריע בעניין ניקון, או שישלחו נציג בכיר בשמם. במכתביו ציין בפני ההיררכים היוונים כי ברצונו להסתייע בהם גם כדי לפתור את המחלוקת בשאלת הנוסח הישן והחדש, אך ציין את הנושא בצורה מעורפלת, וניכר שהדבר היה משני בעיניו, אם לא כסות ולגיטימציה לצורך הדוחק בהדחת ניקון, כך שלא ייראה שהכתר הרוסי היה נואש לעזרה מבחוץ בשאלת הפטריארך הרגישה. ב-21 בדצמבר 1662 הודיע אלכסיי על כוונתו לכנס את הוועידה בנאום בקתדרלת העלייה לשמים, ולמחרת הרצים יצאו דחופים בדבר המלך אל המזרח. בחצר במוסקבה הניחו כי הוועידה תיערך באביב 1663.

היווני מלטיוס, שיצא בשליחות ליגרידס אל הפטריארכים, לא נחל הצלחה בקושטא, שם שהו הפטריארך האקומני דיוניסיוס השלישי והפטריארך הירושלמי נקטריוס. הם לא ששו לעזוב את מקומות מושבם למסע ארוך וקשה על מנת להתערב בענייניה של ארץ זרה, ולסייע ביד שליט חילוני לסלק איש כנסייה שטען לבכורתה של הסמכות הדתית על הארצית. פרתניוס ונקטריוס הושפעו מאיגרות ששלחו אליהם אנשי כנסייה יוונים במוסקבה, שהזכירו את החסד שהרעיף עליהם ניקון בשעתו, וטענו כי מפלתו של ניקון נבעה מרדיפת הבויארים. נקטריוס אף שיגר לצאר מכתב אישי בו קרא לו להשיב את ניקון למשרתו, וכי אל לו לשמוע לאנשים מפוקפקים (היה זה כנראה רמז לא רק לבויארים אלא אף לליגרידס). הם תירצו את סירובם להשתתף במשפט בכך שכל מעורבות מצדם הייתה נתפשת על ידי השלטון העות'מאני כמרידה במלכות. תחת זאת, לאחר המתנה בת חודשים ארוכים, נתנו בידי מלטיוס איגרת שנחתמה בידי כל ארבעת הפטריארכים והייתה מופת להילוך בינות לטיפות: בלי לנקוב בשמו של ניקון, הם קבעו כי לפטריארך אסור לערב עצמו בעניינים חילוניים, כי סמכות השליט גוברת על שלו והלה רשאי להענישו, וכי במקרה בו פעל באופן שאינו הולם, ניתן היה לכנס מועצה ולהדיחו. מלטיוס שלח את האיגרת מיאשי שבמולדביה ב-8 באפריל 1664. בתגובה, שיגר הצאר את מלטיוס ואחרים לשליחות נוספת במזרח, כשבאמתחתם זהב רב ומכתבים תקיפים ונחרצים. זו הפעם, צלחה דרכם. מקריוס מאנטיוכיה ופאיסיוס מאלכסנדריה, אליהם הגיעו עתה השליחים ישירות, הסכימו בשלהי 1665 לנסוע למוסקבה תמורת זהב ופרוות. דיוניסיוס השלישי נעתר לבקשת הצאר למנות את ליגרידס, שהיה נאמן בכל על אלכסיי, לבא-כוח הפטריארך כשופט ומשתתף. נקטריוס נעתר בתחילה אך לבסוף נמנע מלהגיע. המחלוקת בשאלת ניקון לא פסקה בשורות הכנסייה היוונית: פרתניוס הרביעי, שהחליף את דיוניסיוס שהתפטר, התכעס על שני הפטריארכים שהסכימו להשתתף במשפט, כינס מועצה מיוחדת והדיח אותם ממשרתם. ניקון שמע על כך והודיע כי איננו מכיר לפיכך בסמכותם. ממשלת הצאר הנבוכה נאלצה לעתור לאחר מכן אל העות'מאנים ואל הפטריארך כדי להחזירם לתפקידם (השולטן הדיח את פרתניוס בסתיו 1667 והשיב את השניים לכסם באפריל 1668). הוועידה הכללית במוסקבה יכלו לצאת לדרך.

כבר משלבי ההכנה ב-1662, נראה היה שהצאר מבקש לנקוט בגישה פשרנית, שתכליתה הסכמה רחבה שלאחריה ישררו שלום ושלווה בכנסייה: בעת שהפולנים הכו את צבאו במערב, והמון זועם שהתמרמר על האמרת מחירי המזונות שרף את ארמונו בקולומנסקויה ביולי 1662, הוא לא היה יכול להרשות לעצמו סכסוכים נוספים. כנראה על רקע זה, ניתנה ההוראה להשיב את אבאקום עושה הצרות ממעמקי סיביר, מדאוריה (שם, לטענת הקנאי, עשה המושל כמיטב יכולתו כדי להביא למותו בעינויים שונים). לאחר מסע ארוך וממושך, הוא הגיע לבירה בין פברואר למאי 1664. אבאקום נתקבל תחילה בברכה על ידי רטישצ'ב, על ידי הארכיבישוף הילריון מריאזן, ועל ידי הצאר עצמו. הוא השתכן בביתה של האלמנה פאודוסיה מורוזובה, בת-לווייתה של הצאריצה ואחת מנשות האצולה העשירות בממלכה, ונעשה לכומר המוודה שלה. שם פגש בשוטה הקדוש אפנאסי (שמאוחר יותר אימץ כנזיר את השם אברהמי) שנעשה אף הוא לתלמידו. בעת זו, יש ראיה ראשונה לכך שהחל לפעול נגד הרפורמה, ולהתחבר עם חוג המתנגדים: טיוטות מאותה שנה שנכתבו כמעט בוודאות על ידו מעידות שמחברן רק החל ללמוד את הסידורים הניקוניים, ולהשוות נוסחים לצורך הצגת השגיאות בהם; פרוטוקול כנסייתי מ-1666 ציין אגבית ש"אחרי שחרורו מסיביר החל לכתוב" נגד הספרים החדשים.

בקיץ 1664 שיגר אבאקום אל הצאר איגרת, שנודעה לימים כ"עתירה הראשונה", שמלבד גידופים כנגד ניקון תקפה את התיקונים עצמם וקראה לצאר לבטלם ולשוב לדרך הישנה:

ב-29 באוגוסט 1664, לאחר חודשים ספורים של שהות במוסקבה, נעצרו הכומר ומשפחתו ונשלחו למושבת העונשין מֶזֶן הסמוכה לארכנגלסק, בצפון הרחוק. אף שלאבאקום לא היה תפקיד חשוב בשורות מתנגדי הרפורמה באותה עת, ההיסטוריון ניקולאי בובנוב ראה בפעילותו הקצרה בבירה את ציון הדרך שסימן שינוי מכריע בתפישתם. קודם לכן סברו תומכיו של הבישוף אלכסנדר כי עם סילוקו של ניקון, יבוטלו התיקונים שיזם; לאחר מכן החלו לתפוש כי השלטון ביקש להותיר את הנוסח החדש על כנו. בתגובה הם הגבירו מאוד את פעילותם הספרותית, והחלו אף לחבר כתבים נגישים יותר, שקיוו שיפוצו ויעוררו התנגדות רחבה לסדרים המתוקנים. ב-1665 השלים ניקיטה דוברינין את ספרו בן 178 העמודים "העתירה רבתי", שנועד להישלח אל הצאר. היה זה החיבור המשוכלל והמעמיק ביותר נגד הרפורמה בכל המאה ה-17, והוא נועד לסתור את הסקריז'ל שפרסם ניקון. נזירי סולובצקי שיגרו אל החצר שורה של חמש עתירות במהלך השנתיים הבאות, כשהאחרונה מ-1667 היא הארוכה והמפורטת ביותר. הדיאקון פיודור איבאנוב והכומר לזר חיברו כל אחד שורה של איגרות ומאמרים; עבודתו הגדולה של איבאנוב, "מענה האורתודוקסים", הושלמה ב-1668.

המנשרים הכילו, ברמה משתנה של פירוט והתמקדות, את הטיעונים העיקריים שנועדו לסתור את השינויים שהוחלו בעשור הקודם: הסלוז'בניק, הסידור שבו נערכו עיקר התיקונים, נדפס בשש מהדורות שונות שכל אחת הייתה שונה מרעותה, ולכן לא ייתכן שהיה מדובר בגילוי של נוסח קדמון ומדויק; דתם של היוונים נשחתה ולא ניתן היה לסמוך עליהם; המסורת הרוסית שימרה את האורתודוקסיה בטהרתה; ההגיון והשוואות נוסח העלו שהמתקנים שיקרו כשטענו שהסתמכו על נוסחים קדומים, ולאמיתו של דבר העתיקו מספרים יווניים חדישים שנדפסו במערב הלטיני ספוג הכפירה; שורה ארוכה של איקונות, עדויות ספרותיות וסיפורים הוכיחו כי ההצטלבות בשתי אצבעות הייתה קדומה מאוד (ניקיטה אף הקדיש מקום רב לסתירת הפרשנות שניתנה בסקריז'ל לסיפורו של מלטיוס האנטיוכי, לפיה העיד על שימוש בשלוש אצבעות ולא בשתיים, כפי שהיה מקובל להבין ברוסיה); שינויים בהצהרת האמונה, כמו השמטת התואר "אמיתי" מרוח הקודש ואיות שמו של ישו בשני יו"דים במקום באחת, היו הן חידושים ביחס לנוסח הקדום והנכון והן הרי כפירה; מספר רב של מקורות בספרים הישנים כי נדרש היה להגיד "הללויה" פעמיים, ואמירתה שלוש פעמים הייתה חידוש שהמציא הכופר והכומר המודח יב הנשוי-בשלישית, שהובס בידי אפרוסין הקדוש והומת בייסורים כעונש (כתבי מתנגדי הרפורמה אף ייחסו לתלמידי יב את זיוף כל הראיות ההפוכות ושתילתן בספרי הכנסייה); והצהרה על כך שהרפורמה סימנה את השחתת "רומי השלישית" שלא תהיה עוד אחריה, לאחר ששתי הראשונות נפלו אף הן לידי כפירה, ולפיכך שסוף העולם קרוב והאנטיכריסטוס עמו; וכן הלאה. ניקיטה, לזר, פיודור ועמיתיהם לא ביקשו להוכיח רק כי התיקונים היו מוטעים או מרושלים, אלא שהיו כפרניים ושטניים ממש, וכי הורידו לבאר שחת את כל המקבלים אותם. אפנאסי/אברהמי, תלמידו של אבאקום שחיבר ספר פולמוס משלו בין 1667 ל-1669, "מָגֵן הָאֱמוּנָה לנוצרי נגד כָּל-צִבְאוֹת הכופרים", כתב:

לא ניתן לקבוע באיזו מידה המסרים העיקריים של הטקסטים, שהועתקו ביד והופצו בעותקים מעטים – הפופולרי מכולם, העתירה החמישית מסולובצקי, נמצא ב-34 עותקים בכל הארכיונים הקיימים – חלחלו הלאה בדור שלאחר כתיבתם. המוני העם האנאלפביתיים בוודאי לא יכלו להבינם בעצמם, אך חוקרים רבים סברו כי יכלו להזדהות עם רוח הדברים, כמו קידוש והערצת המסורת הרוסית, התנגדות לכפייה מצד השלטון ואמונה אפוקליפטית עזה בקץ העולם המתקרב. היסטוריונים אחרים, בייחוד גאורג מיכלס, ביטלו זאת מכל וכל וסברו שהשפעת הטקסטים הללו נותרה מוגבלת למעט אנשי הכנסייה, בייחוד נזירים, שהיו משכילים ואדוקים דיים כדי להתעניין בהם.

ועידת 1666-7
הצאר אלכסיי, לאחר שנים של ניסיונות כושלים לפתור באופן מקומי את שאלת ניקון ושאלת הנוסח החדש, תכנן את הוועידה הכללית במוסקבה לפרטי פרטים ובקפדנות יתרה. באמצעות אנשי אמונו ומקורביו, הוא שלט באירוע מראשית ועד אחרית: שני הפטריארכים הזרים פאיסיוס ומקריוס, המשתתפים הבכירים ביותר במועצה, שכמה היסטוריונים מאוחרים ראו את החלטותיה כמעשה ידיהם, היו תלויים בו ונתונים ללחציו משום שהיה היחיד שיכל להשפיע על העות'מאנים להשיבם למשרתם, ומשום שקיוו לתמורה כספית משמעותית. אף מעט ההחלטות שנגדו עמדות שהצאר הביע בשנים עברו, נעשו בעצה אחת עמו; בפעמים הספורות בהן התערב, אפילו הפטריארכים הזרים נסוגו בהם וקיבלו את עמדותיו.

בשלהי 1665 וראשית 1666 פעלו סוכני הצאר במהירות, ועצרו כמה מהמתנגדים הבולטים לרפורמה. יחד עם חבריהם שכבר היו בידי הרשויות, כמו אבאקום, הם נועדו להיות מובאים אל הוועידה ולעמוד בפניה, כדי שיחזרו בהם. אחרים, נכבדים יותר או מחוץ להישג ידם של הסרדיוטות, זומנו אליה. בדצמבר נעצר פיודור איוואנוב וברשותו תיבת מסע שהייתה עמוסה בכתבים שלו ושל אחרים נגד התיקונים. בינואר 1666 פשטו על ארמונו של הבישוף אלכסנדר, שזומן אל הוועידה; ההגומן פאוקטיסט, שהסתתר במקום, נעצר, והספרייה המרכזית של המתנגדים נתפסה. הכומר לזר הובא ממקום גלותו בסיביר, וניקיטה דוברינין נעצר גם הוא. גרסים פירסוב מסולובצקי זומן והגיע לישיבה הראשונה באביב 1666; הארכימנדריט ניקנור טען שבריאותו לקויה, והגיע אך לחלק השני של הוועידה, בהשתתפות הפטריארכים הזרים, בשנה הבאה. נרונוב, שהפגין נכונות להתפלל לפי הנוסח החדש בשנים עברו, היה מצוי באותה עת בסכסוך עם בישוף וולוגדה סימאון בענייני מיסוי ושיפוט, והלה מצא עילה להיפטר ממנו והאשימו בסירוב להשתמש בסידורים החדשים (אך כנראה לא טרח לברר זאת). נרונוב הוגלה למנזר מרוחק ועתר אל הוועידה כדי שתבחן את מקרהו, ואף הוא זומן. בסך הכל, 18 נאשמים בהתנגדות הובאו בפני המועצה. הצאר שיגר אל חלקם בויארים ואנשי כנסייה בכירים, כדי שילחצו עליהם לחדול ממעשיהם ולהשלים עם הממסד הדתי. כמה מהאסירים היו קנאים שלוחי רסן ועזי פנים, והדיונים הפרטיים הפכו לוויכוחים קשים והתדרדרו לאלימות פיזית. אבאקום התייהר באחד ממכתביו בכך ש"התקוטטתי ונשכתי את הכלבים הללו, הילריון בישוף ריאזן ופאבל בישוף קרוטיצה, ככלב ריח הנאבק בבורזויים." אברהמי מליסקובו (אין קשר לאברהמי-אפאנסי), כתב ש"אמרתי לפאבל מקרוטיצה כי קמה אמונה חדשה, והאמונה הישנה איננה עוד, ועל כולם והבישופים בכלל זה להיטבל לדת החדשה... דברי עשו עליו רושם עז והוא בא לברכני. הוא אחז בזקני בחוזקה בידו השמאלית, קורע אותו, והרעיף 'ברכות' על לחיי ועל אפי, ואחר כך גרר אותי בזקני סביב החדר כשהוא מצווה עלי להסביר לו את ההבדלים."

בפברואר 1666, חודשיים לפני הישיבה הראשונה, הצאר הפנה שלוש שאלות לכל הבישופים הרוסים ולכל ראשי המנזרים הגדולים – מה היחס הראוי לפטריארכים היוונים, והאם הם אורתודוקסים; מה היחס הראוי לספרים היווניים המודפסים ולכתבי-היד היווניים העתיקים שפטריארכים אלו מתפללים מתוכם; ומה היחס להחלטות ועידת 1654, "שנחתמו בידי כל הנוכחים." הנשאלים נדרשו להשיב בכתב ולחתום במו ידם. השאלות היו מנוסחות בזהירות ובקפידה, והאופי המנחה שלהן היה ברור. כמו ניקון בשעתו, הצאר דאג לכך שמשתתפי הוועידה יסנדלו עצמם במענה חיובי לשאלות כלליות טרם שנדונו פרטי הפרטים, ועל גב התשובות ניתן היה להסמיך את כל ההחלטות הרצויות לו בהמשך. שלוש השאלות הפכו בדיוק את סדר טיעוניהם של מתנגדי הרפורמה: אלו טענו שהספרים היוונים החדישים הובאו לדפוס תחת שלטון זר, קתולי או מוסלמי, ולפיכך היו חשודים בכפירה, ומכאן ניתן היה להקיש הלאה שגם רבי-הכהונה שהשתמשו בהם היו חשודים בכפירה. אלכסיי הציג ראשונה את הטענה שהיה קשה ונועז יותר לחלוק עליה, לפיה הפטריארכים של הכנסיות העתיקות היו ישרים באמונתם, ורק משם פנה אל ספריהם, שקשה היה להחשיד לאחר שהמחזיקים בהם הוכרו כצדיקים. הבישופים הבינו היטב מה מצופה מהם. מלבד אלכסנדר מוויאטקה, שהיה עצור למעשה, כולם השיבו שהפטריארכים אורתודוקסים, שספריהם קדושים, ושהחלטות 1654 מחייבות את הכל.

ב-29 באפריל 1666 נפתחה הוועידה בקרמלין. נכחו בה חמישה מטרופוליטים, חמישה ארכיבישופים ועוד בישופים וראשי מנזרים, כולם רוסים – הפטריארכים הזרים טרם הגיעו, ושלב ראשון זה נועד לטפל בשאלת הרפורמה, שבה נזקקה הכנסייה הרוסית פחות לסמכות חיצונית; היוונים נדרשו כדי לסיים את סוגיית ניקון. הרשומות מן הוועידה על שני שלביה לא פורסמו במלואן מעולם, ועברו עריכה ניכרת. חלק מהדיונים הושמטו, והעורכים שמו בפי חלק מהנאספים נאומים נמלצים פרי עטם. כך היו נאום הפתיחה של הצאר ונאום התשובה של פאבל מקרוטיצה בשם הכנסייה המופיעים ברישומי המאורעות. לפי הנאמר, אלכסיי הצהיר כי מצב הכנסייה קשה בשל "שקריהם והכפשותיהם" של "הפלגנים", ואז הקריא בפני הנוכחים את התנאים לאוטוקפאליה של הכנסייה הרוסית שניתנו על ידי פטריארך קונסטנטינופול בין 1589 ל-1593, והפציר בנוכחים לעמוד בהם. ההליכים נערכו בארמון הפטריארך.

ניתן לחלק את הוועידה הכללית לשתי ועידות, אחת מקומית רוסית ואחת בהשתתפות היוונים, אך חלוקה מדויקת יותר תהיה לארבעה שלבים. החלק הראשון, שהחל בהשתתפות ההיררכים הרוסים החל ממושב האביב מאפריל ועד ליולי ונמשך עוד מעט במושבים הבאים, היה משפטם של מתנגדי הרפורמה. הם הובאו בזה אחר זה בפני ראשי הכנסייה, ספגו תוכחות ואיומים מרומזים, ונלחצו לחזור בהם. הבישוף אלכסנדר, בעל הדרגה הבכירה מבינותם, שהביא עמו תיבה עמוסת כתבים כדי להוכיח את צדקתו, היה מהראשונים להיכנע. הוא צירף את חתימתו לאלו של יתר ההיררכים במענה לשלוש השאלות שהציג הצאר, ולמן הדיון השלישי של מושב האביב החל להשתתף בתור חבר במועצה ושופט של תומכיו. חלק ניכר מהנאשמים עשו כדוגמתו בדיונים הבאים, ביניהם זקן הנזירים אפרים פוטיומקין, אחיו של ספירידון המנוח, פאוקטיסט, ולבסוף נרונוב, שלאחר שנשבע "שלא למחות נגד הסידורים החדשים במעשה, בדיבור או במחשבה" נמחל ונשלח למנזר תחת פיקוח חמור, ולבסוף פרש להיות ארכימנדריט במנזר קטן משלו. שניים היו עקשים יותר. הדיאקון פיודור איבאנוב נשא נאום תקיף כשנקרא בפני המועצה. ב-13 במאי תואר הכמורה שלו נשלל והוא הושם במעצר במנזר, שם ספג התעללות. אז הביע חרטה ונשלח "לעבור תיקון" תחת השגחה. ניקיטה דוברינין עמד אף הוא במריו, וב-10 במאי 1666 הוחרם ותואר הכמורה שלו נשלל. מאסרו במנזר ריפה את ידיו, ובין יוני לנובמבר שיגר אל הצאר שלושה מכתבי חרטה. הוא שוחרר לאחר הוועידה, אך תוארו לא הושב לו על אף תחינותיו. אבאקום והכומר לזר לא חזרו בהם כמלוא הנימה לאורך כל המשפט; לזר הציע להיות מועלה על המוקד, כך שאם אלוהים ישמור עליו מפני האש, תיוודע צדקת המנהג הישן. תוארי הכמורה של שניהם נשללו. 

המועצה חידדה את המתיחות במוקדה הגדול של תנועת ההתנגדות לרפורמה, מנזר סולובצקי. לאורך המחצית הראשונה של העשור, נאבק אב-המנזר ברפולומיי, שתמך בהכפפת המוסד לשלטון המרכזי ולהחלשת האוטונומיה שלו, ברוב הנזירים שביקשו לשמר הפריבילגיות המקומיות. שאלת הסידורים המתוקנים התערבבה בכך: ברפולומיי לא הרהיב עוז לנסות להחיל את המנהג ה"ניקוני" החדש במנזר השמרני לנוכח חולשתו הפוליטית. בפברואר 1666 הוא עזב את סולובצקי ונסע להשתתף בוועידה, כשהוא מותיר את יריביו – הזקן גנאדי קצ'לוב, מתנגד הרפורמה גרסים פירסוב ואחרים – בעמדה חזקה יותר. ב-14 בפברואר חיברו הללו את "העתירה הראשונה מאת נזירי סולובצקי". המסמך ביקש בין היתר מן הצאר להתיר להם להישאר ב"אמונתם הישנה" וגינה את התיקונים, אך היה בעיקרו הוקעה של ברפולומיי ובקשה להדיחו. ב-27 במאי יצא פירסוב עצמו אל מוסקבה, במטרה אחת, למנוע מברפולומיי לשוב כשהוא מחזיק במשרתו. ב-1 ביולי הוא נחקר ונשפט, חזר בו מכל טיעוניו והתנגדותו לתיקונים, ואף הוקיע בכתב את חיבורו אודות סימן הצלב. אף על פי כן הוא הורשע ונשלח למאסר במנזר יוסף שבוולוקולמסק, שם מת כעבור שנה. נאמן לשליחותו, הוא שיקר לשופטיו והציג את ברפולומיי כאחראי לכך שהתיקונים לא נתקבלו; אב-המנזר, שאכן לא קידם אותם כלל מחשש האופוזיציה להנהגתו, התקשה להפריך את הטיעונים והובא אף הוא בפני המועצה. הרשויות המבולבלות הורו לחקור את המתרחש במנזר ושיגרו לשם כך את הארכימנדריט סרגיוס, אב-מנזר ההשתנות בירוסלבל.

ב-2 ביולי 1666, ההיררכים הרוסים התכנסו כדי לנפק הצהרה על רפורמת ניקון עצמה. השאלות המנחות של הצאר שחררו את המועצה מן הצורך לרדת לפרטי הפרטים של כל תיקון, שכן הוסכם כבר שהספרים היווניים החדשים אורתודוקסיים. תפקידו של ניקון המושמץ בעריכת השינויים (או בהשבת המנהג הרוסי למקורו היווני) גומד ככל האפשר, כדי שתדמיתו המושחרת לא תפגע בהתקבלות הנוסח החדש. בעוד שהפטריארך ניסה להציג עצמו בשעתו כגורם המחליט, ולהעלים את תפקידם של ההיררכים היווניים שייעצו לו, מועצת 1666 הפכה את סדר הדברים, ותיארה אותו כמי שפעל במצוות הצאר ובהדרכה צמודה של מקריוס והאחרים; מקור הלגיטימציה העליון היה מועצת הבישופים שאישרה את התיקונים ב-1654, 1655 ו-1656. נוסח ההחלטה שיצא תחת ידם סיכם להפליא את הגישה הפשרנית שהצאר אלכסיי ניסה לקדם במשך כמעט עשור, שבאמצעותה ביקש להגיע להסכמה ולשלום בכנסייה שתייתר את ההסתמכות על הפטריארכים הזרים. ב-1657, בחסות השליט, השלימו נרונוב וניקון כשהראשון קיבל בפומבי את סמכותה של הכנסייה היוונית כמורת הוראה, והשני לא חייב אותו להתפלל מן הסידורים החדשים. היה זה משל וסימן לדרך האמצע שאלכסיי הציע למתנגדי הרפורמה ככלל: קבלה עקרונית של הנוסח החדש ובמשתמע של הלגיטימיות של היוונים הזרים ואחדות דתית עמהם, מבלי כל צורך לגנות את הנוסח הישן ואפילו היתר להמשיך לנהוג לפיו, לפחות ברוב הדברים, בתנאי שלא תותקף השלטת המנהג החדש על כל היתר. המועצה הרוסית הכריזה על רפורמת ניקון כטובה וכנכונה, שהמתנגדים לה פעלו משום "שהשטן לחש על אזנם... והם חכמים בעיניהם ונגד פניהם נבונים" ו"שעל כל הבישופים והארכימנדריטים, רבי-הכמרים והכמרים להורות לצאן מרעיתם וילדיהם ברוח... להתפלל מן הספרים החדשים שתוקנו לפי הספרים היווניים והרוסיים העתיקים, ולאמר את התפילה ללא הפרעה, שיבוש או מחאה." הוועידה איימה על כל מי שיתנגד ויחלוק לדבריה בעונשים כנסייתיים חמורים. אך לצד רשימה ארוכה של פרטי התיקונים שנועדו להיאכף, המועצה גינתה אך ורק את אמירת ההללויה פעמיים כפי הנוסח הישן, ולא התייחסה בשלילה לשום פרט מן המנהג הקודם או להחלטות הסטוגלב מ-1551 שחייבו אותם. לגבי תפילת הלב לישו , המועצה המליצה על הנוסח החדש, שכלל את המילים "בן האלוהים", וקיללה את אלו שגינו תיקון זה בתואר "כופרים אריאנים", אך הכירה במקביל בלגיטימיות של הנוסח הישן שהשמיט מילים אלו משום קדמוניותו. כך, במקרה זה, נעשתה הפרדה בין מי שרק השתמשו בצורה הישנה לבין אלו שהתנגדו בפומבי לצורה החדשה.

לאחר שנחתו באסטרחן ביולי 1666, מקריוס מאנטיוכיה ופאיסיוס מאלכסנדריה הגיעו אל מוסקבה ב-2 בנובמבר. יחד עמם הגיעו שמונה מטרופוליטים, 2 ארכיבישופים ועוד היררכים מלווים, שכללו אישים כמו המטרופוליטים אתנסיוס מאיקוניום ופילותאוס מטרביזונד. ובסך הכל השתתפו 19 אנשי כמורה יוונים בהליכים הבאים, לצד 17 מוסקובים. ב-28 בנובמבר נפתח השלב השני בוועידה, והראשון בהשתתפות הזרים, משפטו של ניקון, בו נכחו אף הצאר וכמה מחשובי הבויארים. המשפט הושלם בתוך מעט יותר משבועיים. ניקון סנט בעזוז בשופטיו, כשהוא מטיח דברים קשים ביותר, שהזכירו כמעט אחד לאחד את טיעוניהם של אבאקום ואחרים כנגדו, והעלו את הרקע שלו כאיש כמורה רוסי קרתני ונטול השכלה, שונא זרים ואיש "קנאי החסידות": הוא טען שפאיסיוס ויתר היוונים המציאו מלבם חוקים והסתמכו על ספרים שנדפסו רק לאחרונה ולא היו נאמנים למסורת הקדומה, כי שני הפטריארכים היו לא-לגיטימיים משום שהודחו ולא שכנו בערים שכסם נקרא על שמן, כי רק הפטריארך מקונסטנטינופול היה רשאי לדון בעניינו וכי בכך שיזמה משפט נגדו, הכנסייה הרוסית התנתקה מן האורתודוקסיה וחברה לאפיפיור (הוא האשים את ליגרידס בהיותו מומר קתולי). ב-12 בדצמבר 1666 הדיחה המועצה את ניקון והרשיעה אותו בשורת אישומים, מזניחת משרתו ועד רצח הבישוף פאבל מקולומנה, הורידה אותו לדרגת נזיר פשוט וגזרה את דינו לגלות תחת משמר במנזר פראפונטוב. ב-14 בינואר נדרשו כל המשתתפים לחתום רשמית על גזר הדין. אילריון מריאזן ופיטירים מקרוטיצה, שאהדו את עמדתו של ניקון בעד עליונות הכנסייה מול השליט החילוני, התנגדו בתחילה; הם הושמו במעצר עד שהתחרטו, ביקשו מחילה וחתמו.

את השבועיים וחצי הבאים הקדישה המועצה לשלב השלישי, דיון בתאוריות של ניקון אודות היחסים בין הסמכות החילונית לדתית, הצאר והפטריארך. הטיעונים הכמו-אפיפיוריים ששטח בשנים שבין פרישתו להדחתו הופרכו ביסודיות על ידי ההיררכים, כשהם מגובים בסמכותם של הפטריארכים הזרים, שעמדו על תוקפה של המסורת האורתודוקסית-ביזנטית אודות ה"סימפוניה" בין המונרך החולש על התחום החילוני לבין הבישופים בתחום הדתי. אף שלכאורה רק השיבה את הדגם המקובל מימים ימימה, הוועידה פגעה למעשה במעמדה של הכנסייה הרוסית לעומת השלטון: אם בעבר הייתה גוף חזק ועצמאי, עתה היא הייתה כפופה לאורתודוקסיה האקומנית מחוץ לרוסיה, וזו בתורה הייתה תלויה בחסדי הצאר כשליט המעצמה האורתודוקסית היחידה שיכלה להגן עליה מהתערבות טורקית. ב-31 בינואר 1667 הסתיימו הדיונים, ונערכו הבחירות לפטריארך חדש, שיחליף סוף סוף את ניקון הסורר. הבישופים הרוסים הגישו לצאר שלושה מועמדים סופיים, והוא מינה את יואסף, ראש מנזר לאוורת השילוש הקדוש, שהיה זקן וחולה, ולא יכל להוות כל איום עתידי. 

בינתיים, על אף הצו מ-2 ביולי 1666 והחרטה של רבים מהמתנגדים, המהומה סביב סוגיית התיקונים לא חדלה. פיודור איבנוב, שביקש מחילה על פעילותו, נמלט ממאסרו ופנה שוב לחיבור כתבי פלסטר נגד הסידורים החדשים. כשנלכד על ידי הרשויות ב-1667, סירב בתוקף לחזור בו. אבאקום לא התגמש כלל. ההתנגדות המשמעותית ביותר הגיעה מסולובצקי. הארכימנדריט סרגיוס, שנשלח לחקור את המתחולל שם, נחת במנזר המרוחק ב-4 באוקטובר 1666. כשקרא את הצו המורה על החלת התיקונים, הוא נתקבל בזעם על ידי "המועצה השחורה" של הנזירים, שתקפו את המנהג הניקוני בבוטות; תומכי ברפולומיי נאסרו על ידם ונכלאו בבנייני המנזר. לידי סרגיוס נמסרה איגרת בה הותקפה הרפורמה והנזירים הביעו את מסירותם לצאר עצמו ואת נכונותם לסבול למען אמונתם. היא נכתבה כנראה על ידי גרונטי, אותו נזיר שהואשם ב-1663 (ללא ביסוס) בתמיכה בנוסח החדש, ועתה תפס את מקומו של פירסוב כמנסח ההשקפה של מתנגדי הרפורמה במנזר. הנזירים וברפולומיי הוסיפו לחבר עתירות ועתירות-שכנגד, עד שמשלחת חדשה בראשות הבויאר אלכסנדר חיטרובו (שחקרה ועינתה חשודים בכתיבת העתירות) מצאה שברפולומיי היה בלתי-אהוד עד למאוד, והשלטונות השתכנעו שמן ההכרח להחליפו; המועמד האהוד ביותר בקרב הנזירים היה ניקנור. לדעתו של פול מיינדורף, נוקשותם ועיקשותם הנמשכת של מתנגדי הרפורמה הביאו את הצאר להיוואש מגישתו הפשרנית, לאחר שנוכח שחלק ניכר מהם עמדו במריים והוסיפו לתקוף את התיקונים ככפרניים ומעשי שטן; אלכסיי הנזעם פנה לגישה קיצונית וחותכת יותר, כשהוא מערב את הפטריארכים הזרים על אף הסתייגותו מכך. בהקשר זה נפתח השלב הרביעי והאחרון בוועידה, שהחל ב-26 בפברואר 1667 ונמשך עד נעילת המועצה כולה ביולי: הכרעה בשאלת הרפורמה.         

הוועידה קראה אליה שוב את הסרבנים ולחצה אותם לקבל את הרפורמה כלגיטימית. לצד הנאשמים הקודמים, זומנו אליה עוד כמה אסירים חדשים, כמו הכומר אמברוזי והדיאקון פכומי. ניקנור, שהגיע מסולובצקי באפריל 1667 כדי לשכנע את הרשויות למנותו לאב-המנזר, מיהר להיעתר להיררכים והצהיר על קבלה מלאה של דרישותיהם, ועל ההכרה באופן ההצטלבות החדש, אמירת ההללויה שלוש פעמים, צורת הצלב המוטבע על לחם הקודש וכדומה. אך הצאר חשש ממנו, ומינה כמחליפו של ברפולומיי את רב-הבנאים יוסיף. הנזיר אפיפני מסולובצקי, שחי מחוץ למנזר מאז 1658, וחיבר אף הוא כתבים נגד התיקונים, עמד בדעתו ולא חזר בו. אבאקום הקנאי תיאר את אחד הדיונים שנכח בהם באוטוביוגרפיה שלו, בצורה תיאטרלית מאוד:

.

ב-13 במאי 1667 הגישה המועצה, זו הפעם בהרכבה המורחב, את החלטתה השנייה והסופית בשאלת התיקונים. זו הפעם, הציווי להחיל את כל פרטי המנהג החדש היה נחרץ, והאיום כלפי הסרבנים היה תקיף בהרבה: תחת "עונש רוחני" ואפשרות להסגרה לידי הרשויות החילוניות במקרה הצורך, כפי שנכתב בהחלטת הסינוד של הבישופים המקומיים, מקריוס, פאיסיוס ויואסף שישב עמם ויתר הנוכחים הצהירו כי "מי אשר לא ישמע לציוויינו ולא יכנע ויסור למשמעת הכנסייה המזרחית הקדושה והוועידה הקדושה הזאת... ינודה ויודח משותפות-בקודש ויכרת מעל האב, הבן ורוח הקודש, ויקולל ויוחרם ככופר וכמורד... ואם יוותר עיקש עד קץ חייו, יהי לחרם אף במותו, ויהי חלקו עם יהודה איש קריות המוסר ועם היהודים צולבי המשיח ועם אריוס וכל הכופרים המקוללים." על המצטלבים בשתי אצבעות לפי המנהג הישן נאמר שהאגודל, הזרת והקמיצה שנקפצו יחד כסמל לשילוש אינם שווים בגודלם ומשום כך: "ברי שאינם מודים בשיווי שבין כל פני השילוש, כמו האריאנים, הנסטוריאנים, הפנאומטומכים והאפולינרים ושאר הכופרים המקוללים... וקראו לאב גדול מן הבן, וכך עלה במחשבה מלפני הכופרים המקוללים הללו." על אמירת ההללויה פעמיים במקום שלוש נאסר להאמין במעשה אפרוסין הקדוש, מסורת מקומית (שאף מתנגדי הרפורמה הסתמכו עליה) שתיקפה את המנהג הזה, ושאנשי הכמורה היוונים הכריעו שהיא בוודאי זיוף שנשתל על ידי "כופר ארמני" שביקש לקדם את המנהג השגוי והמוקצה.  

המועצה לא הסתפקה בכך, ובניגוד להרכב המצומצם בשעתו, לא התעלמה מן הניגוד בין סעיפי הרפורמה להחלטות הסטוגלב מ-1551, אותה אבן פינה של הבנתה העצמית של הכנסייה הרוסית וזהותה. נוסח ההחלטה קבע כי ""בעניין המועצה שנערכה בימי הצאר איוואן וסילייביץ'... ומה שהוחלט שם על סימן הצלב בשתי אצבעות ואמירת ההללויה פעמיים, והחרמות שהוטלו... אנו קובעים שמועצה זו לא הייתה מועצה והחרמות אינם חרמות, בטילים וכלא חשיבי, היות שהתפלספו מדעתם הדלה, ולא נועצו לא בספרים היווניים והסלאביים העתיקים, ולא בפטריארכים האקומניים הקדושים." על אף הנכונות לבטל את תוקפו של חלק מרכזי במסורת המקומית, הדבר נעשה בזהירות ובמשורה. הוועידה לא הכריזה על החלטות הסטוגלב ככפרניות כשלעצמן, אלא הפקיע בדיעבד את תוקפן המחייב ואת תוקף החרמות שהוטלו על העוברים עליהן, בטיעון טכני. מכל סעיפיהן לא גונו ישירות אלא כמה פרטים בודדים, אף אם כמה מהם היו סמליים מאוד – ההללויה, ההצטלבות והאיסור על כמרים שנתאלמנו לערוך תפילות. כך נתאפשר להמשיך להסתמך על יתר הסטוגלב, שלא נפסל, ונותר כקובץ חשוב בחוק הקאנוני הרוסי. 

כמו כן, המועצה הפקיעה בדיעבד אף את החלטות ועידת 1620 של הפטריארך פילארט, בה צווה להטביל מחדש (בשיקוע מלא ושלוש פעמים) את מי שביקשו להסתפח לכנסייה הרוסית, אף אם היו אורתודוקסים זרים. הוועידה לא הסתמכה על החלטת מועצת הבישופים הרוסים שכינס ניקון ב-1656 ושקיבלה כבר את אותה החלטה, אלא קבעה את הדבר בסמכות עצמה, כאילו היה חדש. בהמשך, הפטריארכים אסרו על מטרופוליט נובגורוד לחבוש קלובוק לבן, כפי מסורת ארוכת שנים, שהתבססה על "מעשה הקלובוק הלבן" מן המאה ה-16, טקסט שהיה אבן יסוד בהשקפת "רומי השלישית", לפיו פריט לבוש כזה נמסר מהאפיפיור האורתודוקסי האחרון ברומא לפטריארך קונסטנטינופול ולבסוף לרוסיה, כסמל לטהרת האמונה שנשמרה רק בה. הוועידה קבעה כי סיפור המעשה היה בדוי ומופרך, וחייבה את המטרופוליט לחבוש ברדס שחור, כנהוג בקרב היוונים.

ההיסטוריונים דנו לפרטי פרטים במשמעותן של החלטות הוועידה המורחבת, שקבעו את יחסן של הכנסייה והמדינה לרפורמה ולמתנגדיה, ועד כמה הייתה המשך להחלטה הקודמת ב-1666 או נבדלה ממנה. בכך שיצאו במפורש ובגלוי נגד המסורת המקומית, הן העניקו תוקף לאחד מטיעוניהם החזקים ביותר של אויבי התיקונים, ונתנו בידיהם נשק תעמולתי רב-עוצמה. כפי שכתב אבאקום לצאר בעתירה מ-1669, אם הסדרים שנהגו ברוסיה משך מאות בשנים היו פסולים ומוטעים, הרי שכל בני דורות עברו, כולל הקדושים הנערצים, שגו אף הם ונידונו לגיהנום. היסטוריונים כנסייתיים שמרנים במאה ה-19, כמו מיכאיל גולובינסקי ופיוטר סמירנוב, טענו כי לשון ההחלטות מעידה שהפטריארכים ויתר המתכנסים לא קיללו את המנהג הישן עצמו, אלא רק את מי שדבקו בו תוך המראת פי ההיררכיה הכנסייתית וכפירה בסמכות ההוראה שלה. גישתם הגמישה יותר של היוונים לטקסים חיצוניים, להבדיל מהאמונה שנועדו לסמל – שהתבטאה עוד במכתבו של פאיסיוס מקונסטינופול לניקון ב-1655 – הביאה אותם לנסות להבהיר למוסקובים הנוקשים כי לאלו אין חשיבות בפני עצמם, וכי הכנסייה רשאית לשנותם בהתאם לצורך ולרלוונטיות שלהם. אך גם אם מקבלים ראייה מקלה זו, כפי שציין וולפראם פון שליהה, אין ספק כי הקישור המובהק שנעשה בין המנהג הישן לבין מי שהוכרזו ככופרים ומורדים היה לכל הפחות פגיעה קשה בלגיטימיות שלו, אם לא הצהרה עליו ככפרני בפני עצמו.

הוועידה נקטה בהנמקה שונה מזו שניקון נעזר בעת עריכת הרפורמות בעשור הקודם. היא לא התיימרה להסתמך על מסורות קדמוניות שנתגלו מחדש, אלא הפכה את הנהוג בכנסייה היוונית בת-הזמן לתקן המחייב עבור חיי הדת הרוסיים, בלא צורך בהנמקות נוספות. בה בזמן, ביטלה לגמרי את תוקפה של המסורת המקומית מימי הנתק בין הכנסיות: הרוסים הוחזקו למי שאינם מהימנים להכריע בעצמם, וכל החלטה הייתה צריכה להתקבל בשיתוף האורתודוקסיה האקומנית, היוונית. בעוד שהוועידה המצומצמת של הבישופים הרוסים השתמשה בתרגום הסלאבוני של החוק הקאנוני האורתודוקסי שיזם ניקון ב-1653, "ספר הנווט" , הוועידה המורחבת לא נעזרה בו אלא נסמכה על הנומוקאנון בשפה היוונית, על אף נוכחותם של אנשי כמורה רוסים רבים, עדות נוספת לביטול כלפי כשירות הכנסייה המקומית. מי שהטביע חותמו בהיבט זה היה הארכימנדריט דיוניסיוס ממנזר איווירון, ששהה במוסקבה מ-1655 ושימש כמגיה בבית-הדפוס הפטריארכלי. בשל שליטתו בלשון המקומית, הוא היה חיוני לליגרידס וליתר היוונים כמתורגמן ומוציא-ומביא מטעמם. עוד טרם הוועידה, דיוניסיוס חיבר כתב פולמוס נגד אויבי הרפורמה, בו הבהיר כי מעת שהמטרופוליטים ממוסקבה חדלו לנסוע לקונסטנטינופול כדי להיסמך, "עלו קוצים כסוחים" בדת הרוסית והיא נמלאה קלקלות ושגיאות בשל הניתוק מכנסיית-האם. השקפתו עמדה לנגד עיני הפטריארכים הזרים ויתר המשתתפים היוונים והשפיעה עליהם. היסטוריונים כניקולאי קפטרב אף האשימו את פאיסיוס ומקריוס כי בגאוותנותם ובוזם למסורת המקומית, השתררו למעשה על הכנסייה הרוסית והיו האשמים העיקריים בקרע שהתחולל לאחר הוועידה עם מתנגדי הרפורמה; פון שליהה ציין כי פירוש זה לאירועים מוקשה, בשל שליטת הצאר באירועים, והיותו אף של דיוניסיוס אחד מנאמניו ומקובל עליו. בסופו של דבר, החלטות הוועידה המורחבת בהשתתפות היוונים לא חרגו בהרבה מן השורה התחתונה של ועידת הבישופים הרוסים. מלבד זאת, שלושת הפטריארכים והמתכנסים עמם תיקנו תקנות מרובות שעסקו בשיפור חינוכם של הכמרים, הטבת הפיקוח על המנזרים, דאגה לסדר ולהדר בחיי הדת ועוד פרטים מנהליים רבים.

ב-17 ביולי 1667 נמסרו חמשת המתנגדים הנותרים, אבאקום, פיודור, לזר ואפיפני מסולובצקי ועמם כומר עלום בשם ניקיפור, לידי המועצה. הם סירבו שוב לחזור בהם ונשלחו לבית-משפט חילוני. ב-26 באוגוסט, צו מלכותי הורה על הגלייתם למושבת העונשין פּוּסְטוֹזֶרְסְק שבהניינץ, מעבר לחוג הארקטי. לשונם של אפיפני ולזר נכרתה. הוועידה החשובה ביותר בתולדות הכנסייה הרוסית מזה מאות בשנים תמה; עתה נותר רק לאכוף את החלטותיה.

פורשים, פלגנים וממרים: 1667–1702
הכנסייה, המדינה ומושג ה"פילוג"

אחד האישים המשפיעים ביותר על מהלך הוועידה הכללית במוסקבה היה מקורבו ונאמנו של הצאר, שמעון איש פּוֹלוֹצְק. הוא השתכן בבירה ב-1664, אחד מני מלומדים רותנים (בני בלארוס ואוקראינה של ימינו) רבים שהוזמנו לרוסיה. שמעון הפך במהרה ליועצו הקרוב של הצאר ולאיש אמונו בשאלות כנסייה, במקביל לליגרדס, והופקד על חינוך ילדיו של אלכסיי. הוא הכיר מקרוב את הרפורמציה הפרוטסטנטית ואת הכנסייה האוניאטית שואפת-ההתפשטות מארץ הולדתו. פולוצקי הונע מאותה חרדה מפני האוניאטים ומפני קצה של האורתודוקסיה בפולין-ליטא שאפיינה את "ספר קירילוס הירושלמי" ו"ספר האמונה האמיתית", שהשפיעו כל כך, אירונית, דווקא על מתנגדי הרפורמה, אויביו. הוא פירש את המכתבים וספרי הפולמוס שיצאו נגד התיקונים כעדות ברורה לקיומה של תנועה גדולה, חשאית ומאורגנת שחתרה תחת הכנסייה, באופן דומה לזה שבו מרטין לותר, ז'אן קלווין וחסידיהם הסעירו המונים והביאו לשינויים כבירים באירופה של המאה ה-16. הוא שפט את המתנגדים לפי איכות חיבוריהם, והיה משוכנע שניקיטה דוברינין – שספרו "העתירה רבתי" היה המשוכלל והמקיף מביניהם – היה מנהיגה של אותה תנועה, מעין לותר מוסקובי. פולוצק, שערך את רישומי הוועידה, אף חיבר את ההקדמה להם, בה תיאר את הפלגנים בני דורו כשלוחי השטן, שניסה להרוס את הנצרות האמיתית בכל דור ודור: . 

את השקפתו הנחיל פולוצקי בספר פולמוס שיצא בעקבות הוועידה, "שֵׁבֶט לִמְשׁוֹל" (השם היה התייחסות ל"תְּרֹעֵם בְּשֵׁבֶט בַּרְזֶל" מתהלים ב:ט ו"מַטֵּה-עֻזְּךָ" מתהלים ק"י:ב), שהפך לקריאת חובה למפקחים כנסייתיים, והודפס במספרים גדולים. לצד 30 הפרכות לטיעונים של דוברינין ו-70 הפרכות לדברי הכומר לזר בעניין סעיפים שונים ברפורמה, שרטט פולוצקי את דיוקנה של מזימה כבירה בהשראת השטן:  הוא העניק לתנועה שראה בעיני רוחו את הכינוי "הפילוג" או "הסכיזמה" (וברוסית: רָסְקוֹל), מונח שהיה בשימוש נרחב בפולין-ליטא לתיאור האוניאטים. אורח מחשבתו של פולוצקי הוטמע על ידי הפטריארך החדש יואסף, שחיבר את ההקדמה ל"שבט למשול", והופץ ברחבי הכנסייה בשורה של אגרות אזהרה פרי עטו. שמעון ויואסף בעקבותיו ראו בעיניהם תנועת מרי מאורגנת היטב, שטנית, שפעלה בהנהגתם של "מורי הפלגנים" כמו ניקיטה ואבאקום, ושהתבטאה בהתנגדות לתיקוני ניקון, ומעשית, בסירוב לקבל את הסידורים החדשים ולהתפלל מתוכם.

המונחים "פילוג" ו"פלגנים" היו בשימוש במוסקובי עוד קודם. כנראה שהאזכור הראשון שלהם בעת ההיא היה באיגרת ששיגר המטרופוליט יונה מרוסטוב לרגל התמנותו לתפקיד ב-1652. הוא השתמש במילים הללו כדי לתאר כמרים והדיוטות שלא כיבדו את כללי המוסר התקיפים שציפה להם והשתכרו, נהגו בהפקרות מינית, התחמקו מתשלום מעשרות, לא הפגינו כובד ראש מספק בתפילה או נעדרו ממנה, לא התוודו באופן סדיר ולא צייתו לאבותיהם הרוחניים. כינויים של פורעי משמעת כאלו בתואר "פלגנים" חפף למונחים רבים אחרים בהם נקראו מי שנענשו על ידי הכנסייה, ואף הועמדו לדין חילוני במקרים קשים: "עובדי אלילים", "מבזי הצלב", "פושעים כנגד הדת", "משומדים" וכדומה. המובן החדש והמאיים שהעניק פולוצקי למונח "פלגנים" התקבל ותפס את הבכורה, אך לא עקר את השימוש הקודם. שתי המשמעויות – כל סוג של סירוב לקבל את סמכות הכנסייה, ומנגד תנועת כפירה שדחתה את הרפורמה הניקונית – התערבבו זו בזו ללא היכר. סוכנים ומפקחים כנסייתיים שהפנימו את השיח הרווח, והיו להוטים לרצות את הממונים עליהם, תיארו כל מקרה של המראת פי הרשויות הדתיות כביטוי נוסף של "הפילוג", והפכו את דחיית הסידורים המתוקנים לאבן בוחן בפענוח ובהצגת התקריות הללו, כשהם דוחקים כל פרט אחר לשוליים, ומעוותים את ההקשרים הפרטניים של כל מקרה ומקרה. עבירות והפרעות שגרתיות שסווגו בצורה גמישה ועניינית יותר בשנות ה-50 וה-60 המוקדמות של המאה ה-17, נטו יותר ויותר להירשם תחת הגדרת הסל של "פלגנות". במקרים רבים, מי שכמעט ולא ביקרו בכנסייה ולכן לא היו מודעים לשינויים באורח ההצטלבות וליתר התיקונים, דווחו בתור "פלגנים" שדחו עקרונית את הרפורמה. 

בלבול זה בין מתנגדי תיקונים אידאולוגיים לבין תופעות אחרות של סרבנות לקבל את סמכות הממסד הדתי, שיווה תוקף לראייה הפרנואידית של שמעון פולוצקי, יואסף והיררכים אחרים. הוא הגדיל מאוד את משקל הראשונים בעיני היסטוריונים עתידיים, ועיוות את הבנת הנסיבות וההקשר של המחאה הניכרת (אך כנראה לא גדולה מאוד) שהכנסייה והמדינה אכן נתקלו בה בשליש האחרון של המאה ה-17, כשיצאו להדביר את "הפילוג", וליישם את המדיניות הנוקשה והבלתי-מתפשרת לגבי הנחלת תיקוני ניקון שהרשויות אימצו בוועידת 1666-7, לאחר עשור של אדישות יחסית. מן התיעוד המצוי שהותירו מפקחי הכנסייה וסוכני הצאר שעסקו ב"מקרי פלגנות", קטגוריה משפטית שתפחה בקצב מסחרר לאחר 1666, עולה בבירור כי רוב מוחלט של האנשים שפרשו מן הכנסייה או לא קיבלו עליהם את משמעתה, לא פעלו בהשראת ההשקפה הדתית המתוחכמת שגיבשו מתנגדי הרפורמה מסוגם של ספירידון ודוברינין, ולא שמעו עליהם כלל. כשדחו את הסידורים המתוקנים, הם עשו זאת בהקשרים רחבים יותר, ועל פי רוב לא התמצתה בכך התנגדותם. הסיבות להתנהגותם היו שונות מאוד מההסבר הרשמי שניתן לה.

המרד במנזר סולובצקי
ממוזער|שמאל|"המועצה השחורה", שמן על בד, סרגיי מילורדוביץ', 1885. 

בקיץ 1667, בעת שהוועידה הכללית במוסקבה עמדה להינעל והחרימה את המנהג הישן, סערו הרוחות באי הצפוני, מוקדה של ההתנגדות הרציפה והממושכת ביותר לרפורמת ניקון. הרגשות במקום התבטאו בחיבור פרי קולמוסו של אחד האחים, "חזון איפאטי", מאותה העת. איפאטי כתב כי ראה בחזיון "שני כושים" נושאי ספר "שחובר בגיהנום על ידי השטן וכל הכופרים במשך שלושים שנה", מלא חרפות נגד אלוהים. ספר זה, נאמר לו, עבר מרומי לביזנטיון ובכל מקום הביא לחורבן, ועתה הגיע לרוסיה. הוא התפלל לאל וזה התגלה אליו, סילק את הכושים, והבטיח כי אם הנזירים יוותרו באמונתם, סולובצקי יהפוך לירושלים החדשה ויינצל מכל פגע. המוטיב של נכונות לסבול ולמות למען האמונה היה נוכח מאוד בחזון. כמו כן, הוא הציג בצורה בוסרית פתרון לבעיית "רומי השלישית והאחרונה" שביעתה את הנזירים האמונים על המסורת הרוסית: על אף שמוסקובי התדרדרה לידי כפירה, ואכן לא תקום עוד רומי אחריה, אלוהים בחסדו היה עשוי להם ירושלים חדשה במנזר כתחליף.   

ב-21 ביולי 1667 נערכה מועצה שחורה של כלל הנזירים, לדון ידיעה שהגיעה מהבירה על מינוי רב-הבנאים יוסיף לאב-המנזר, לאחר שנשבע להנהיג את הרפורמה במקום, ועל זימונו של האוצר גרונטי למשפט. אב-המנזר המודח ברפולומיי נועד לחזור כנזיר רגיל, ואף לניקנור הותר "לשוב בשלום" לסולובצקי. המועצה החליטה לסרב לקבל את יוסיף ולא להסגיר את גרונטי. ב-13 בספטמבר נחתו יוסיף וברפולומיי באי. ב-15 בחודש נערכה עוד מועצה שחורה, בו הוקראו צווי הצאר והפטריארך, עם החרמות שהוטלו. קודם לכן, יכלו הנזירים להסתמך על עמימות מסוימת מצד הרשויות לגבי חיוב המנהג החדש. הניסוחים הנחרצים לא הותירו להם ברירה. גרונטי הקריא מסמך שחיבר להגנת המנהג הישן. המועצה סירבה לקבל את הסידורים המתוקנים ודחתה את מינויו של יוסיף; הייתה זו התנגשות ישירה עם השלטונות. ברפולומיי ויוסיף גורשו מן האי בסירה, ונמסרה בידם "העתירה הרביעית" של הנזירים אל הצאר. יחד עמם סולקו או עזבו אל היבשת מספר לא-ידוע מאנשי המיעוט שהפסידו בהצבעה במועצה השחורה (ושחפפו במידה רבה לסיעתו של ברפולומיי, שהעדיף ציות לרשויות על פני אוטונומיה פנימית, טרם הדחתו). גירוש או הימלטות בדרך הים התרחשו דרך קבע בשנים הבאות, וכ-200 איש עזבו את המנזר בסך הכל, כשהם מדללים עוד ועוד את אוכלוסייתו – הנתון האמין היחיד לגביה הוא ממפקד שנערך ב-1668, ובו נמנו 400 פרחי נזירות ו-273 נזירים סמוכים. "העתירה הרביעית" הייתה נוקשה יותר משלוש העתירות הראשונות: הם הצהירו על נכונות להתענות ולמות למען דת האמת, וזיהו במפורש את הצאר כמאיים על שלומם, במקום להשתמש בניסוחים מעורפלים על "אויבי הכנסייה."

ב-20 בספטמבר הגיע ניקנור, כשהוא לובש עדיין את בגדי הכמורה היווניים שעטה במוסקבה כשהתפלל לפי הנוסח החדש, בבקשו להוכיח לצאר שיאכוף את התיקונים במנזר. לנוכח תדהמתם וזעמם של האחים, הוא הסיר במחווה דרמטית את הברדס לראשו והחליפו בברדס נזירים רוסי, והכריז כי נכפה עליו בכח להתחרט בוועידה בבירה. הצעד סיפק את הנזירים, וניקנור לא נתקל עוד בבעיות על כניעתו בפני שופטיו. עד למותו, כנראה ב-1674 (אז הוא נעלם מן הרשומות), הוא נזכר כחבר מועצת הנגידים שניהלה את סולובצקי, והוא נותר הפופולרי מבין המנהיגים כולם. בהיעדר אב-מנזר רשמי, הוא היה אולי הקרוב לכך ביותר.

ב-22 בספטמבר סמכה המועצה השחורה את ידיה על העתירה החמישית ששיגר המנזר אל השליט, אותה חיבר גרונטי במשך כל הקיץ, כשהוא משכתב ודן בה עם האחים; טיוטות משובשות שנמצאו במנזר מעידות על החופזה שבה הוכנה הגרסה הסופית שנשלחה למוסקבה. היא הייתה עיבוד מקוצר ונוח יותר לקריאה של כתב פולמוס עתיר הערות שוליים שהכין גרונטי. "עתירת סולובצקי החמישית" היא אחד הטקסטים הקאנוניים של ההתנגדות לרפורמת ניקון, ומכילה סקירה מקיפה של הטיעונים לדחייתה. גרונטי הסתמך על המקורות שבהם נתלו גם ניקיטה, פיודור הדיאקון ואחרים: מקסימוס היווני, הסטוגלב, מעשה אפרוסין הקדוש, מעשה מלטיוס וכדומה. לאחר שורה של השוואות גרסאות וגינויים ל"ספרים היוונים אשר להם... אף הישנים מבינותם הושחתו בידי כופרים, שכן אף באותה עת רבו המנאצים והמגדפים בינות היוונים", הדגישה העתירה כי אבותיו של אלכסיי, הצאר מיכאל ואביו הפטריארך פילארט, התפללו לפי המנהג הישן, וסיימה בנימה קודרת: "אם הריבון הרם משוח האל יריק קצפו עלינו, ויתיר למורי השקר הללו לפגום באמונתנו הטהורה ממתום... טוב לנו למות מוות זמני מלהיכרת עדי עד."

ב-27 בדצמבר ציווה הצאר על הפקעת האדמות, שטחי המדגה והזיכיונות במנזר ואסר להעביר לו אספקה; למעשה, הוכרז מצור. בשלהי פברואר 1668 נידה הפטריארך יואסף את ה"מורדים" במנזר. באביב, כשמזג האוויר השתפר, מספר ניכר של נאמני הצאר עזבו את האי, והותירו רוב מוצק לנכונים להתעמת. ב-3 במאי הורה אלכסיי על מצור צבאי ושיגר למקום 157 מאנשי משמר הסטרלצים תחת הפקיד איגנטי וולוחוב.  ב-19 ביוני נערכה עוד מועצה שחורה; הרוב, בהשפעת הנזיר טיכוֹן העיוור והחילוני פאדֶיי פֶּטרוֹב, הסכים שיש להפוך את המנזר "למצודה ולהילחם בעזוז." אחרים סירבו להתנגדות חמושה: גרונטי אמר כי הוא מוכן למות, אך לא להילחם בנשק. הוא נכלא, והוחלף כאוצר על ידי נזיר בשם סמיון. ב-22 ביוני נחתו וולוחוב והסטרלצים בסולובצקי. הוא נכנס למנזר וקרא באוזני האחים את תביעות הצאר והפטריארך וקטעים מ"שבט למשול"; הם גמלו לו בסירוב עיקש לדון. וולוחוב יצא ולקח עמו עוד כמה מדורשי שלום המלכות. כשניצב על המזח מחוץ למנזר, פתחו הנזירים באש תותחים וארקבוסים כדי לסלקו: היריות הראשונות נורו. הסטרלצים נסוגו לאי זאייַצְקי  הסמוך, ומשם ביקשו לשלוט על נתיבי האספקה לסולובצקי.

וולוחוב היה חסר אונים למדי; תושבי כפרי החוף, שעבורם המנזר היה מרכז רוחני ומוקד כלכלי-מסחרי כאחד, הזדהו עם מאבקו כנגד החדירה של השלטון המרכזי לאזור, והנזירים הבריחו אספקה בנקל. המצור חסר התועלת התקיים בחודשי האביב והקיץ, ובחורף הקשה עברו הסטרלצים למגורים מחוממים במבצר סוּמי ביבשת. לנוכח הזעם ממוסקבה, וולוחוב התעקש כי כח כה קטן שהיה מצויד בארטילריה קלה לא היה יכול לקוות לפרוץ למנזר המבוצר והמוקף חומות גבוהות. המצור התנהל בעצלתיים.

באביב ובקיץ 1669 התחזקה הסיעה הלוחמנית באי. כל הגברים הכשירים גויסו, מונו קצינים, והביצורים חוזקו. בראש המיליציה עמד הנזיר ברפולומיי פּוֹפּריגין; 200 איש מובחרים תחת הנזיר אניקה פּוּשׁקָר, ולהם 6 סירות שהותקנו בהן תותחים, הופקדו על הברחת אספקה. ב-18 ביוני גורשו כ-20 מתונים, שנשאו לצאר "עתירה שישית" בה נמסר לו שהמנזר חדל מלמלא את חובותיו החילוניות כלפיו. 

במקביל ובמשלים לכך, אירעה רדיקליזציה דתית הרת משמעות. ב-7 במרץ 1669 הושמדו בטקס פומבי 172 סידורים שהוצאו מבית-הגנזים ומתאי הנזירים. לא היו אלה רק ספרים ניקוניים, אלא גם כאלו שתוקנו בימי הפטריארך יוסף. הם נלקחו לחוף, נקרעו, כריכתם הועלתה באש והדפים טובעו בים. הדפים המאוירים נתלשו, ונרמסו ברגליים לקול קללות עזות של הנזירים, שכינו אותם צלמי אלילים, בטרם שוקעו במים. הסיבה להשמדה הייתה כנראה שהאיורים הציגו דמויות שבירכו ב"שלוש אצבעות." באותו החודש הושמדו כל הצלבים בעלי ארבע הפינות בכל אתר באי, גם צלבים ישנים מאוד, מן הדגם שהמועצה במוסקבה הכריזה עליו כיחיד שיש להטביעו על לחם הקודש; רק הצלבים הרוסיים בעלי שמונה הפינות נשמרו. עקירת הצלבים התרחשה כנראה עקב השפעתו של הדיאקון איגנטי, שגלה מהאי עוד קודם. הוא קבע שהכותרת "ישו הנוצרי מלך היהודים" בראש הצלב, שהייתה חלק מהמסורת הרוסית אך שוועידת הפטריארכים התעקשה שהיא הלגיטימית היחידה, היא כפרנית ובגדר תיקון, ואילו רק "ישו הנוצרי המלך המהולל", שהייתה נפוצה יותר ברוסיה, הייתה מותרת. 

בעת התענית והפסחא, נערכה הפרדה רשמית בין ה"מאמינים" לבין מי שהנזירים כינו "היוונים-הקייבאנים" – גולים יוונים ורותנים שנאסרו באי, ושרבים מהם (אך לא כולם) היו מתונים ולא ששו למרד. הם הוגדרו ככופרים, נאסר עליהם להיכנס לכנסייה ולאתרים המקודשים, וב-22 באפריל 1669 הם נודו רשמית. ניתנו להם אף כלים נפרדים לאכול ולשתות מהם. לבסוף, בתאריך לא ידוע בקיץ, מנהיגי הנזירים, שומר-המרתף עזריה והאוצר סמיון, החליפו את נוסח התפילה למען השליט וראשי הכנסייה לזה שנהג לפני עליית אלכסיי לכס: במקום שמות הצאר והפטריארך, התפללו על "הנסיכים הצדיקים" ועל "הבישופים האורתודוקסים" בלי לנקוב בשמות. בפועל, זה היה ביטול התפילה לשלום הצאר והכרזת מרד לכל דבר. לבסוף, מאחר שרבים מהכמרים הסמוכים במנזר נחשבו למי שלא נלהבו למרד, הקיצונים חדלו מלהתוודות בפניהם, והחלו אף להתאים את הטקסים בכנסייה כך שניתן יהיה לערכם ללא כמרים. ניקנור רב-ההשפעה הצהיר ב-1669: "אנו יכולים לחיות מבלי כמרים, איננו זקוקים להם!" הוא לא התוודה במשך חמש השנים הבאות. ההיפרדות המלאה ממי שנחשבו לכופרים, הסירוב להתפלל בעבור הצאר (שממנו ניתן היה להקיש שהלה הוא האנטיכריסטוס שכתבי הפולמוס התריעו מפני שלטונו), וביטול הצורך בכמורה היו התפתחויות חלוציות בתולדות התנועה נגד הרפורמה הדתית, שהייתה להן השפעה עצומה בעתיד.

נראה שהחידושים הדתיים הרחיקו לכת בעיני רוב יושבי האי, והותירו את יוזמיהם במיעוט. ב-8 בספטמבר 1669, ארבעה אסירים הצליחו להימלט מכלאם. הם שחררו אסירים אחרים, התחמשו והסתערו על חדר האוכל, בו לכדו את כל ההנהגה. לאחר ההפיכה מונה אחד אפיפני לשומר-המרתף ופלוני גלֶב לאוצר. הקושרים לא התעתדו להסתכן ולהותיר את אויביהם באי: עזריה, סמיון, פאדיי, פופריגין ופושקר היו בין 37 איש שהושמו בנחושתיים ונשלחו בסירה אל וולוחוב. גרונטי שוחרר, אך ההנהגה החדשה סירבה לוותר על המאבק החמוש. בשנתיים הבאות הם נשאו ונתנו חליפות עם נציגי הצאר, כשהם מביעים נכונות להיכנע ואף להתפלל לפי הנוסח החדש, בתמורה לרחמים ולמינוי אב-מנזר אחר במקום יוסף הלא-פופולרי. הם אף טענו בפני השלטונות כי השלב הרדיקלי הקודם ניזום לא על ידי הנזירים, אלא על ידי הדיוטות כמו פאדיי – טענה שהייתה מדויקת חלקית, לכל היותר, ונועדה להסיט מהם אשם (ההיסטוריוגרפיה הסובייטית של הפילוג בכנסייה, שדבקה במושגים של מלחמת מעמדות מרקסיסטית וניסתה לצייר את המאורעות כמרד איכרים נגד האליטה הנזירית, קיבלה הצהרה זו כפשוטה). 

בסתיו 1671 החריפה שוב המתיחות בקרב יושבי האי. בעת שקציני סטרלצים שהגיעו לשאת-ולתת, ניקנור סבב בין התותחים שעל החומות, הקטיר והתיז עליהם מים קדושים, ואמר "אמהות הולנדיות טובות, תקוותנו אתן!" אש נפתחה על הסטרלצים וכמה נהרגו. אף כי הפרטים לא ידועים, באותה עת נערכה הפיכה נוספת; נזיר שנמלט מסר לוולוחוב כי הגורם המניע היה ניקנור. בראשית ספטמבר, משלחת שנחתה בסולובצקי נתקלה ביותר ממאה הדיוטות שהניפו אלות וקראו כי אין להם צורך בספרים חדשים או באב-מנזר חדש. הם הודיעו לסטרלצים כי גלב ואפיפני נכלאו. לאחר שנתיים של הנהגה מתונה, קבוצה רדיקלית יותר תפסה שוב את השלטון.

מעט דיווחים קיימים אודות השנתיים הבאות. אב-המנזר המיועד יוסף והפקיד וולוחוב הסתכסכו עד חילופי מהלומות, ובאפריל 1672 הוחלף המפקד הנרפה בשר-המאה יֵבֶלֵב, שהיה תוקפני יותר, שרף את המבנים שמחוץ לחומות המנזר והפגיז אותו מקרוב. חייליו כילו את תחמושתם במהירות ונאלצו לסגת למגורי החורף. במאי 1673 ציווה הצאר שלא להפגיז את המנזר ולא להסתער עליו; זקני הנזירים שגורשו או נמלטו מהאי, ששהו בסומי תחת פיקוח השלטונות ושרובם הצהירו על השלמה עם התיקונים וקבלת סמכות הצאר, לחצו שלא לפגוע במקום שהתעתדו לנהל לאחר הניצחון, וטענו שפשרה במשא-ומתן תושג במהרה.  

באותו החורף אירעה הקצנה נוספת במנזר; גרונטי המתנגד לאלימות נכלא, ולבסוף נשלח אל היבשת, שם עמד בסירובו לקבל את הרפורמה. ב-28 בדצמבר 1673 החליטה המועצה השחורה תחת הרדיקלים לבטל את התפילה לשלום הצאר, לא באמצעי העקיף של שיבה לנוסח הישן ללא השם, אלא לא לאמרה כלל. השלטונות במוסקבה מאסו במבוי הסתום. ב-4 ינואר 1674 הוחלף יבלב במושל איוואן מֶנשׁצֶ'רינוֹב. ב-31 במאי, כשמזג האוויר אפשר זאת, הוא נחת באי בראש כח גדול בהרבה, כבש כמה מגדלים סביב לחומות והמטיר אש על הנזירים. לראשונה, הצליחו הצרים למנוע מעבר אספקה. מנשצ'רינוב נאלץ לסגת בספטמבר עם בוא החורף, אך הוסיף לערוך סיורים ופשיטות. ב-25 במאי 1675 הוא שב לאי עם כ-1,500 סטרלצים. נערכו קרבות קשים על דרכי הגישה הצרות והקלות להגנה. החיילים הצליחו לכבוש-מחדש את טבעת הביצורים שהקימו בחורף שעבר. כ-350 הנזירים וההדיוטות ששהו בתוך סולובצקי סבלו ממחלות, בעיקר מצפדינה, ורבים מתו או נהרגו בלחימה. אך הם ארגנו מחדש את הארטילריה שלהם והשיבו מלחמה שערה, והמנזר המבוצר עמד בלוחמת מצור קשה. בחורף 1675 לא נסוג הצבא ליבשת, בפעם הראשונה מזה שבע שנים. לבסוף, נזיר בשם פאוקטיסט שנמלט אל החיילים הודיע להם כי אחד השערים לא מחוזק כל צרכו. ב-22 בינואר 1676, שעה טרם שחר, הסתערו הסטרלצים על האתר הפגיע ונכנסו למתחם. המגינים שנותרו התבצרו בחדר האוכל. 63 נתפסו בחיים, מתוכם הוצאו להורג 25 ו-38 נכלאו. סביר להניח שכ-100 איש נפלו בקרב, בנוסף ל-50 בערך שנהרגו בחודשים הקודמים בלחימה על החומות. מסורות הגיוגרפיות הגזימו מאוד במניין ההרוגים, עד כדי טענה ש-500 איש ששהו בפנים נטבחו, וכי מנשצ'רינוב לכד את ניקנור (שמת יותר משנה קודם), עינהו בעינויים קשים ושיפדו על כלונס, בעוד הארכימנדריט עומד בהתנגדותו לסידורים הניקוניים. הצאר אלכסיי מת מהתקף לב בדיוק שבוע לאחר נפילת סולובצקי, ב-29 בינואר, ועקב הסמיכות פשטה האגדה לפיה נענש על החטא שבהכרתת המקום הקדוש. 

המנזר החרב שוקם, ואוכלס מחדש באב-מנזר ונזירים שהיו נאמנים על השלטונות. הוא לא שב מעולם לגדולתו שטרם המרד. כמה נזירים רדיקלים – איגנטי, פימין, גרמן, פאפנוטי ודוסיפיי בין אחרים – שנמלטו מבעוד מועד מן המתחם הנצור, מילאו תפקיד חשוב בתנועת ההתנגדות לרפורמה. הם התיישבו בבקתות ובמערות וגייסו תלמידים. ב-1695 הצטרף פאפנוטי לקהילה נזירית קטנה בוויג, סמוך לימת אונגה, ממנה צמחה האמונה הישנה בצפון רוסיה כולה. הדורות הבאים התייחסו אליהם כחוליות המחברות בינם לבין המרד בסולובצקי, שהפך לסמל של מות קדושים ומאבק חסר פשרות בכפירה.

אסירי פוסטוזרסק
ממוזער|שמאל|"הבויארית מורוזובה" מאת וסילי סוריקוב, שמן על בד, 1887.

ב-12 בדצמבר 1667 הגיעו אבאקום, לזר ואפיפני למקום גלותם, המושבה המבוצרת פּוּסְטוֹזֶרְסְק שמעבר לחוג הקוטב, סמוך לנריין-מאר של ימינו. הנוודים הפינו-אוגרים הילידים, שהתנצרו להלכה בראשית המאה ה-17, הוסיפו להוות איום; בפברואר 1668 הם פשטו על הסביבה ואילצו את המתיישבים הרוסים להסתגר בתוך החומות. באתר הנידח לא היה אלא משמר קטן של סטרלצים. ב-20 באפריל 1668 הצטרף אליהם הדיאקון פיודור. הם שוכנו בבקתות נפרדות, אך נהנו מפיקוח רופף למדי, ויכלו להתדיין בחופשיות. בני משפחתו של אבאקום וכמה מנאמניו, כמו השוטה הקדוש פיודור, הוגלו למזן, 400 ק"מ מערבה משם. 

הארבעה לא היו מבודדים מן העולם החיצון; אבאקום, בייחוד, לא איבד את הקשר עם החסידים והמעריצים שרכש בבירה מוסקבה בעת שהותו הקצרה שם. הללו התקבצו סביב ביתה של האלמנה פאודוסיה מורוזובה, בת-לווייתה של הצאריצה מריה, אישה אדוקה שחפצה בחיי נזירות. בהיותה בת-אצולה עשירה מאוד, שבבעלותה היו כ-8,000 צמיתים, קרובה למלכות, וחופשיה ממשטר ההגבלות המחמיר שחל על נשים ממעמדה  בהיותה אלמנה ללא בעל, מורוזובה נמצאה בעמדת כח ייחודית. היא פרשה את חסותה על הקהילה הקטנה והנרדפת של נאמני המנהג הישן, שאיבדו את כל מנהיגיהם לאחר שרובם המוחלט קיבלו את סמכות הכנסייה בוועידת 1667 או הוצאו לגלות. לצד מורוזובה ניצבו אחותה אבדוקיה אוּרוּסוּבָה וחברתן, אשת קצין המשמר מריה דנילובה. היא אימצה כמורה רוחנית את האם אלכסנדרה (בשמה החילוני, מלאניה), שנמלטה ממנזר סמוך לבליוב  בשל התנגדותה למנהג החדש. מורוזובה ואבאקום ניהלו התכתבות ענפה. הגולה הקנאי הרבה ללעוג לה על אדיקותה הבלתי-מספקת (הוא אף המליץ לה לעקור את עיניה כדי להתרחק מהבלי העולם ולא לפתות גברים) ולהגיב בזעם על כל מה שנראה לו כיומרה להפגין סמכות כלפיו; בה בעת התחנן שלא תשכח אותו ותוסיף לממנו.

מנהיגו הרוחני הישיר של החוג המוסקבאי היה הנזיר אברהמי, לשעבר השוטה הקדוש אפאנסי, ששב לבירה ממש בעת הוועידה, באביב 1667. אברהמי ראה עצמו כתלמידו וכ"בנו ברוח" של אבאקום. עושרה של מורוזובה אפשר להם לקיים קשר התכתבות עם פוסטוזרסק: השומרים במקום שוחדו בנקל. המכתבים הורצו מהמבצר למזן, ומשם לבירה. כך יכלו ארבעת האסירים, שנחשבו לקדושים נערצים וסובלים, להוסיף להנחות את קהלם, שניצב מול הסוגיה חסרת התקדים של התקיימות בחשאי, בצל כנסייה אותה ראו ככפרנית ומשרתת האנטיכריסטוס. אפיפני ולזר לא היו מנהיגים או מחדשים בעת גלותם, אף שהוסיפו לכתוב, בעוד שפיודור ואבאקום הגיעו לשיא פעילותם והשפעתם במושבה הצפונית. אבאקום חיבר במקום חמישה כתובים ארוכים ועוד אגרות רבות, פיודור עוד חמישה באורך מלא, ולזר עתירה גדולה אחת לצאר.  

ב-1 בספטמבר 1669 השלים פיודור בפוסטוזרסק את חיבורו הגדול, "מענה האורתודוקסים". לצד מתקפה על הכנסייה הקתולית, שהציג כנשלטת בידי האנטיכריסטוס ונכנעת לפני חכמות ומדעים חיצוניים (כלומר החילון של עידן הבארוק), והצגת הרפורמה כהסתערות השטן על הנצרות האמיתית ששרדה ברוסיה, הוא נפנה לפתור כמה מההתלבטויות שהציב העידן החדש. ראשית, אסר על כל קשר עם הכמורה והמאמינים ה"ניקוניים", על כניסה לכנסיות ואף על תפילה משותפת בבית. הכמורה החדשה איבדה כל חסד אלוהי ונמנתה עם צבא האנטיכריסטוס, שלפיודור לא הייתה עמדה מגובשת לגבי הגעתו (לפעמים כתב כאילו כבר הופיע ולפעמים כמי שטרם נתגלה), ורק הכמרים שנסמכו לפני 1654 היו לגיטימיים. פיודור היה משוכנע בכך שישו יושיע את מאמיניו שעמדו בניסיון בתוך זמן קצר ביותר, ולא חשב להעמיק מעבר לכך, אל היום שבו ימותו אחרוני הכמרים ה"ישנים" – שהיה קרוב משחשב. פיודור אף סירב לגנות את הצאר, בו הוסיף לראות שליט צדיק ולייחל לכך שישוב בתשובה, והאשים את ניקון בכל.

אבאקום, הדומיננטי והכריזמטי מבין האסירים, שנטה לפרצי אלימות וצעקות, היה מתון ופרגמטי ביחס מפיודור המאופק. מושג האנטיכריסטוס במחשבתו היה מטושטש, והוא נמנע מקביעות נחרצות לגביו. הכומר אקינדין, אחד מנאמניו במוסקבה, שלח אליו איגרת ובה התלונן כי בנו של אבאקום, איוואן, לא ראה באקינדין כומר לגיטימי משום שנסמך לפי הנוסח הניקוני, אף על פי שהתפלל לפי המנהג הישן. איוואן אף גרם למורוזובה, מיטיבתם, לפקפק בו. התשובה למכתב לא שרדה, אך אבאקום הביע את דעתו באגרות אחרות. הוא קבע כי מותר לכמרים "חדשים" לערוך את כל הטקסים והתפילות לפי המנהג הישן, למעט האוכריסטיה, בעוד שרק אלו מבינותם ש"סבלו והתענו למען האמונה" רשאים לערכה. לאחר מכן חזר בו אף מהסתייגות זו, והנחה לקבל אותם כלגיטימיים לכל דבר. הוא התיר לנהוג בגמישות רבה בהתנהלות מול הכנסייה הרשמית, שהימנעות מנוכחות בטקסיה הייתה עשויה להביא לחשדות ולעונשים חמורים. למי שהוכרחו להתוודות בפני כומר רשמי, המליץ למסור באזניו גוזמאות מופרכות, ואף להשתטות. במקרה של חוסר ברירה הכיר בתקפות של טבילה לפי הנוסח הניקוני, אם כי המליץ לאמר תפילות נוספות לאחר מכן.

באותה העת, חיבר אברהמי את "מָגֵן הָאֱמוּנָה לנוצרי נגד כָּל-צִבְאוֹת הכופרים", מאסף אדיר שהושלם ב-1669 והיה סיכום ערוך של כתבי נרונוב, אבאקום, אפיפני, פיודור הדיאקון ואחרים לצד תוספות פרי עטו. בשל גודלו, "מגן האמונה" כמעט ולא הועתק. אברהמי ניצח על העתקתם ועריכתם הקפדנית של כתבי מתנגדי הרפורמה מן העשור הקודם, בידי סופרים שמורוזובה שילמה את משכורתם, וכך דאג לשמר את היצירות הללו עבור העתיד.

באוגוסט 1669 מתה הצאריצה מריה, ידידתה של מורוזובה, שהגנה עליה (ובעקיפין ואולי באופן ישיר, על מתנגדי הרפורמה). ב-1670 פרץ מרד סטפן ראזין, והרשויות חשו לדכא כל שבריר של אי-ציות למלכות. הצאר אלכסיי התעניין פחות ופחות ביוונים, ופנה אל המערב כדגם לחיקוי (תמורה שישלים בנו הצעיר פיוטר); האדיקות הרוסית מן הסוג המסורתי שהעריץ בנעוריו נראתה לו יותר ויותר כפנאטיות פרימיטיבית. ב-13 בפברואר 1670 נעצר אברהמי כשהוא משוטט בכנסייה, ועל גופו נמצאו מכתבים חתרניים מהאסירים בפוסטוזרסק. הוא נאסר, נחקר ועונה. ב-23 בפברואר נשלח שר-המאה איוואן ילגין למושבה הצפונית, והוטל עליו לשפוט ולהעניש את ארבעת אנשי הדת הסרבנים. חסדו של הצאר עוד עמד לאבאקום, ונאסר על ילגין לפגוע בו. הוא עבר במזן, שם איים על שני בניו של אבאקום והם נכנעו וקיבלו את הנוהג הישן; השוטה פיודור סירב, והומת בתלייה. לאחר מכן הגיע לפוסטוזרסק וניהל עם הארבעה דיון דתי במשך שלושה ימים. הם לא שעו לטיעוניו. לאחר לחצים וחקירות, הובאו ב-14 באפריל אל הגרדום. לפי ההגיוגרפיות שלהם, הם קיבלו את האיום בהוצאה להורג בשלווה מוחלטת, וזכו להערצת המקומיים. לבסוף, נגזר דינם להיכלא במחפורות באדמה, בעלות אשנב אחד לאוורור, כשהם מבודדים זה מזה וכל מזונם פת חרבה ומים. אבאקום נותר שלם בגופו, אך לשונם של פיודור, לזר ואפיפני נכרתה – לשני האחרונים, בפעם השנייה; לפי האגדה, הם שבו לדבר צחות באופן נסי לאחר שתי הכריתות – ואצבעות ידם השמאלית נכרתו. סופר שלזר כרת בעצמו את לשונו כדי להפגין את להט אמונתו, ועל אפיפני צנחה תנומה נסית והוא לא הרגיש כלל כאב.    

בדצמבר 1670 נדרה מורוזובה נדרי נזירות בסתר. ב-22 בינואר 1671 סירבה להשתתף בחתונתו של אלכסיי עם אשתו החדשה, הצאריצה נטליה נרישקינה, והעליבתו קשות. כל ההגנה שסיפק לה זכרה של מריה סר מעליה. היא ואחותה אבדוקיה נעצרו בנובמבר 1671. מחמת מעמדן, הוצע להן שוב ושוב לצאת לחופשי בתמורה להכרה בתקפות המנהג החדש. ב-1672 אף ניסה לדבר אל לבן הפטריארך החדש פיטירים (מטרופוליט קרוטיצה לשעבר), לשווא. פיטירים הנזעם המליץ לצאר על יחס נוקשה, ועל אף מעמדן הרם הן עונו בעינויים קשים תחת פיקוח שלושה בויארים. באביב אותה שנה הועלה אברהמי על המוקד. השלטון לא רצה להפוך את בנות-האצולה לקדושות מעונות, ונמנע מהוצאה להורג בפומבי. הן הועברו למנזר בורובסק סמוך לקלוגה, שם הורעבו לאטן למוות. מורוזובה גוועה בנובמבר 1675; רק ב-1682 הוקם לה קבר.     

בני הקהילה המוסקבאית מצאו פטרוניות חדשות. מספר ניכר של בנות-אצולה, רבות מהן אלמנות, הצטרפו אל נאמני המנהג הישן; חלקן נמשכו למורוזובה בחייה וביקרו אותה בעת מאסרה. מן המעט שמאפשר לשחזר את מניעיהן ניתן להבחין ברגש דתי עמוק לצד מרד בהגבלות שהוטלו עליהן בכל מסגרת אחרת בחברה הרוסית, ורצון לחוש עצמאות ולרכוש השפעה. הבולטות שבהן לאחר מאסרה ומותה של מורוזובה היו הנסיכה אנה חילקוֹבה, אשת הבויאר יעקב חילקוב, והאחיות פלאגיה ואבדוקיה, בנותיו של הבויאר זמיאטניה לאונטייב, שפנו למנהג הישן לאחר שאביהן מת. במזן נהנתה משפחתו של אבאקום מהגנתה של אשת המושל, אבדוקיה צֶחָנוֹביצקאיה, בת-אצולה פולניה שהמירה את דתה מקתולית והפכה לתומכת אדוקה של תנועת ההתנגדות לרפורמה. המיוחסת מכל הנשים הללו הייתה האלמנה אבדוקיה נארישקינה, דודתה של הצאריצה, נצר למשפחת המילטון הסקוטית שהשתקעה ברוסיה. ב-1678 היא הושמה במעצר בביתה כדי למנוע ממנה לסייע לתומכי המנהג הישן, נמלטה ממנו והתגוררה ביערות עד שנלכדה שוב ב-1681.           

בפוסטוזרסק, על אף התנאים הקשים במחפורות, ארבעת האסירים המשיכו להיתמך על ידי נאמניהם במוסקבה, וקמעא קמעא ניתנה להם שוב האפשרות לכתוב ולתקשר ביניהם ועם העולם החיצון. בערך באוקטובר 1670 פרץ סכסוך שעתיד היה להעיב על יחסיהם עד ליום מותם. לאבאקום נשלחה שאלה אודות אחד הספרים הישנים, טרם הרפורמה, בו נכתב על "השילוש הקדוש בעל שלוש המהויות." הניסוח המשונה והמשובש בעליל הציב את הקהילה בפני התלבטות וסתירה פנימית, כשטענות רודפיהם המתקנים על טעויות שנפלו בהעתקת הספרים נראו לפתע מוצדקות. אבאקום ענה בתחילה כי יש "לקבל את הספרים הישנים בלי חקירות", אך לבסוף החליט להצדיק את הניסוח המשונה ולהרהר בטבע השילוש. הוא קבע שאכן היו שלוש מהויות, ולפיכך שבן האלוהים נבדל מישו, ובעת הצליבה הראשון עלה השמימה והאחרון ירד שאולה. השערות בלתי-אורתודוקסיות אלו זעזעו את פיודור שמחה עליהן נמרצות, ואף כתב על כך באיגרת לבנו מקסים. אבאקום רתח מזעם והוקיע את פיודור בפני הקהילה במכתבים החל מ-1672. באחת מאגרותיו כתב עליו: "הוי, כלב בן זנונים, כלב מתרברב!" הוא שיחד את הזקיפים כדי לפגוע בפיודור. בפעם הראשונה הסיט אחד מהם תעלת מים אל תוך המחפורת של הדיאקון וכמעט שהטביע אותו. בפעם השנייה, שומר החרים ספר בן 150 עמודים שחיבר פיודור ובו פירוט המחלוקות ביניהם, ומסרו לאבאקום; הלה תלש ממנו שלושה עמודים, אותם שלח לעולם החיצון כהוכחה לכך שהדיאקון כופר, והשמיד את היתר. חיבור זה לא שרד. לאחר מכן קשר הזקיף את פיודור עירום בקור החורף הארקטי למשך שעות.

אבאקום הוסיף להיות מעורב בענייני מאמיניו. סמוך להכתרת הצאר החדש פיודור ב-1676, שמע על כך שהכומר איזידור החליט שעקב קץ הימים המתקרב, קדושת הנישואין חדלה מהיות, והוא חדל להשיא אנשים והטיף לחיי פרישות. בנוסף, סירב להתפלל למען השליט שהכנסייה הטמאה חסתה תחתיו. פרישות וסירוב להתפלל למען הצאר היו בעתיד לסממנים של הפלגים הרדיקליים באמונה הישנה. אבאקום מחה באיזידור וכתב לו כי סירוב להשיא ולהינשא מנוגד לכתבי הקודש, ואף כי יש חובה להתפלל למען הריבון, אותו תיאר כאיש טוב (הוא לימד כך זכות אף על אלכסיי לפני הרדיפה של 1670, שאחריה פנה נגד הצאר הקודם). את תמיכתו בנישואין ובהורות הביע בפעם אחרת, בעיצומו של ריב על סמכות והשפעה בקרב קהלו. לאחר מאסרה ומותה של מורוזובה, גברה בבירה השפעתה של הנזירה אלנה חרושצ'ובה, שכיהנה כשרת-הטקס במנזר ווזנסנסקי עד שהתנגדותה לרפורמת ניקון הביאה לסילוקה. אלנה ציוותה על בת-אצולה בשם קסניה, שאבאקום התיר לה להינשא בשנית לאחר שהתאלמנה בנעוריה, להתגרש מבעלה. כשנולד לקסניה בן, אלנה הכריזה עליו כממזר וניסתה להטביעו. אבאקום, שנתקנא באלנה וחשש ממנה, הפעיל את מלוא כובד משקלו והטיל על אלנה נידוי בן שבע שנים. הוא ציווה על נאמנו אב-המנזר דוסיפיי, שנמלט ממנזרו בטיחבין, והיה זה שבפניו נדרה מורוזובה את נדרי הנזירה שלה, לפקח על ריצוי העונש.  

אלנה ודוסיפיי היו שניים מהמנהיגים הבולטים שפעלו בקהילה המוסקבאית. במועד כלשהו, אלנה עזבה את העיר למושבת הסחר קלוגה, שלא הייתה בה שליטה כנסייתית חזקה, ובכח אישיותה הפכה לדמות דומיננטית בחיי הדת של העיר. היא הפכה את קלוגה למעוז של המנהג הישן, וסוכני הפטריארך כשלו חזור וכשול באכיפת המדיניות הרשמית במקום, במשך דור שלם. דוסיפיי נדד ממוסקבה לצפון הרחוק, סמוך לסולובצקי, ושם דר עם הנזירים הקנאיים המקומיים, ולאחר מכן נסע דרומה עד לחבל הדון, שם הייתה למנהג הישן אחיזה ניכרת בקרב הקוזאקים. בכל מקום הוא יצר קשר עם ריכוזי הפלגנים והקים קהילות נזירים.

ממוזער|שמאל|"העלאתו על המוקד של אבאקום" מאת פיוטר מאסויידוב, שמן על בד, 1897.

ב-1676 שיגר אבאקום עתירה לצאר החדש פיודור, בו קרא לו לחדול מתמיכתו בכנסייה הניקונית ולשוב לדת האמת. הוא כתב שם כי אביו, הצאר אלכסיי, מתענה בגיהנום בשל חטאיו בעבר. הרשויות ציוו להגלות את ארבעת האסירים למנזרים, פקודה שלא יצאה לבסוף אל הפועל. ב-6 בינואר 1681 התפרעו במוסקבה מתנגדי רפורמה והשחיתו תשמישי קדושה וכנסיות. בנובמבר 1681 נפתחה בעיר ועידה כללית של הכנסייה, שביקשה מהצאר להרחיב את מלחמתו ב"פילוג." ב-8 בפברואר 1682 ביקש הצאר וקיבל מן הוועידה רשות לטפל בארבעת אסירי פוסטוזרסק כטוב בעיניו. שר-המאה לשוקוב מן הסטרלצים נשלח למושבה והרשיע את הארבעה בהפצת כתבים חתרניים וכפרניים. לפי מסורת האמונה הישנה (אין תיעוד ברשומות לגבי התאריך), ב-14 באפריל 1682, יום שישי הטוב, לאחר כמעט 15 שנות גלות, הועלו אבאקום, פיודור, לזר ואפיפני על המוקד.

מרד הסטרלצים והפולמוס בקרמלין
בעת שריפתם של הארבעה מפוסטוזרסק, הצאר פיודור עול הימים סבל ממחלה קשה והכל ציפו למותו. הוא משל פחות משש שנים, ולא הותיר יורש: בנו העולל ואשתו מתו שניהם ימים ספורים לאחר הולדת הראשון ב-1681. היורשים האפשריים היו שני בניו היחידים של הצאר אלכסיי שנותרו בחיים, איוואן בן השש-עשרה רפה השכל, בן אשתו הראשונה מריה מילוסלבסקאיה, ופיוטר בן התשע, שהיה נבון ופעלתני אך הצעיר יותר, בן אשתו השנייה נטליה נרישקינה. בהיעדר ודאות לגבי זהות הצאר הבא, שררו בבירה מתיחות עזה וחוסר יציבות מזה זמן, ונרקמו מזימות שונות בחצר. בעת עלותו לכס ב-1676, גברה ידם של בית מילוסלבסקי, משפחת אמו, שהיו שמרנים והתנגדו לפתיחות למערב של אביו. רוב השגרירים המערביים שהשתכנו במוסקבה בשנותיו האחרונות של הצאר הקודם סולקו. סר חנם של מקורבי הצאריצה השנייה: משפחתה, בית נרישקין, ומקורביה, בייחוד שר החוץ ארטמון מטבייב , איבדו כיבודים ומשרות. מטבייב אף הוגלה לפוסטוזרסק בעצמו. ב-1681 השתפר מצבם של המנושלים, מפני שאשתו השנייה של פיודור, מרפה, הייתה בת הסנדקות של מטבייב, ומשום שיועצי הצאר, ובראשם איוואן יזיקוב, הבינו כי סיכוייו של הנסיך פיוטר לשלוט גבוהים יותר, ופעלו לפייס את משפחת אמו. המילוסלבסקים לא עמדו לוותר ללא מאבק.

המתיחות לא הוגבלה לתככי החצר. המלחמה בטורקים הביאה למשבר כלכלי, והרשויות פיחתו את שיעור הכסף במטבע ב-15% בין 1679 ל-1681, כשהן מביאות לאינפלציה קשה. המלכות תרה אחר כל פתח לקצץ בהוצאותיה, ואחד הצעדים המשמעותיים שנשקלו היה הקטנה דרסטית של חיל הסטרלצים במוסקבה והעברת שני שלישים מהם לערי השדה. מעמדם של הסטרלצים היה בשקיעה מתמשכת מאז אמצע המאה, כשתפקידם כצבא קבע נתפס על ידי "גייסות הדגם החדש (או הזר)", שאומנו במתכונת אירופאית, ואילו הם שימשו יותר ויותר ככח משטרתי להבטחת הסדר. שכרם, חמישה רובל לשנה, לא גדל מזה עשורים על אף האינפלציה, וקציניהם היו תכופות מושחתים ואכזריים. מרמורם של הסטרלצים התבטא בהצטרפות רבים מהם לצד המורדים במהומות המטבע של 1662 ובקשר ראזין ב-1670. 20,000 הסטרלצים שהוצבו במוסקבה היו כח משמעותי, והם חשו בהיחלשות הסמכות המרכזית וביריבות הפנימית בין המילוסלבסקים לנרישקינים.

ב-23 באפריל, כשפיודור שכב כבר על ערש דווי, התלוננו החיילים באחד מגדודי הסטרלצים כי מפקדם גריבודב מושחת. בניגוד לדרכו של עולם, על רקע המתח, תלונתם נתקבלה והוא נאסר. פיודור מת ב-27 באפריל (לפי הלוח הישן), והאצילים וראשי הכנסייה נאספו בקרמלין. רובם, ובכללם הפטריארך יהויקים, תמכו בפיוטר הצעיר, והוא הוכתר בו ביום. גריבודב שוחרר מן הכלא, והצעד עורר זעם בקרב החיילים. ב-29 באפריל הגישו 16 גדודי סטרלצים וגדוד "דגם חדש" עתירה בדרישה להעניש את קציניהם על הלנת שכרם בסך של למעלה מ-2000 רובל. הממשלה הופתעה מהתגייסות כה נרחבת, שאפפה כמעט את כל יחידות הצבא במוסקבה, ומיהרה להיענות. כל שרי החיל הודחו והושמו בסד, והוכו מדי יום במקלות במשך שעתיים עד לתשלום החוב. הסטרלצים התוודעו לכוחם.

ב-7 במאי קודם דודו של הצאר החדש, שר-המזווה (סטולניק ) איוואן נרישקין, לדרגת בויאר, תוך דילוג על כמה שלבים בסולם הכיבודים המקובל. ב-12 במאי שב מטבייב למוסקבה וכל תאריו הוחזרו לו. בני נרישקין אחרים קודמו אף הם. הרשויות קיוו שהסדר שב על מכונו, אך נכזבו. ב-15 במאי פשטה השמועה בקרב הסטרלצים כי בני נרישקין התנקשו בחיי הנסיך איוואן. המון חמוש ברובים ובתותחים עלה על הקרמלין, שם התכנסה מועצת הבויארים, ודרש לראות את הצאר והנסיך. אף משמולאה דרישתם, הם לא נרגעו, והתחולל טבח. מטבייב הושלך מגרם המדרגות של ארמון הצאר ושופד על חודי הגרזנים של הסטרלצים במורד. ארבעים בני-אצולה וחצרנים נפלו בחרב המתפרעים, שניתחו אותם לנתחים שנישאו אל הכיכר האדומה והוצגו לעין כל. אנשי המשמר איימו להוסיף בטבח אם איוואן נרישקין לא יוסגר לידיהם, והבויארים נכנעו ומסרוהו. הוא עונה עינויים קשים ולבסוף הוצא להורג. אבי הצאריצה נטליה נרישקינה סופר כנזיר בכפייה ונשלח למנזר בצפון הרחוק. ההרג נפסק והשלום שב לעיר ב-17 במאי. החיילים היו עתה שליטיה לאמיתה של מוסקבה. ב-19 לחודש הם תבעו את תשלום כל המשכורות שחישבו שנגזלו מהם מאז 1645, סכום אסטרונומי של 240,000 רובל, ואת הכתרתו של הצארביץ' איוואן כשליט-שותף לפיוטר, וראשון בדרגתו מבין האחים. דרישה זו, שהשתלבה היטב בפוליטיקה הפנימית של החצר, מולאה ב-25 ביוני, ונערכה הכתרה לשני האחים. עוד קודם ביקשו הסטרלצים להבטיח לעצמם לגיטימיות, וב-6 ביוני הם דרשו מן החצר לאסור לתאר את אירועי אמצע מאי כ"מרד" או "התקוממות" אלא לציירם כהגנה על השלטון הלגיטימי ממזימות הבויארים הבוגדניים, ואף להציב עמוד הנצחה בכיכר האדומה. הצארים-האחים הוציאו צו שקיבל את דברי הסטרלצים כמעט מילה במילה. שם החיל נדרש להשתנות ל"חיל החצר" המכובד יותר, ושחיתות הקצינים נצרכה להיעקר משורש. לאחר שהנסיך דולגורוקי, שר חיל הסטרלצים, הומת בטבח ב-15 במאי, עלה במקומו איש הצבא הקשיש איוואן חובנסקי בן ה-62, שנעתר לכל דרישותיהם וזכה לפופולריות רבה בקרב החיילים. 

אווירת החירות, על רקע חולשת השלטון, הייתה מידבקת. כמה ארכיבים שהכילו מסמכים משפטיים, ובהם עדויות על התחייבויות כספיות או שעבוד אישי, נשרפו במהומה והציתו תקווה למחיית חובות ולשחרור עבדים. בראשית יוני הגישו נציגי מעמד המשרתים המשועבדים עתירה בבקשה להיטיב את מצבם. הסטרלצים לא התכוונו להניח למעמדות הנמוכים לטפח אשליות על שוויון זכויות, ומיהרו לסייע לשלטונות לדכא אותם. קבוצה אחרת שזיהתה הזדמנות במצב המעורער, גם אם לא איימה על הסדר המעמדי, הייתה נאמני המנהג הישן.

עוד טרם המאורעות, נראה שכמה נזירים מתנגדי רפורמה נאספו במוסקבה בהכנה להגיש עתירה חדשה אל הצאר. באווירה רווית-התהפוכות, הם הם יצאו מן המחתרת והטיפו בגלוי לעם בכיכרות ובשווקים. ב-20 במאי, אספת גדוד הסטרלצים של טיטוב, שחנה מעבר ליובל היאוזה, החליטה לפנות לחצר בקריאה להשבת הדת הישנה. אנשי המשמר היו בורים מכדי לנסח עתירה רשמית בעצמם, וקראו לעזרתם את הנזירים סאבא רומנוב, ניקיטה בוריסוב ואיוואן קורבטוב. אלו הזעיקו בתורם את הנזירים סרגיוס (בשמו החילוני סמיון קרשניניקוב) ופאבל זכרייב, שהחלו בכתיבת המסמך, שהיה מבוסס במידה רבה על עתירת סולובצקי החמישית. הגדוד אישר את העתירה, ודיווח עליה לחובנסקי. ב-18 ביוני קרא אליו שר הסטרלצים את סאבא רומנוב וסרגיוס לפגישה. כמו רבים מהפרטים הקשורים באירועי 1682, מניעיו הם מושא להשערה יותר מאשר לידיעה ברורה: לפי גרסה אחת, היה נאמן למנהג הישן בעצמו, אירח בביתו את אבאקום, ואף ספג צליפות שוט כעונש על התנגדותו לרפורמה. לפי גרסה אחרת ומסתברת יותר, הוא ראה בקידום הפלגנים אמצעי נוסף ללחוץ על השלטונות ולהחלישם. חובנסקי אמר לנזירים כי סרגיוס יתקשה להתפלמס בפומבי עם נציגי הכנסייה הרשמית, והמליץ להם למצוא דובר רהוט. הם קיבלו את דבריו והחליטו לזמן לעזרתם את ניקיטה דוברינין. 

מאז שנכנע בפני הצאר והכנסייה הממלכתית וחזר בו מהתנגדותו לרפורמה ב-1666 ושוחרר מכלאו במנזר, ללא שבוטל הנידוי שהוטל עליו או שלילת תואר הכמורה שלו, ניקיטה ירד למחתרת וככל הידוע התקיים בדוחק רב, כשהוא מנוע מלשרת בקודש באופן חוקי, ונע ונד בין קהילות פלגניות חשאיות. ב-1681 עוד שיגר איגרת אל ראשי הכנסייה וביקש שוב מחילה, לשווא. הוא הפך לאיש מר נפש ולפי עדות אחת החל לשתות לשכרה. הוא נענה להזמנה והצטרף לסרגיוס ולאחרים. 

ב-23 ביוני 1682 הגיעו ניקיטה, סרגיוס וסאבא רומנוב אל הקרמלין, ובנוכחות קהל רב הם הגישו את עתירתם לחובנסקי, שהעבירה אל הצאר. בינתיים, גברה בהם התמיכה בשורות הסטרלצים, ועוד גדודים הצטרפו לקריאה. ב-28 ביוני, יומיים לאחר הכתרתו של איוואן לצאר-שותף, הגיעו ראשי הפלגנים שוב אל הקרמלין ופגשו בפטריארך יהויקים לפולמוס קצר שלא בפרהסיה – על אף האופי המאולתר, זה היה השימוע ההוגן ביותר שניתן לנאמני המנהג הישן מאז ראשית הרפורמה ב-1653. לא ידוע דבר אודות הדיון, אם כי לפי גרסה אחת הסכים ראש הכנסייה להחליף את מטות הרועים של הבישופים בחזרה לסגנון הרוסי הישן, כשהכותרת בצורת טאו, שקדם לאופנה היוונית של עיטור בצורת שני נחשים הפונים זה אל זה. הצדדים סיכמו על קיום דיון נוסף, שנקבע לבסוף ל-5 ביולי. ניקיטה ביקש לקיים פולמוס פומבי בנוכחות קהל, אך הפטריארך חשש מכך שהעימות יוכרע על ידי שכנוע האספסוף באמצעות דמגוגיה, ולא בעזרת נימוקים מלומדים. הכרוניקות השונות המתעדות את שהתרחש נכתבו על ידי תומכי הצדדים השונים, אך נראה שחובנסקי ביקש לקיים את הדיון בפני ההמון, וכדי להרחיק את בני משפחת המלוכה מחשש שיכריעו את הכף לטובת אנשי הכנסייה הממלכתית, טען שישנה מזימה להתנקש בהם. הנסיכה סופיה, אחותם הגדולה של שני הצארים, שהלכה והתמצבה ככח החזק בחצר, התערבה ותבעה שלא להותיר את יהויקים לחסדי ההמון. רצונה נתמלא, והמתדיינים נכנסו פנימה. 

ב-5 ביולי, יום רביעי, נאספו שני הצדדים אל הקרמלין. תומכי המנהג הישן הביאו עמם עתירה חדשה ומפורטת, בת עשרים פרקים, להצדקת עמדתם, שנשאה חתימות של כמה גדודי סטרלצים. מן העבר השני ניצבו יהויקים וכמה בישופים. הפלגנים קראו ממנשרים פשוטים וקלים להבנה נגד הרפורמה; נאמני הפטריארך הפיצו את מכתבי החרטה שכתב ניקיטה בשעתו, ודרשה מיוחדת שחיבר יהויקים לכבוד הדיון ובה קרא שלא לשמוע ל"כופרים ולפושעים". הצארים לא נכחו באולם שבו נערך הפולמוס, אך סופיה, דודתה טטיאנה, והצאריצה-האלמנה נטליה נרישקינה כולן הגיעו. עוד בעת הכניסה התנהלו חילופי מהלומות בין כמרי הכנסייה הממלכתית לנאמני המנהג הישן. 

בפנים, החל ניקיטה לתקוף את התיקונים הליטורגיים. אפנאסי, ארכיבישוף חולמוגורי, החל לענות לו; דוברינין זינק עליו והכה אותו. לפי סיפור אחד, הוא תלש חצי מזקנו, ואפנאסי התגלח מאז למשעי. הנסיכה סופיה גערה בניקיטה וציוותה עליו לשתוק. אז הוקראה בפומבי העתירה החדשה של מתנגדי הרפורמה, סעיף סעיף. במסמך ניכרה השפעת כתבי הפלסתר הרשמיים מאת סימאון מפולוצק: כמה מהטיעונים נגד הרפורמה שסתר בצורה ניצחת ב"שבט למשול" ננטשו ולא הועלו עתה. סופיה התערבה מזומנות בדיון וגערה בנאמני המנהג הישן. לפי התיאור הדרמטי של אחת הכרוניקות, כשנאמר שאלכסיי המת טרוד ואכול חרטה בעולם הבא בשל כפרנותם של ניקון וארסניוס היווני, היא הכריזה כי אם ניקון וארסניוס היו כופרים, הרי שאביה ואחיה הצאר פיודור נתנו ידם לכפירה, ואין הדבר מתקבל על הדעת. היא אף איימה לכאורה על הסטרלצים שהצארים יעזבו את מוסקבה (ובמשתמע, יגייסו צבא בפרובינציה ויעלו עליהם למלחמה). אז השיב הפטריארך יהויקים ממושכות, כשהוא מביא ספרים שנדפסו בימי הפטריארך פילארט בשנות ה-20 וה-30 ומצביע על כך שהכילו שגיאות מובהקות המנוגדות לציוויי האורתודוקסיה המקובלים. לאחר מספר שעות של הטחת טיעונים ועלבונות, נחתם הדיון, ושני הצדדים היו משוכנעים בניצחונם. ניקיטה, סרגיוס והאחרים יצאו אל הקהל בחוץ כשהם מניפים את ידיהם בסימן הצלב הישן וזוכים לתשואות. 

שמחתם לא האריכה ימים. ידה של סופיה אכן גברה, והיא החלה לקצץ את כנפיו של חובנסקי ולקרוא אליה קציני סטרלצים ולשחדם לעבור לצדה. כבר למחרת, ה-6 ביולי, נעצרו ניקיטה, סרגיוס וכל האחרים בפקודתה. ראשו של ניקיטה דוברינין הותז בכיכר האדומה ב-11 לחודש, ולפי דיווח אחד גופו הושלך אל הכלבים (לפי גרסה אחרת, גופתו הערופה נקברה בחשאי). ב-20 בספטמבר 1682, כשהסטרלצים עוד שלטו במוסקבה – המרד דוכא לגמרי בראשית נובמבר, וסופיה שלטה למעשה ברוסיה בשבע השנים שלאחר מכן – פרסמה הכנסייה הרשמית את גרסתה לאירועים בספר מאת אפנאסי מחולמוגורי, "תביעה רוחנית", שהופץ באלפי עותקים, וכלל הפרכה מפורטת של העתירה שהוצגה בקרמלין. הפלגנים הוצגו כמקור כל הצרות וכמי שהסיתו נגד המדינה, ו"תביעה רוחנית" חזר על הנרטיב הרשמי שהוצג על ידי סימאון מפולוצק, לפיה ניקיטה, אבאקום והכומר לזר היו משרתי השטן וראשיה של תנועת "פילוג" עצומה נגד הכנסייה, וכי כל מי שהטיף נגד ציות לסמכותה היה בוודאי תלמידם. באוקטובר 1683 יצא מנשר מאת הפטריארך, "הודאה על הצלת הכנסייה מידי הכופרים", וב-1684 נדפס עוד חיבור פרי עטו, "דבר נגד ניקיטה הצבוע", כינוי שטבע יהויקים ודבק מאז בזכרו ההיסטורי של הכומר המודח מסוזדל.

עם הוצאתו להורג של ניקיטה ומאסרם של סרגיוס והאחרים, כמה חודשים לאחר שריפת אבאקום, פיודור, לזר ואפיפני בפוסטוזרסק, ושש שנים לאחר נפילת מנזר סולובצקי, חוסלו כל המרכזים שבהם הופקה ספרות נגד הרפורמה. עד לראשית המאה ה-18, לא נכתבו יצירות חדשות בעלות משמעות, והתנועה האינטלקטואלית שהחלה בארכימנדריט ספירידון נכנסה לתקופה של תרדמת, כשהחיבורים הקיימים נגנזו באתרים נידחים כדי להגן עליהם מפני השלטונות והועתקו בקושי, אם בכלל.

ב-7 באפריל 1685, בהמרצת הכנסייה, חתמה סופיה על צו בן תריסר סעיפים שהסמיך את הרשויות החילוניות להטיל עונשים קשים על כל מי שהורשע באי-ציות לכנסייה. על מי שהסיתו נגד סמכות הממסד הדתי נגזרה העלאה על המוקד, מי שהחביאו או סייעו להם נועדו להיענש בצליפות מגלב, ומי שנכנעו ונשבעו שלא לחזור על משוגתם נשלחו להיכלא במנזרים תחת השגחה קפדנית. רכושם ואדמותיהם של עבריינים כאלו הופקרו להחרמה לידי אוצר המלכות.  

השלטונות המשיכו לנקוט במינוח הרשמי על "הפילוג" וסוכניו, על אף שמנהיגיו הידועים של "הפילוג" האמור חוסלו. מטרופוליט רוסטוב דמיטרי, שהיה כבול לפראסיולוגיה המקובלת של הכנסייה אך סטה ממנו קלות כדי לתאר את המצב לאמיתו, כתב ב-1709 בתסכול כי "הכנסייה האמיתית התמעטה מפאת רוב פילוגים. כמעט לכל עיירה דת משלה, ונשים ואיכרים בורים ועמי ארצות מתווכחים אודות עיקרי האמונה ומלמדים את העם." הטיפוסים האנושיים שתיאר, ושסוכני הכנסייה שצדו אותם ראו כמשרתי ה"פילוג", לא היו מסוגלים לקרוא את החיבורים המתוחכמים של ניקיטה או אבאקום ולא הכירו את הטיעונים המפולפלים נגד השינויים בסידורי התפילה; הם פעלו איש איש בסביבתו, ועל אף הפיזור הגאוגרפי הרב, הגיבו כולם על משברים שאפיינו את חיי הדת ברוסיה בכללותם, שכל אחד מהם סיפק הקשר משותף רחב לטווח נרחב של מעשי התנגדות לסמכות הכנסייה.

הקשרים: משבר הנזורה
מכל תחומי הדת במוסקובי של המאה ה-17, המנזרים והנזירים היו אחראים להיקף מקרי "פלגנות" גדול במיוחד. הפטורים ממס והטבות אחרות שחלו על אדמות מעובדות בבעלות מנזרים הטרידו את המלכות עוד מראשית המאה ה-16, כשהמדינה ביקשה להגביל את היקף הקרקעות שמנזרים יכלו לשלוט בהן. רשויות הכנסייה ראו במנזרים העצמאיים סמכויות מתחרות שצברו השפעה ואהדה בקרב העם, וקרקע פורה לרעיונות כפרניים ורדיקליים, וביקשו להכפיפם למרות הבישופים שבנחלותיהם ישבו.  

מנזרים גדולים, כפי שהוגדרו מוסדות שבבעלותם היו יותר ממאה משקי-בית של איכרים/צמיתים, היו לרוב נאמנים לקו הרשמי של הכנסייה בימי הקרע. החריגים לכך היו מנזרים בצפון רוסיה, הרחק מהישג ידה של ההיררכיה, ששמרו על עצמאותם ולא נטמעו במערכת הכיבודים והענישה של הפטריארך והבישופים. מנזר סולובצקי המתקומם והמבודד היה הדוגמה המובהקת לכך, אך הוא לא עמד לבדו. המרד בסולובצקי, על אף עוצם ההתנגשות עם המדינה, נבע מתוך דפוסים מוכרים שהופיעו במנזרים אחרים, ובכלל: הסכסוך עם הכנסייה והמלכות לא פרץ יש מאין מתוך התנגדות לרפורמה כשלעצמה, אלא נשען על מסכת יחסים ארוכה ועתירת התנגשויות עם השלטון המרכזי שנמשכה שנים רבות.

מקרה בולט של "פילוג" במוסד גדול התרחש במנזר ההתגלות בקוֹזֶ'אוֹזֶרסקי  שבחבל ארכנגלסק, 770 מילין מצפון למוסקבה. הפטריארך ניקון כיהן כאב-המנזר בין 1643 ל-1646. באותה עת נכנס למנזר בוריס לבוב, בן למשפחת בויארים חזקה, תחת השם הדתי בּוֹגוֹלֶפּ. הנזיר החדש היה נאמן לפטריארך-לעתיד, אך משזה התקדם ועזב את המוסד, השתלט על המקום, ותוך זמן קצר החל למנות אבות-מנזר כרצונו, כשהוא מחליף שישה בין 1649 ל-1661. הוא נעזר בחבורה גדולה של צמיתים ומשרתים נמלטים שגילח לנזורה וקיבל למוסד בתור אחים, והם הטילו חתתם על היתר. בוגולפ לא היה מופת לאדיקות: הוא נמנע מהשתתפות באוכריסטיה או בתפילות במשך עשרים שנה תמימות, ולא התוודה בפני כומר במשך עשור. הוא החזיק נשק רב, בו השתמש בעת שערך מסעות שוד בסביבה יחד עם נאמניו, והואשם בניצול מיני של ילדים. בוגולפ נהנה מהגנה לא רק בשל כוחו האישי, אלא בשל קרבתו לפטריארך. בעת עריכת הרפורמה בשנות ה-50, הוא לא הביע כל התנגדות לרכישת הסידורים המתוקנים או לתפילה כפי המנהג החדש במנזר. ב-1660, כשוועידת הכנסייה ערכה טיהור רחב-היקף של מקורבי ניקון, מונה על ידה אב-מנזר חדש, פאבל, שהיה נחוש להשליט סדר במקום. רק אז החל בוגולפ (בדומה לרבים אחרים) לגלות עניין בשאלת הרפורמה, הכריז על שילוש ההללויה כ"כפירה רומית", וסירב להעניש את המתפללים מן הסידורים הישנים. במשך שש השנים הבאות זלזל במופגן בסמכותו של ממלא-מקום מטרופוליט נובגורוד, פיטירים (מקרוטיצה), שתבע ממנו ציות. הוועידה הכללית של 1666 האשימה אותו ב"השתייכות לפילוג" ובהסתת אחרים מדרך הישר והורתה על מעצרו. לכשסולק בוגולפ מקוֹזֶ'אוֹזֶרסקי, תמה כל התנגדות במקום למנהג המתוקן.

מקרה אחר, שעורר דאגה רבה בחוגי הכנסייה, התרחש במנזר פראפונטוב, בו נכלא ניקון המודח. בקיץ 1672 נתקבלה תלונה כי אב-המנזר אפאנסי "השתייך לפילוג" והורה לנזירים להתפלל כפי הנוסח הישן. החוקרים ששיגר משרד הפטריארך נחרדו לגלות כי ניקון, שהיה אמור להיות תחת משמר הדוק ומבודד, השתלט על המוסד והכתיב את ענייניו. למרותו סרה פמליה של כמרים ומשרתים, כולל טבח אישי, והוא הרבה לרכב, לצוד ולדוג ורכש בגדי פאר בסכומים גדולים. הוא אף הטה לצדו את השומרים החמושים שהופקדו עליו. הנזירים אכן התפללו מסידורים ישנים, אך הדבר לא העיב כלל על הכבוד שרחשו למחוללה של הרפורמה, שהוקע בכתבי מתנגדים כאבאקום בתור עבד האנטיכריסטוס אם לא הלה בעצמו. הם התייחסו אליו בתור הפטריארך הלגיטימי, ואף הציבו צלבי עץ בדרכים בהם תואר כ"ניקון, פטריארך בחסד האל." ניקון לא מחה כלל בידם על סירובם לקבל את תיקוניו – ברי כי הסמכות והכבוד שזכה להם היו חשובים בעיניו בהרבה. במכתב אחד מ-1673 ביקש שיאפשרו לו להתפלל בנפרד מהקהילה; מכתב אחר של הרשויות בעניינו ציין כי יש להבטיח שיהיו ברשותו "אך ורק ספרים מתוקנים וראויים", מה שעשוי לרמז כי ניקון עבר בשלב כלשהו להשתמש בסידורים הישנים (הדבר צוין אף כמעין שמועה בכתבי לזר מפוסטוזרסק). חוקרי הכנסייה חששו הרבה יותר מיומרתו של הפטריארך המודח ועושה הצרות מאשר מהשאלה הליטורגית. ב-1676 נעצר לבסוף ניקון שוב והועבר למנזר קירילוב, שם צווה אב-המנזר לשמרו בבידוד הדוק תחת צמד אחים מהימנים בלבד. ה"פילוג" בפראפונטוב נסתיים עם היעלמותה של האוטונומיה זוטא שאפשר ניקון במקום, והליטורגיה החדשה נאכפה. הייתה זו דוגמה מן המעלה הראשונה לדינמיקה שגאורג מיכלס הרבה להצביע עליה במהלך הקרע הכנסייתי – ההתנגדות לסידורים החדשים הייתה בבחינת סממן לשמירה על עצמאות מקומית מן ההיררכיה, ופחות עמדה בפני עצמה.

בניגוד למוסדות הגדולים, הצייתנים על-פי רוב, מנזרים קטנים, שבבעלותם היו פחות מעשרים-וחמישה משקי-בית של איכרים/צמיתים, היו כר פורה מאין כמותו לאי-ציות שגרר בעקבותיו חקירות "פילוג." מוסדות מעין אלו צצו בצורה עצמאית בהמוניהם, כמענה לצרכיהם של פשוטי העם, בייחוד באזורי הספר, ללא כל שליטה מן המרכז הכנסייתי. מאחר שסכומי הכסף שנדרשו כדי להתקבל למנזרים מוכרים היו מעבר להישג ידו של האדם הממוצע, "צִיּוֹת" (פּוּסטינות) קמו באורח ספונטני, כדי לאפשר מפלט לבעלי שאיפות רוחניות ולמי שביקשו מוצא לגיטימי ממחויבויותיהם החילוניות – נשים שמיאנו להינשא, אלמנות, צמיתים עשוקים וכדומה. הם אכלסו יחידים ממש או קבוצות קטנות מאוד, והפכו למוקדים של קדושה והערצה בעיני המקומיים, שתרמו את הסכומים הצנועים שנדרשו לתחזוקתם ולקניית סידורים ואביזרי קודש. מוסדות ארעיים אלו היו כה מרובים וכה קטנים, עד שתועדו רק לעיתים נדירות במפקדי המס והאוכלוסין. בהתאמה, גם אכיפת הרפורמה הניקונית במנזרים הקטנים הייתה תהליך אטי ומקוטע: מנזרון אחד בסמוך לבירה מוסקבה קיבל סידורים חדשים רק ב-1704, פחות עקב התנגדות כלשהי, וכנראה עקב חוסר תשומת לב.

בעוד שאת המנזרים הגדולים ביקשה הכנסייה להטמיע לתוך המבנה שלה, אלו הקטנים היו אך מטרד בעיני הפטריארכים והבישופים, שחתרו לחסלם או להכפיפם לסמכות המנזרים הרשמיים הגדולים. בראשית שנות ה-30, הנזירים ב"ציה" קטנה בליוּבּים שבמחוז רוסטוב שתלו עץ על קברו של קדוש מקומי, וסיפורים על נסים מופלאים משכו למקום תנועה ערה של עולי רגל. השילוב בין סלידה מגילויים עצמאיים של דת עממית, שאפיין כל כך את היחסים בין הכנסייה הרשמית לאזורי הכפר, לבין חשש מכפירה (בייחוד לנוכח מרכזיותו של העץ) הניע את הפטריארך פילארט ליזום חקירה רשמית. אב-מנזר של מוסד רשמי הגיע למקום, ובגילוי אופייני לא פחות של בוז להיררכיה הדתית הרשמית, סולק על ידי עולי רגל ומקומיים. הבליעה של מנזרים קטנים על ידי הגדולים מהם, ללא כל קשר לרפורמה הליטורגית, צברה תנופה בימי כהונתו של ניקון, שהקים שורה של מנזרי-ענק חדשים שצרכו משאבים רבים מאוצר הכנסייה והשתררו על סביבתם. הוועידה הכללית של 1666-7 אף היא תרמה להגברת הקצב. הסימוכין ברשומות מעטים, אך ניתן ללמוד על היקף התופעה מכך שבימי פטר הגדול הייתה קטגוריה משפטית נפרדת של "חקירות הנוגעות למנזרים מעוטי אחים", ובאפרכיה של ניז'ני נובגורוד לבדה מנו הרשויות 32 מוסדות קטנים שאיבדו את עצמאותם במהלך המאה ה-17. 

מיכלס הצביע על דוגמה אחת לאופן שבו השתלבה הדינמיקה של חיסול המנזרים הקטנים, על המתיחויות לאינספור שעוררה כשראשיהם וחבריהם התקוממו נגד הנגיסה בעצמאותם, עם המאבק ב"פילוג". ב-1658, בחבל סוזדל, נעצר אב-מנזר מקומי שהפך ללא רישיון כנסייה מקומית למנזר קטן, והואשם בעבירה כללית של "אמירת גידופים" נגד הארכיבישוף סטפן. המוסד החדש נסגר. ב-1668, האחים במנזר קטן באתר סמוך השמיעו דברי כפירה קשים ושללו את היות ישו המושיע. הם נעצרו ונחקרו, ובמסגרת הרוח ששרתה בכנסייה באותם ימים, הואשמו בהתנגדות לסידורים המתוקנים ובהשתייכות ל"פילוג."

אב-מנזר קטן כזה, שזכה להשפעה מקומית, היה אברהמי ממנזר אם האלוהים מקאזאן, שניצב בסמוך לכפר ליסקובו. המוסד כלל כעשרים נזירים בלבד ובבעלותו היו עשרים-וארבע משקי בית. אברהמי היה מצוי בסכסוך ממושך עם הבויאר בוריס מורוזוב, בעליו של הכפר. ב-1659, מורוזוב האשים אותו בקבלת צמיתים למוסד באופן לא-חוקי, בנטילת סמכויות שיפוט כבורר בין האיכרים, ובהצבת מחסומים על אם הדרך כדי לגבות מס מעוברים ושבים. בכירים בקרמלין נעתרו למורוזוב, והצאר ציווה להדיח את אברהמי ולמנות אב-מנזר חדש, בנימין, רפורמטור מוסרי מסוגם של "קנאי החסידות." האחים סילקו את בנימין, שדרש שישתתפו בתפילות כאופן סדיר ולא ישתו לשכרה, ואברהמי חזר כמנצח כשהרשויות שכחו מהעניין. רק ב-1666, כשהואשם ב"פילוג" (על אף שטען לחפותו כי עדיין לא הכיר היטב את הסידורים החדשים אך היה נכון להשתמש בהם; ייתכן ששיקר ואכן הסית בפועל נגד הרפורמה) התאפשר לסלקו.

דוסיפיי, אב-מנזר השיחה (בין אם האלוהים לניקולאוס הקדוש) הקטן למדי בטיחבין, שמר על עצמאות המוסד שלו כנגד מנזר הדורמיציון הסמוך  לאורך שנות ה-60. המיסים הכבדים שהטיל הדורמיציון על תושבי העיירה הביא לקרבה ולשותפות בינם לבין האחים במנזר השיחה. דוסיפיי הביע התנגדות לרפורמה, והשפעתו בסביבה הייתה כה רבה עד שהתיקונים הליטורגיים לא נאכפו בטיחבין עד להימלטותו ממנה מאימת הרשויות ב-1670. דוסיפיי גלה למוסקבה והפך לדמות רבת-השפעה בחוג של מורוזובה ואברהמי. הוא נסע בארץ, מחבל קרליה בצפון הרחוק ועד לנחלת הקוזאקים של הדון והים הכספי בדרום, כשהוא מפיץ בכל מקום את דברי אבות פוסטוזרסק בין קהילות נזירים עצמאיות קטנות. אב-מנזר אחר שנרדף על ידי הרשויות היה איוב, אישיות צבעונית שנולד למשפחת אצולה קתולית באיחוד הפולני-ליטאי, המיר את דתו לאורתודוקסית והצטרף אל הפטריארך פילארט בימי המלחמה. הוא חזר עמו כמזכירו האישי. ב-1651 הקים מנזר קטן בסמוך לטבר. הוועידה הכללית של 1666 זימנה אותו לחקירה באשמת הסתה נגד הכנסייה והרפורמה, אך הוא נמלט אל הספר האוקראיני, שם הקים ב-1669 קהילת נזירים פלגנים (שתוארו כתמהונים וקנאים) סמוך לרילסק שבחבל קורסק. ב-1677 נצפה שוב בראשות קהילה דומה ביובל דרומי של נהר הדון, שם מת ב-1680. קהילת הנזירים המשיכה להתקיים, תוך גילוי נחישות מפתיעה מול הרשויות. כשחיילים שרפו את בנייניה וגירשו את האחים, הם המשיכו להתקדם דרומה, עד סמוך לים הכספי. זהו תיעוד נדיר בהיקפו לתופעה חשובה ביותר: מתוך הדגם הרווח של מנזר קטן מקומי שנשען על תמיכת תושבי הסביבה, נזיריו של איוב עברו להיסמך על אישיותו של מנהיג כריזמטי, ולבסוף הפכו לקהילה עצמאית לגמרי שלא הייתה תלויה בסביבה אוהדת, אלא התמידה מכח ארגונה והשקפתה. כך, מתוך המבנה הישן של הדת העממית במוסקובי במאות ה-16 וה-17, קמו קהילות-מנזר עצמאיות ומגובשות שהיוו את לבה של האמונה הישנה שהתגבשה במאה ה-18.         

הקשרים: כמרים ונזירים נוודים
יסוד אחר שמילא תפקיד מכריע בימי "הפילוג" היה אנשי דת שנפלטו ממסגרת הכנסייה הרשמית (או כלל לא היו כפופים לה מלכתחילה). הם נעו ונדו בארץ, ולרשויות היה קשה ביותר לעקוב אחריהם, לאתרם ולבסוף לעצרם ולהטיל עליהם משמעת. נוודים מעין אלו יכלו לספק להמוני העם שירותי דת חליפיים לאלו שהוצעו על ידי הכמורה המוסמכת, ולהטיף למסרים שונים מאלו שהכנסייה ביקשה לקדם. הם מנו בעיקר כמרים שהודחו ממשרותיהם, נזירים שגורשו ממנזריהם, ונשים שהקדישו עצמן לחיי נזירות אך לא נקלטו במנזרים. כמה מן ההתנגשויות הבולטות ביותר בין הכנסייה והמדינה לכוחות מקומיים, שתדונה בהמשך, אירעו כשאנשי דת נודדים התחברו עם פטרון בעל-השפעה או סביבה שעתידה הייתה להתפרץ במרד, ושימשו כמעין אידאולוגים שסיפקו הצדקה ותמיכה רוחנית.  

הבורות, הנרפות, העצלות והשחיתות של הכמורה הזוטרה הטרידו את ההיררכיה הכנסייתית מימים ימימה. התביעה להעמיד כמרים משכילים ומוסרניים עלתה אף בוועידת הסטוגלב, וחזרה על עצמה שוב ושוב. הקשרים בין הבישופים לכומר הפשוט, בייחוד באזורי הכפר, היו רופפים ביותר; רבים מהכמרים קיבלו את משרתם בירושה מאבותיהם ומתוך הסכמת הקהילה, ללא כל בקרה מן הרשויות, היו אנאלפביתים או קרוב לכך, ועסקו במשלחי יד נוספים להשלמת הכנסתם. כתבי הפולמוס שחוברו על ידי רפורמטורים כנסייתיים מלאים בתיאורים מזלזלים ועולבים – אך מדויקים למדי, מן התמונה העולה מן הרשומות ההיסטוריות – של הכומר הממוצע, שתואר כשתיין, בור וטיפש. חוזר שנשלח למטרופוליט נובגורוד קבע כי אל ל"אנאלפבית, שיכור, גנב, מהמר, שודד או רוצח" להתמנות למשרת כומר. משנות ה-40 של המאה ה-17, עוד טרם כהונתו של ניקון, הרשויות הלכו והידקו שליטתן בכמורה הזוטרה, כשהן מכפיפות אותה למשמעת וענישת הבישופים. תחת ניקון החמירה האכיפה בהרבה, וכמרים נצטוו להחזיק ברישיונות רשמיים מטעם הפטריארך. אנשי דת רבים נכלאו על רקע התקנות החדשות, ורבים אחרים נמלטו מפני שלא יכלו לעמוד בנטל המיסים החדשים. נוצר היצע גדול של כמרים סמוכים (ולו לפי המקובל בחברה המוסקובית) שלא הייתה להם משרה ומשכורת. הארכי-"פלגן" המאיים ביותר בעיני הכנסייה היה ניקיטה דוברינין, כומר מודח בעצמו. 

כמרים מובטלים שהוסיפו לשמש בתפקידם מחוץ למסגרת הרשמית נתפשו כאיום וככר פורה להטרודוקסיה שנים רבות טרם הקרע. החיכוך בינם לרשויות הכנסייה, שרדפו אותם והצרו את צעדיהם, עורר בקרבם נטייה מוגברת לסטות מן הדת הרשמית ולאמץ רעיונות לא-שגרתיים. רבים הואשמו בכישוף ובכפירה. המועדים להדחה מאז ומתמיד היו אלמנים, שנדרשו לפי החוק לאישור מיוחד להמשיך בכהונתם, וטיפוסים מרדניים שסירבו לקבל עול והסתכסכו עם הממונים עליהם. ככל שגברה ההסדרה של המינויים בידי הפטריארך, נוספו להם מי שהתקשו להשיג רישיון, אם מפני חוסר כיס או סיבות אחרות. עוד בשנות ה-20 של המאה ה-17 ציוותה הכנסייה לאסור כמרים מובטלים במנזרים; ועידת 1682 ציוותה על בני כל המעמדות "לסגור את דלתותיהם" בפני הללו. 

נוודים כאלו התפרנסו בדוחק, כשהם מחפשים קהילות מרוחקות או משקי-בית גדולים להיקלט בהם כמשרתים בקודש. התכלית העיקרית שמילאו בחברה המוסקובית הייתה לענות על צורכיהם של מי שביקשו לעצמם חיי דת עצמאיים, ללא התערבותה של הכנסייה הרשמית, רצון שהיה כרוך לעיתים קרובות גם בניכור כלפי יתר החברה. כומר עצמאי יכל להטביל ילדי משפחות שסירבו לבקר בכנסייה, ולערוך להם טקסי טהרה או אוכריסטיה, שנתפשו כחיוניים וכמביאי רווחה ומזל בתערובת הגסה של נצרות ואמונות עממיות, שרווחה בקרב תושבי מוסקובי מן המעמדות הנמוכים. מעצם היותם בסכסוך מתמיד עם הרשויות, ומכך שתפקידם להשפיע רוחנית על ציבור, כמרים מובטלים היו נוחים להימשך לכל חתרנות ועימות עם הסדר הקיים וללבות אותם. נוכחות ניכרת ובולטת של אישים כאלו נרשמה במהומות הנחושת ב-25 ביולי 1662, כשהעם התפרע במוסקבה במחאה על פיחות המטבע, ובמרד הגדול שהנהיג סטנקה ראזין ב-1670 וב-1671 ושכוון נגד "הבויארים הבוגדים." אף במרד ראזין, שנערך לאחר ועידת 1666-7, חוקרי הכנסייה לא התייחסו לכמרים המורדים בתואר "פלגנים" על אף הדומיננטיות של רעיון ה"פילוג" – ראיה לכך שפעולותיהם ומחשבתם היו כה נבדלות משאלת הרפורמה הליטורגית עד שאפילו הממסד הכנסייתי לא יכל לקשר זאת אליהם.

דוגמאות לכמרים מובטלים שהטרידו את הרשויות, המעידות על הנסיבות החברתיות שבהן פעלו, מצויות למכביר ברשומות. ב-1692 נחקר איכר בן וולוגדה בשם איוואן גריגורייב, שנעזר בכומר נודד בשם טרפיל. איוואן ומשפחתו היו תמהוניים ודחויים מיתר בני כפרם, ולא ביקרו בכנסייה. איוואן עמד בתוקף על כך ש"איננו פלגן." טרפיל נעלם עוד בטרם הספיקו המפקחים לבקר בכפר. טיפוס מאיים יותר נמצא בחבל פומור בערך באותה עת. כומר מודח ידוע לשמצה בשם סמסון נמלט מכלאו במנזר אנטוני מסיה  השמור, ומצא מקלט אצל איוואן קוזל, פורע-חוק מקומי שהוא ומשפחתו הגדולה והחמושה לעייפה ישבו במתחם מבוצר באזור הביצות, יצאו למסעות שוד והטילו אימתם על התושבים. סמסון הטביל ארבעה מילדיו של איוואן. 

כשם שהצטרפו למרד ראזין ולהתקוממיות אחרות, כך כמרים מודחים נסחפו והפכו למפיצים פעילים של ההתנגדות לסמכות הכנסייה ולרפורמה הניקונית. ב-1666, כומר נודד בשם איוואן סבב בחבל סוזדל והטיף לאיכרים שהשטן ישלוט בהם אם יצטלבו בשלוש אצבעות במקום שלוש. ב-1684, הכומר המודח ניקיטה שהתגורר ביערות בחבל נובגורוד זוהה כמי שהעתיק והפיץ כתבי פולמוס נגד הרפורמה. מודח אחר, איזידור, רכש בשנות ה-80 השפעה רבה בכפרים הקטנים באזור ניז'ני נובגורוד, הטיף נגד הכנסייה והפך לאחד ה"פלגנים" הידועים ביותר בחבל. פעילותם של כמרים חסרי תעסוקה לא הוגבלה רק לפשוטי העם: אצילים מסוימים ביקשו אף הם להתנתק מן המסגרת המעיקה של הכנסייה הרשמית, ופתחו את בתיהם לכמרים כאלו. ארמונותיה של פאודוסיה מורוזובה שיכנו מספר כמרים שהודחו עקב התנגדותם לרפורמה; הכומר המודח טרפיל, שנזכר למעלה, מצא לפי שמועה אחת מקלט במוסקבה בביתו של לריון מילוסלבסקי, ממשפחת מחותניו של הצאר. 

קלסתרונם של נזירים נודדים היה דומה למדי לאלו של הכמרים המובטלים. גם הם היו בעיה ותיקה שהטרידה את הכנסייה, ושהיקפה רב ועצם ככל שהתהדקה האסדרה הכנסייתית של חיי הנזירות, מחד, וככל שהמלחמות והמגפות של המאה ה-17 הניעו אנשים נואשים וממורמרים לעזוב את חייהם החילוניים ולבקש תגלחת נזיר או הינומת נזירה. כבר בשנות ה-20 דרש הפטריארך פילארט לעצור נזירים משוטטים שהואשמו בעיסוק במאגיה שחורה אסורה; בשנות ה-40 התלונן ארכיבישוף על אב-מנזר קטן בשם לברנטי שהעניק תגלחת או הינומה לכך איש ואישה שפנו אליו, וקובץ החוקים של 1649 הטיל עונשים כבדים על מי שהתלבשו כנזירים בלי שנדרו את נדריהם בפני איש כנסייה מוסמך. גורמים רשמיים שונים, מהצאר עצמו ומטה, התלוונו ללא הרף על החזיון הנפרץ של נזירים שהתגוררו בערים, קיבצו נדבות בתוקפנות רבה, הפריעו לתפילות בכנסיות, השתכרו בבתי-מרזח והתחברו עם ארחי פרחי למיניהם. כמו כמרים מובטלים, כך גם אלו נמשכו מטבע מעמדם החברתי לכל מהומה שפרצה בארץ. בשנות ה-50 שוגר למנזרים דור חדש של אבות-מנזר חדורי תודעה רפורמטורית שהונחלה להם ברוח "קנאי החסידות", ושסילקו ממוסדותיהם טיפוסים פרועים ולא-ממושמעים.  באותו עשור, הרשויות בוולוגדה ניסו לרשום במסודר את כל הנזירות ששהו מחוץ למוסדות. אב-המנזר אילריון מניז'ני נובגורוד טען שבסמוך למנזרו התגוררו כמה עשרות נזירים ונזירות לא-מורשים בבקתות ביער, שעסקו ב"ניאוף" ופרצו לכנסיות כדי להפריע לתפילות, ועשו את צורכיהם על קירותיהן.  

נזירים נוודים נמנו בין אויביה הקשים ביותר של הכנסייה הרשמית בימי "הפילוג." דעות הטרודוקסיות קיצוניות וחריגות נפוצו בקרבם, שונות מאוד מן הדת המוכתבת מגבוה שהייתה משותפת הן לממסד והן ליריביו נאמני המנהג הישן. הרשומות של חקירות כמה מהנזירים הללו מספקות ראיות נדירות לאמונות העממיות, הסינקרטיות, שרווחו בקרב האוכלוסייה. ב-1679, נזיר בשם מיקולין שהפיץ מספר מגילות שהכילו "דברי כפירה נתעבים על טבע האלוהים" הודה בפני מטרופוליט ריאזן כי שאב את רעיונותיו מחוזה חזיונות כפרי. ב-1675 עצרו סוכני בישוף ויאטקה חבורה של נזירים משוטטים ביערות. מנהיגם, פורפירי, החזיק עצמות חרוכות, שרידי מטיפים שהועלו על המוקד. הוא טחן את העצמות לאבקה שמסך במשקה ובמזון של נאמניו ושל פשוטי עם, והאמין כי כך הוא שולט בהם, וכי האבקה הועילה גם בתור שיקוי אהבה, שסייע בידו לפתות בנות איכרים רבות. ב-1668 לכדו הרשויות בקוסטרומה נזיר נודד בשם ברלעם, שנמלט ממנזר בצפון רוסיה שנה קודם לכן. הוא הוסגר על ידי תושבים מקומיים שתיארוהו כשיכור וכמטרד ציבורי. ברלעם החזיק ברשותו עלונים הטרודוקסיים שכתב לאחר ששוחח ממושכות עם מאלפי דובים נודדים, שנחשבו בעיני הכנסייה והרשויות (יחד עם זמרים נודדים) ליסוד פגאני ואנטי-נוצרי מובהק שחובה היה לבער מן העם. העלונים אבדו ותוכנם לא ידוע, אך הם זעזעו את החוקרים.       

אחרים היו מורדים אלימים, בייחוד אלו שנמלטו אל חבלי הספר הנידחים, שם הייתה אלימות חלק משגרת החיים. הנזיר המשוטט דורופיי היה אחד המבוקשים ביותר על ידי הכנסייה בשנות ה-70 וה-80 (צווי מעצר נשלחו למנזרים בכל רחבי המדינה), והופיע בצמתים רבים בהיסטוריה של "הפילוג": הוא נס ממנזר אנדרונייב שבמוסקבה לאסטרחן, שם התחבר עם קוזאקים מורדים, נעצר ונכלא בניז'ני נובגורוד, נמלט שוב, ביקר במנזר סולובצקי, ולבסוף השתתף עם ניקיטה דוברינין במרד הסטרלצים במוסקבה ב-1682 ונתפס שם. מבוקש אחר, שעורר חרדה רבה בחצר המלכות, היה הנזיר יב מסולובצקי, שנחשב לקנאי אלים במיוחד והיה חבר באליטה ששלטה במנזר. הוא נמלט לאחר דיכוי המרד שם, נעצר בדרכו לשוודיה ונכלא במנזר קוז'אוזרסקי. הוא הצליח לברוח מכלאו ומוצְאותיו לא נודעו עוד. 

נזירות משוטטות פעלו ממניעים אחרים. חיי נזירות בלתי-רשמיים היו האמצעי הכמעט יחיד שעמד לרשות נשים עניות וחסרות תמיכה, לעיתים קרובות אלמנות ובייחוד אלמנות הרות (שהיו חשודות בעיני החברה והכנסייה בניאוף ויכלו להישפט או להישלח לגלות), לזכות להגנה מסוימת. המגפה הקשה של 1654 ומלחמות התקופה הגדילו מאוד את מספרן של נשים כאלו, בעת שהגישה למנזרים הלכה והצטמצמה. הנסיבות בהן חיו נזירות נוודות מתועדות למכביר: ב-1657, אישה בוולוגדה סירבה לחיות עם בעלה ואיימה להתאבד אם לא תתקבל כנזירה. היא נעצרה על ידי הרשויות. בין הנשים שנתפסו מחוץ לקוסטרומה עם המטיפים ובילה ולאוניד ב-1665, שלוש נעקרו ממקומן לאחר שהמנזר הקטן שלהן נסגר בפקודת המושל המקומי; אחת בשם גלסיה נדדה בדרכים במשך כמה שנים, וכומר משוטט עשאה לנזירה. היא התדפקה על דלתות מנזרים רבים אך אלו סירבו לקבלה. ובת איכרים אחת החליטה להתלבש כנזירה לאחר שהשתגעה ונמלטה מכפרה. 

הנוסע קונרד וק קלנק  שביקר בארכנגלסק בשנות ה-70 תיאר את המוני הנזירות העניות שקיבצו נדבות ודימה אותן לבגיניות בארצו, אם כי העוני שלהן לא היה וולונטרי. כשהרשויות הציבו מחסומים על אם הדרך למוסקבה בעת המגפה ומנעו מנזירות נודדות להתקבץ אל העיר הגדולה, הן הציפו את מנזרי הנשים והכנסיות סביב לה, שיכלו להציע מקלט רק למעטות. במקרים רבים, נשים כאלו שילבו בהתנהגותן דתיות עמוקה עם ייאוש קודר מן העולם ושנאה אליו, ואימצו השקפות אפוקליפטיות. הן היו נוחות להתנגד לרשויות ולכל התערבות מבחוץ, ולעיתים קרובות הביעו דעות רדיקליות נגד הכנסייה והסידורים המתוקנים כשנתפסו. בדומה לנזירים הנודדים, כמה מהמטיפות העממיות הקיצוניות ביותר בעת ה"פילוג" הגיעו משורותיהן. המון זה של נשים מרירות, עניות ואנאלפביתיות היה שונה מאוד מהנזירות המשכילות והמסורות לדת הרשמית שסבבו בחוגי מתנגדי הרפורמה מסוגו של אבאקום, ושהואדרו לאחר מכן בהגיוגרפיות של האמונה הישנה. בינואר 1666, כשחיילים לכדו שלושה נזירים, שתי נזירות וחניכה משוטטים ביער, הנשים הצהירו כי עזבו את העולם ונעשו נזירות לאחר המגפה. בעוד שהנזירים הצהירו כי לא ביקרו כנסייה במחאה על התיקונים הליטורגיים, שלוש הנשים לא הזכירו סיבה זו כלל כשנשאלו מדוע פרשו מחיי הדת הרשמיים. ב-1680, שלוש נזירות אלמנות הקימו לעצמן תאים ללא רישיון ביער סמוך לאחוזתו של בויאר, שם חיו עם ילדיהן בעוני מרוד וקיבצו נדבות. כשנעצרו, הודו שסירבו להשתתף בתפילות מאז החלת התיקונים. נזירים וכמרים ניסו לדבר אל לבן, אך הן לא חזרו בהן אף בעת שילדיהן נלקחו, ולבסוף הועלו על המוקד.

הקשרים: מחפשים רוחניים
מוסקובים מן השורה הפגינו אך מעט אי-ציות או מחאה נגד סמכות הכנסייה. בניגוד לשדרות הכמורה והנזורה, הדיוטות מופיעים לעיתים נדירות יחסית לחלקם באוכלוסייה ברשומות חקירות ה"פילוג" של הרשויות – מלבד כמה חריגים בולטים, שיידונו בהמשך. המאבק נגד הממסד הדתי לא הוליד כל תנועה עממית רחבה.

מן התיעוד הקיים, עולה שהן בערים והן בכפרים, הבחירה לפרוש אקטיבית (להבדיל מעצלות ואדישות שרווחו מאוד) מחיי הדת הרשמית הייתה בחירה של יחידים, רובם ככולם מבודדים מסביבתם, אם לא בעלי מוניטין של תמהונים. אנשים כאלו לא ביקשו למרוד ולהתנגש עם הרשויות, אלא נסוגו לתוך עולמות רוחניים פנימיים עשירים. הרישום שהותירו לפיכך היה קטן למדי, שלא כמו העימותים האלימים בהקשרים אחרים של ה"פילוג." אלו היו תופעות מבודדות: במרץ 1666, לדוגמה, נעצרו 70 איכרים במחוז וולוגדה על ידי שוטרי החרש של הצאר. הם נהגו בפרטיות בתיהם באורח חיים אדוק וסגפני, כמו-נזירי. אף שדרו בסמיכות, מעטים מהם הכירו זה את זה והם לא קיימו קשרים ביניהם. חלקם היו כה תמהונים עד שאפילו הרשויות הפרנואידיות והזריזות-להעניש לא ראו בהם סיכון: כשעגלון בשם פיוטר שאדרה, מחבל טיומן, חווה מתוך שיתוק שינה חזיון, בו נגלתה אליו אם האלוהים והורתה לו להזהיר את העם כי ייחר אף אלוהים בהם אם לא ישובו למנהג הישן, החוקרים צחקו למשמע סיפורו ושחררוהו ללא כל הגבלות.

במקרים אחרים, האמונות האישיות שפורשים כאלו סיגלו לעצמם היו מפותחות ומודעות יותר, ודמו במידת-מה לרעיונות הפרוטסטנטיים במערב. ברובע הגרמני במוסקבה, אחד המקומות המעטים שההייתה בהם נוכחות זרה רציפה טרם ימי פטר הגדול, פעלו מזמן לזמן אנשי דת; ב-1689 הועלה על המוקד במוסקבה קווירינוס קוהלמן, מיסטיקן ספיריטואליסטי גרמני  שטען לקשר בלתי-אמצעי עם האל. עלונים ומנשרים גסים מגרמניה ומהונגריה שהכילו רעיונות פרוטסטנטיים עברו מיד ליד בין סוחרים שהיו בקשר עם זרים. כל אלו תרמו כנראה להפצת אופני חשיבה דתיים לא-שגרתיים בקרב סוחרים ובעלי-מלאכה, שהיו פתוחים יחסית לעולם החיצון.

ב-1666 הואשם הסוחר פאודול איבנוב מקוסטרומה בפלגנות. הוא נחקר בידי הארכימנדריט סרגיי ממנזר ספסקי, אחד החוקרים האימתניים ביותר של הממסד הדתי. פאודול הצהיר כי חדל מלנכוח בכנסייה לאחר המגפה של 1654, וכי הטקסים המקודשים חסרי תוקף, ורוח הקודש שכנה בתוכו פנימה. הארכימנדריט הרשיע אותו בסירוב להתפלל מן הסידורים החדשים, האשמה שהייתה נכונה טכנית, כשהוא לא מבדיל בין רעיונותיו הכמו-פרוטסטנטיים של הסוחר להשקפה של מתנגדי הרפורמה האורתודוקסיים. אותם מתנגדים הבחינו היטב בפער שבינם לבין חושבים עצמאיים מסוג זה: כשהנפח קוזמה קוסוי מיילץ החל להפיץ את משנתו בקרב הציבור, הוא נחקר בידי נזירים עוינים לשלטון שהטיפו נגד הסידורים הניקוניים. קוסוי אמר להם כי בבעלותו היו כתבי הקודש המקוריים והאמיתיים שנכתבו ביד אלוהים, אותם לא קיבל במסורת מאף סמכות כנסייתית, וזלזל בחשיבה התאולוגית ובמסורת האורתודוקסית אותן תיאר כהבלים מעשה ידי אדם. הנזירים שרפו את כתביו שהיו ברשותם, והפיצו איגרת אזהרה פומבי נגדו לכל תומכיהם בחבל הדון, וכתבו ש"הסתמך על הגיונו המעוות וחשב על הכל בעצמו, ללא כל הסתמכות על אבות הכנסייה." קוזמה קרא ב-1687 לקוזאקים של הדון לעלות על מוסקבה ולהשיב לכס המלכות את הצאר מיכאיל שקם לתחייה. הוא נתפס ועונה קשות.

בעוד שעשרות של מטיפים-מטעם-עצמם תועדו בידי הרשויות בערים ובמושבות הסחר של רוסיה, טיפוסים מסוג זה צברו השפעה ממשית רק בנובגורוד ופסקוב. לשתי ערי הצפון הייתה היסטוריה ארוכה של עצמאות, התנגדות לדת הרשמית ורעיונות הטרודוקסיים, ומגע ישיר עם ארצות חוץ פרוטסטנטיות, בעיקר שוודיה. הסוחרים העשירים איוואן דמנטייב מנובגורוד ואיוואן מרקורייב מפסקוב פעלו בשנות ה-70 וה-80 כמנהיגים דתיים עצמאיים רבי-השפעה. הם הטבילו ילדים, קיבלו וידויים, ערכו תפילות, והטיפו לקהל גדול. הם טיפחו אף תלמידים שהפיצו הלאה את מסריהם. דמנטייב היה משוכנע בכך שנבחר בידי האל להורות כי הנצרות הרוסית נשחתה בעקבות תיקון הסידורים, אך על אף המסר הבסיסי הזהה, היה רחוק מאוד ממתנגדי הרפורמה שייסדו את האמונה הישנה. מעלליהם של שני הסוחרים עוררו דאגה רבה בקרב השלטון, בשל החשש כי פעילותם תאפשר סיפוח של חבל הספר הצפוני בידי שוודיה.

הקשרים: התאבדויות המוניות
בדצמבר 1665, הרשויות התחקו אחר עקבותיה של נזירה בשם אֶבְפּרָקסִיָה, כנראה אם-מנזר קטן שפורק קודם לכן והותיר אותה ללא משענת. היא הפכה למטיפה נודדת, וסבבה ביערות שמצפון לניז'ני נובגורוד כשהיא מודיעה בשער כי העולם המושחת והאכזר קרב לקצו ומעודדת התאבדות בהרעבה עצמית. בקהילות שקיבלו את דבריה, אלו שהיססו להתאבד נכלאו על ידי רעיהם בכוכים עד שגוועו. היא וקהל שומעיה השתייכו לדוויים ולסחופים שנפלטו מן החברה ונמשכו אל מטיפים רדיקליים כמו האב קפיטון ודניל פיליפוב (הנחשב על ידי כת החלסטים למייסדה), שפעלו באמצע המאה בקוסטרומה ובאזורים הסמוכים. חיילים נשלחו לאזור ובתוך חודש לכדו את ובילה ולאוניד, שני נזירים מתלמידיה, וכמאה תומכים. הקנאים שנתפסו, הצהירו בפני הפקידים שחקרו אותם על כך שדחו את סמכות הכנסייה המושחתת, סירבו להשתתף בטקסיה או לקבל את כמריה כלגיטימיים, והאמינו שסוף העולם יתרחש בכל רגע. הם ציינו את "הקרע שניבע עקב הספרים" כדבר שזעזע אותם, ואת היות הסידורים החדשים לא ראויים להתפלל מתוכם. ובילה הודה בפני חוקריו כי קבר אנשים בכוכים כדי שיגוועו, אך הכחיש כי הרעבה כזאת הייתה חלק ממשנת האב קפיטון הנערץ. כולם, גם ובילה ולאוניד, היו אנאלפביתים, אם כי התאמצו ללמוד קרוא וכתוב. ברשותם נמצאו ספרי אפרים הסורי ומאספים אפוקליפטיים אחרים לצורכי תרגול. 

ב-27 בדצמבר 1665, כשהחיילים כיתרו מספר בקתות עץ על חוף אגם קְשְׁצַ'רָה  שהתחבאו בהן אחרים מאותה הקבוצה, סירבו הללו להיכנע, הציתו את המבנים הדליקים, והתאבדו בשריפה. במרץ 1666 דיווח מושל וולוגדה בלקוניות על תקרית דומה: ארבעה אנשים מילאו בקתה בקש ותבן, נעלוה והציתו עצמם למוות. שבעה אחרים יצאו בלילה מכפרם, נאספו בבקתה חרבה בשדה ועשו אותו הדבר. המתאבדים הונעו מרדיפת תלמידי קפיטון ביד השלטונות. בינואר 1672, לאחר שהכנסייה אימצה את מושג ה"פילוג" ובעיצומן של הרדיפות שבמהלכן הוצאו להורג אברהמי ומורוזובה, התבצרו 67 איכרים במבנה בכפר וַרמאלֶיי  שבחבל ניז'ני נובגורוד. הם סירבו מזה זמן להשתתף בתפילות בכנסייה וכל ניסיונות הכמרים לשכנעם עלו בתוהו. לראשונה, האיכרים מסרו לסטרלצים שהקיפו אותם מכתב שהסביר את הסיבות למעשיהם: הדת נשתנתה, ובכנסייה נשמע קול האנטיכריסטוס. אז שרפו את המבנה עליהם. 

שאלת מקורותיהם של מעשי ההתאבדות הקבוצתיים הללו, שהחלו להתרחש בכל מוסקובי, הטרידה את ההיסטוריונים. התשובה הברורה והמיידית ביותר הייתה קפיטון ותלמידיו. קפיטון עצמו, שהחל לשמש כאב-מנזר קטן בשנות ה-20 של המאה ה-17, פעל מתוך המסורת האורתודוקסית הוותיקה של התענות וסיגוף הרבה מעבר לנדרש מהנוצרי הממוצע. לפי הסיפורים אודותיו, כל מזונו היה פת חרבה ומעט עשבים מדי יומיים, והוא נשא משקולות כבדות וישן בעמידה כשהוא נתמך בקרסים. אף כי לא ידוע בוודאות אם ציפה לאפוקליפסה, התנהגותו עושה זאת לאפשרות סבירה. בתחילה היה מקובל על הכנסייה והשלטונות, וב-1634 העניק לו הצאר רישיון להקים מנזר בחבל קוסטרומה. אב-המנזר נעשה "יהיר" וסירב להכיר בסמכותם של כמרים ש"זללו יתר על המידה"; לאחר מכן סירב אף לסעודות במהלך ימי החג, ואסר על תלמידיו לאכול ביצים בפסחא (פרט שזעזע משקיפים). ב-1639 הגיע כבר להתנגשות מלאה עם ההיררכיה, צו מעצר הוצא על ראשו והוא ירד למחתרת, כשהוא מנהיג קהילות תלמידים שהסתתרו ביערות. הוא מת בנסיבות טבעיות בערך 1660. הדגש על התענות גבר בקרב ממשיכיו ואלה ששאבו השראה ממנו בחוגי הרדיקלים הדתיים בשולי החברה. לטענתו של האב אפרוסין, הראשון שעסק בשאלת ההתאבדות עוד ב-1691, טען שאחד מתלמידי קפיטון בשם וסילי השעיר פיתח את הרעיון של המתה המונית ברעב, והתרברב בכך ש"העלה כך אלף קדושים השמימה." שיטתם של וסילי ותלמידיו הייתה להטיף לכפריים גדולות ונצורות על מלכות השמים ומעלת מות הקדושים והסיגופים, הכנסתם למערות או למבנים, ואטימת הפתחים. מקץ זמן מה, לטענת אפרוסין וכותבים אחרים, החלו הרעבים לזעוק לעזרה, אך איש לא שמעם. גוויעה ברעב הייתה מייסרת ואיטית, ונשאה סיכון רב שהקרבן יתחרט ויציל עצמו או ינצל בידי אחרים. שיטות אחרות ומהירות יותר להתאבדות (ולעיתים קרובות, לרצח של מי שביקשו או נלחצו להתאבד) היו בקבירה בחיים תוך כדי חנק, בהטבעה או בשיסוף בחרב. אך המוות בשריפה עלה על כולנה במהירותו וביעילותו, בייחוד לצורך התאבדות המונית ממש, ולפיכך נעשה לשיטה הרווחת.                  

ברוסיה של שלהי המאה ה-17 רווחה ציפייה אפוקליפטית. בשנות ה-40 נדפסו במוסקבה "ספר האמונה האחת והאמיתית", "ספר קירילוס הירושלמי" ואחרים שסיפקו תיאור מפורט של זוועות שלטון האנטיכריסטוס וזכו לפופולריות אדירה. שני הראשונים, שזיהו בין הנצרות הקתולית וההשפעה המערבית לשטן וחישבו את הקץ לשנת 1666 הסמוכה, מילאו תפקיד מרכזי באידאולוגיה של מתנגדי הרפורמה מתוך הכנסייה, שסברו שנבואותיהם מתגשמות במציאות עם החדרת הסילופים היווניים המושפעים מרומי לדת הרוסית הטהורה, והיו בטוחים שהאנטיכריסטוס יזם את הרפורמה ויתגלה תוך זמן קצר, אם טרם נתגלה בדמותם של ניקון או אלכסיי. אפרים הסורי כתב בספרו, שנפוץ ברוסיה, על כך שלעת ההיא "ינוסו רבים אל הגבעות, חלק ימותו ברעב, ואחרים כדונג ימסו מצמא" והצדיקים "ימלטו אל השממה, יכסו עצמם באפר ועפר, ויתפללו יום וליל עד ירחמם האלוהים." פסוקים כמו אלו פורשו על ידי הקוראים להתאבדות כהנחיה לגוויעה ברעב ובצמא ולקבירה בחיים.

תודעת קץ הימים לא נקלטה באוכלוסייה סתם כך. הרושם המתמשך של תקופת הצרות, שהמיטה הרס ומוות שזעזעו את יסודות החברה, הצטרפו לקשיים ולמדווים האחרים של החיים במוסקובי המשתנה במהירות של ימי בית רומנוב המוקדמים. המלחמות התכופות, התהדקות אחיזתה של הבירוקרטיה בחיי נתיניה ומיסוי הולך וכבד, עוררו חרדה, יאוש וזעם בקרב העם. המגיפה הגדולה של 1654, בייחוד, צילקה את נפשם של בני דור ה"פילוג": ייתכן שחצי מאוכלוסיית המחוזות במרכז מוסקובי נספו בדבר. היקפי תמותה כאלו הותירו רבים ללא נשים, בעלים, הורים וילדים, ונטעו תחושת יאוש קדורנית מן העולם הזה והתרכזות במוות ובעולם הבא. דמויות חריגות שפרשו מן החיים השגרתיים לקיצוניות דתית אינדיבידואלית, מחוץ למסגרת הכנסייה, פנו לכך לעתים קרובות בעקבות הטראומה שספגו במגיפה. איכרה בשם אבדוטיה שהתאלמנה מבעלה החלה לשמוע קולות, וסבבה ברחובות טובולסק כשהיא מטיפה לשומעיה שימותו בזוועות נוראיות אם לא ישובו בתשובה. כמו במקרה של הנזירות הנודדות שנדונו למעלה, אלמנות מרירות היו נוחות להיתפס לרגשות כאלו במיוחד. בהטפה לפרישה מן העולם בציפייה לקצו השתלבה תכופות, אם כי במינונים משתנים, ההתנגדות העממית לסמכות הכנסייה בכלל ולרפורמה הניקונית בפרט.

ביבליוגרפיה
 Paul Meyendorff, Russia, Ritual, and Reform: the Liturgical Reforms of Nikon in the 17th century. St Vladimir's Seminary Press, 1991.
  Georg B. Michels, At War with the Church: Religious Dissent in Seventeenth-century Russia. Stanford University Press, 1999.
  David Z. Scheffel, In the Shadow of Antichrist: The Old Believers of Alberta. University of Toronto Press, 1991.
  Robert O. Crummey, "The Orthodox Church and the Schism". The Cambridge History of Russia, Volume 1: From Early Rus' to 1689 .Cambridge University Press, 2006. pp. 618–639.
  Robert O. Crummey, The Old Believers and the World of Antichrist: The Vyg Community and the Russian State, 1694-1855. University of Wisconsin Press, 1970.
  Georg B. Michels, "The First Old Believers in Tradition and Historical Reality". Jahrbücher für Geschichte Osteuropas, 1993.
  Georg B. Michels, "From Persecuted Minority to Confessional Church". Canadian-American Slavic studies 49, 2015.
  Wolfram von Scheliha, Russland und die orthodoxe Universalkirche in der Patriarchatsperiode 1589-1721, Otto Harrassowitz Verlag, 2004.
  Ольга Чумичёва, Соловецкое восстание 1667-1676, Ломоносовская библиотека, 2009.

קישורים חיצוניים


 "ניקאן ובדק הדת (ראַסקאָל)"; "פרץ הראַסקאָלניקים וגורל חאוואנסקי" בתוך: שלמה מנדלקרן, דברי ימי רוסיא: חלק שני, דפוס ר' יצחק גאלדמאן, ווארשא, ה'תרל"ה. עמ' 33-38, 79-80.

הערות שוליים

טקסטים

קטגוריה:רפורמות
קטגוריה:רוסיה הצארית
קטגוריה:רוסיה: נצרות