תוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית

תוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית (נודע בגרמניה כ-Uranverein - מועדון האורניום) החלה באפריל 1939, מספר חודשים לאחר גילוי הביקוע הגרעיני בינואר 1939. מאמץ זה להשגת נשק גרעיני הופסק אך התחדש בשנית ב-1 בספטמבר 1939 על ידי משרד החימוש הגרמני ביום תחילת מלחמת העולם השנייה.

הפרויקט התמקד במספר כיוונים: בניית כור גרעיני, ייצור מים כבדים ואורניום וכן הפרדת איזוטופים. בינואר 1942 הפנה משרד החימוש הגרמני את הפרויקט למועצת המחקר של הרייך. בתקופה זו התפצל הפרויקט בין תשעה מכונים שונים שכל אחד מהם התמקד בכיוון אחר. בתקופה זו מספר המדענים בפרויקט הלך ופחת וכשרונותיהם הופנו יותר ויותר למאמץ המלחמתי.

עם סוף המלחמה נוצל הידע הגרמני בפרויקט הגרעין בידי בעלות הברית - בריטניה, ארצות הברית, צרפת וברית המועצות. בסוף המלחמה התנהל מרוץ בין האמריקאים לסובייטים בנושא הגישה לפרויקט הגרעין הגרמני. ברוב המקרים האמריקאים יצאו כשידם על העליונה, בשל העובדה שמרבית הפרויקט רוכז בשטחים שבמערב גרמניה.

אלברט שפר היה שר החימוש, שמשרדו היה אחראי על הפרויקט. קורט דיבנר נודע כיוזם ומנהל הפרויקט. חתן פרס נובל, ורנר הייזנברג היה שותף בכיר במיזם.

ממוזער|שמאל|200px|פירוק הכור הגרעיני בהייגרלוך, גרמניה, אפריל 1945
הישגים
מדענים נאצים היו המתקדמים ביותר בהעשרת אורניום באמצעות צנטריפוגה, והיו הראשונים שבנו ב-1942 צנטריפוגה בפרויקט בראשות אריך באגה . בעזרתם של מדענים גרמנים ואוסטרים שנלקחו בשבי לאחר המלחמה פיתחו הסובייטים שיטה זו, ואת צנטריפוגת ציפה (בעזרת גרנוט ציפה, Gernot Zippe). כיום ידועה שיטת הצנטריפוגה כשיטה המוצלחת והקלה ביותר להעשרת אורניום.

ב-20 בפברואר 1944 ניסו הנאצים להעביר חביות מים כבדים במעבורת מנורווגיה לכור בגרמניה אך המחתרת הנורווגית הצמידה לדופן המעבורת פצצה וגרמה לשקיעת המעבורת יחד עם חביות המים הכבדים, אירוע שלימים נודע כ"החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה".

ההיסטוריון הגרמני ריינר קארלש (Rainer Karlsch) מציג בספרו "הפצצה של היטלר" (Hitlers Bombe) עדויות חדשות על פרויקט הגרעין הנאצי בראשות קורט דיבנר. הספר מציג עדויות על כך שגרמניה הקדימה את שאר העולם בפיצוץ מתקן כלשהו, ליד אורדרוף, במחוז תורינגיה, במרץ 1945. קארלש טוען כי הנאצים פוצצו מטען שהכיל כ-5 קילוגרמים של פלוטוניום שהווה מעין "פצצה מלוכלכת", שהם ניסו את הפצצה על 700 שבויי מלחמה סובייטים, וכי כולם נהרגו. תושבים מהאזור אף העידו על כאבי ראש ודימום מהאף במשך שבועיים לאחר מכן. מקום המיתקן המשוער, עמק ג'ונאס, שהיה במזרח גרמניה לאחר המלחמה, כלומר בשליטה סובייטית, נאטם בקירות בטון. ממצאיו של הספר נתמכים בהוכחות מועטות מאד. מבדיקות שערך המכון הלאומי הגרמני למדידות באזור המדובר בשנת 2006 לא נמצאו מידות קרינה החורגות מהרגיל, בהתחשב באסון צ'רנוביל.

ראו גם
 פרויקט מנהטן
 החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה

לקריאה נוספת
 ניל בסקומב, מבצר החורף: כיצד נבלם מיזם פצצת האטום של היטלר, ידיעות ספרים, 2018. מאנגלית: עמנואל לוטם.
 ג'ים באגוט, הפצצה - ההיסטוריה הסודית של פצצת האטום 1939–1949, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2012
 רוני ברבש, לוחמה חשאית במלחמת העולם השנייה, אוריון הוצאת ספרים, 2023, הפרק "תוכנית הגרעין הגרמנית", עמ' 451–455.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

*
קטגוריה:גרמניה הנאצית: צבא וביטחון
קטגוריה:נשק במלחמת העולם השנייה