מצוות ערבה במקדש

מצוות ערבה במקדש היא אחת ממצוות חג הסוכות שנהגו בבית המקדש. בכל יום מימי החג היו מביאים ענפי ערבה מקיפים עִמם את המזבח ולאחר מכן, היו מצמידים אותם למזבח. הקפת המזבח הייתה נעשית ברוב רושם, תוך אמירת הפסוקים "אָנָּא ה' הוֹשִׁיעָה נָּא, אָנָּא ה' הַצְלִיחָה נָּא"משנה מסכת סוכה פרק ד משנה ה - ראה שם את דעת רבי יהודה שמציע נוסח אחר.. וביום השביעי, הוא הושענא רבה, היו מקיפים שבע פעמים.

אמנם, יש מן החכמים שפירשו כי הקפת המזבח לא נעשתה בערבה אלא בלולב, ולדעתם המצווה שבערבה הייתה זקיפתה ליד המזבח בלבד, ולא ההקפה עצמה.

מקור המצווה
על מקורה של מצוות הערבה במקדש נחלקו התנאים, אם יש לה מקור בתורה שבכתב או שמא מדובר בהלכה למשה מסיני. אבא שאול לומד מהמילים  שנאמרו בפסוק המצווה על ארבעת המינים שישנן שתי מצוות בערבה, והן מצוות ערבה שבארבעת המינים, ומצוות הערבה שעל גבי המזבח. לעומת זאת, לפי חכמים, ערבה היא הלכה למשה מסיני. 
בעקבות התקבלות ההלכה כשיטת חכמים, צורפה מצוות הערבה למצוות נוספות והתקבלה הקביעה: . להלכה נפסק כי מצוות ערבה היא הלכה למשה מסיני.

משה בנוביץ' טוען שהמצווה התפתחה בימי הבית השני כתוצאה מהדרישה להביא ערבות דווקא מן הנחל, דבר שהיה מורכב עבור הרבה מהאנשים. כיוון שכך, התפתח הנוהג ששלוחי בית הדין מביאים ערבות עבור כל העם, למזבח, ושם כל אדם יכול היה לקחת ערבות ולצרפן לשאר המינים, שאותם יכלו לקטוף בהרים.

סדר מצוות ערבה
במשנה נמסר הסדר של המצווה בפרטות:

בכל יום מימי חול המועד של חג הסוכות נהגו להביא ענפי ערבה ממוצא. שלוחי בית דין היו אוספים "מורביות" (ענפים גדולים) של ערבה ומביאים אותם לבית המקדש. היו מניחים אותם בצורה זקופה משני צידי המזבח ומכופפים את ראשיהם.

גודל הערבות לא נזכר במשנה, אך בגמרא נאמר ש"היו גבוהות אחד עשר אמה כדי שיהו גוחות על המזבח אמה". ישנה מחלוקת בין האמוראים האם עיקר מצוות הערבה היא בזקיפה או שמא בנטילה. הרמב"ם פסק שהמצווה בנטילה, והזקיפה הייתה לא לאחר ההקפה אלא קודם לכן: . כיוון שעל פי ההלכה מי שאינו כהן אינו רשאי לגשת אל המזבח, חלוקת הערבה לציבור מתבצעת על ידי הכהנים.

ונחלקו בגמרא על ההקפה עצמה, האם מקיפים את המזבח בלולב ("לאחר שזקפו הערבה סביב המזבח", רש"י) או בערבה. הרמב"ם פסק שמקיפים בלולב, לעומתו, הבית יוסף והט"ז הכריעו אחרת.

המקיפים
מהתלמוד עולה שהכהנים בלבד היו מקיפים, מאחר שנחלקו רבי יוחנן וריש לקיש אפילו "בכהנים בעלי מומים אם נכנסים בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה" (בכל השנה אסורים להיכנס לשם). וכך כתבו במפורש רש"י ותוספות, ואחריהם נמשכו גם מפרשי המשניות. ואולם, בשיטה מקובצת למנחות כתב ש"זקני ירושלים", משמע אפילו זרים, היו מקיפים את המזבח בלולביהם. וכך גם באור זרוע שהקשה:
 והאריך לבאר שגם במקדש היו ישראל מקיפים, כדרך שכהנים בעלי מומין הקיפו ו"לאו דווקא נקט כהן, אלא הוא הדין לישראל". אף בגאונים היו שסברו כך, אלא שנחלקו על אופן ההקפה (האם עמדו סביב המזבח או הקיפוהו).

"אותו היום"

היום השביעי, הוא יום הושענא רבה, נבדל משאר הימים בשתים - במספר ההקפות שהיו מקיפים ובשבת. כנאמר במשנה, בכל יום הקיפו המזבח פעם אחת, וביום השביעי שבע פעמים. בשבת לא הייתה הערבה ניטלת כלל בשאר הימים ואילו ביום השביעי, הערבה דוחה את השבת. הלכה זו הייתה לאחת מסלעי המחלוקת שבין הפרושים לבייתוסים:

לאחר החורבן

טקסט=מנהג חיבוט ערבה,1662, חריטה על עץ, מאוספי הספרייה הלאומית, ישראל.|ממוזער|מנהג חיבוט ערבה,1662, חריטה על עץ, מאוספי הספרייה הלאומית, ישראל.
משחרב בית המקדש השני בטלה מצוות ערבה של תורה אך משום זכר למקדש, תיקנוה ליום אחד, יום השביעי. ונחלקו האמוראים בגמרא: "חד אמר ערבה יסוד נביאים ("תקנת נביאים אחרונים חגי זכריה ומלאכי שהיו ממתקני תקנות ישראל באנשי כנסת הגדולה", רש"י) וחד אמר ערבה מנהג נביאים (הנהיגו את העם ולא תקנו להם ונפקא מינה דלא בעיא ברכה", רש"י)". ההלכה - מנהג נביאים:

התוספות יום טוב כתב שלאו דווקא בזמן הזה, אלא אף בזמן שבית המקדש היה קיים נטלו את הערבה בגבולין (חוץ למקדש) בתורת מנהג נביאים.

מוצא
הרב ישראל אריאל שדן במצוות הערבה במקדש, העלה את הנימוקים הבאים, לבחירתה של מוצא כמקור ללקיטת הערבות:
 המעיינות הקרובים יותר לעיר נוצלו לשתייה.
 "מורביות מוצא" היו כנראה זן מיוחד של ערבות שהיו בעלי ענפים ארוכים "שהיה בהם כדי להדר את המזבח".

פטור ממס לתושבי מוצא
תושבי מוצא זכו לפטור ממיסים עקב עיסוקם בהבאת הערבות לבית המקדש: "תנא מקום קלניא הוה ותנא דידן מ"ט קרי ליה מוצא איידי דמיפק מכרגא דמלכא קרי ליה מוצא (=שם המקום הוא קלניא. ומדוע קראו התנא מוצא? כיוון שהמקום פטור ממס המלך קרא לו מוצא)."

הרב ישראל אריאל סבור כי הפטור ממיסים לתושבי העיר ניתן כבר על ידי מלכי החשמונאים. הפטור ניתן לתושבים עקב המשימה שהוטלה עליהם: להכין להמוני הולכי רגל כמויות ניכרות של ענפי ערבה לכל שבעת הימים, וזאת ללא תשלום.

בעלי התוספות כתבו כי הערבות חולקו על ידי שלוחי בית דין כמתנה, לעומת הלולב ומיניו שהיו נקנים באופן פרטי שנאמר: "וּלְקַחְתֶּם לָכֶם בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן, פְּרִי עֵץ הָדָר כַּפֹּת תְּמָרִים, וַעֲנַף עֵץ-עָבֹת, וְעַרְבֵי-נָחַל; וּשְׂמַחְתֶּם, לִפְנֵי ה' אֱלֹהֵיכֶם שִׁבְעַת יָמִים" - דהיינו "משלכם" ומכספכם. אך לא למצוות ערבה בבית המקדש - כאן על שליחי הציבור מוטלת החובה לספק את הערבות.

לפי הרמב"ם, הכינו תושבי מוצא ענפי ערבה בכמויות גדולות ובאופן קבוע כל שבעת ימי החג. "הדבר היה כרוך בטרחה מרובה, הן בגידול עצי ערבה בשטחים נרחבים, והן בקטיף ענפי הערבה, וכן בנשיאת ענפים במשקל רב על גבי בהמות ממוצא לירושלים, וזאת תוך הקפדה להבאתם בטריות למקדש למרות המרחק".

לקריאה נוספת
 הרב ישראל אריאל, מחזור המקדש לחג הסוכות, בפרק "השמחה בירושלים ובמקדש"

 קישורים חיצוניים 

 מכון המקדש, ניסוך המים: מצוות ערבה וניסוך היין - מתוך אתר "גמראנט"
 הרב יהודה זולדן, הקפת המזבח ובימת בית הכנסת בסוכות, באתר ישיבה

ביאורים

 הערות שוליים 

קטגוריה:מצוות עשה
קטגוריה:בית המקדש
קטגוריה:סוכות
קטגוריה:מצוות בית המקדש
קטגוריה:הושענא רבה