גוצ'י

גוצ'י (באיטלקית: Gucci), הוא בית אופנה איטלקי למוצרי יוקרה הנמצאה בבעלות התאגיד הצרפתי "קרינג". קווי המוצרים שלו כוללים: תיקי יד, הלבשה, הנעלה, אביזרים, וגם בשמים וקוסמטיקה תחת השם Gucci Beauty.

 היסטוריה 
ממוזער|שמאל|גוצ'יו גוצ'י (1881–1953)|250 פיקסלים
הקמת החברה
גוצ'יו גוצ'י (1881–1953), ששמו המלא היה גוצ'יו ג'ובנבטיסטה ג'אצ'ינטו דריו מריה גוצ'י, עזב בצעירותו את עיר הולדתו פירנצה ועבר לפריז, והתיישב בלונדון בשנת 1897, כדי לעבוד במלון סאבוי היוקרתי. בזמן שעבד שם כפקיד, הוא היה מעמיס ופורק את המזוודות של לקוחות המלון העשירים, ולמד על טעמם באופנה, איכות, בדים ונסיעות. בהמשך עבד ארבע שנים עבור Compagnie des Wagons-Lits, חברת הרכבות האירופית שהתמחתה בשירות נסיעות יוקרתי כולל ה"אוריינט אקספרס" וה"טאורוס אקספרס", אז הרחיב עוד יותר את הידע שלו על שוק מוצרי היוקרה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבד עבור יצרן המזוודות היוקרתיות "פרנצי".

בשנת 1921, קנה גוצ'יו גוצ'י חנות משלו ברחוב ויה דלה וינה נואובה בפירנצה, שם מכר מזוודות עור מיובאות. במקביל גם פתח סדנה קטנה, כדי לייצר מוצרי העור משלו באמצעות בעלי מלאכה מקומיים. לאחר שעסקיו גדלו, היה צורך לרכוש סדנה גדולה יותר, כדי לאכלס את שישים בעלי המלאכה שעבדו עבורו. בשנת 1935, פלישת מוסוליני לאתיופיה הובילה את חבר הלאומים להטיל אמברגו סחר על איטליה. עור הפך נדיר, מה שדחף את גוצ'י להכניס בדים אחרים להרכב המוצרים, כגון: רפיה, נצרים, עץ, פשתן ויוטה. מוטיב הרומבי, שהיה לסימן מסחרי של גוצ'י, נוצר באותה תקופה. בשנת 1937, השיק גוצ'י את קוי תיקי היד שלו.

אשתו וילדיו של גוצ'י עבדו כולם בחנות. אלדו, בנו של גוצ'י, הפך מעורב יותר ויותר בחברה המשפחתית מאז שהחל לעבוד שם בשנת 1925. הוא שכנע את אביו להרחיב את העסק על ידי פתיחת חנות נוספת ברומא בשנת 1938, והשיק אביזרים נוספים של גוצ'י (כפפות, חגורות, ארנקים, מחזיקי מפתחות). במהלך מלחמת העולם השנייה, בעלי המלאכה של גוצ'י עבדו על ייצור מגפיים עבור חיל הרגלים האיטלקי.
התרחבות בין-לאומית לאחר המלחמה
250px|ממוזער|שמאל|תיק במבו משנות ה-60 של המאה ה-20
לאחר המלחמה, גוצ'יו גוצ'י חילק את מניות החברה לשלושת בניו (אלדו, ואסקו ורודולפו). בשנת 1947, גוצ'י השיקה את "תיק הבמבוק", תיק עם ידיות מבמבוק קל משקל שנוצר בתגובה למחסור המתמשך בחומרי גלם לאחר המלחמה. המותג השיק את הסלוגן הגלובלי הראשון שלו, "איכות זכורה הרבה אחרי שהמחיר נשכח". המוקסינים האיקוניים (נעלי גוצ'י) הושקו בשנת 1952. גוצ'יו גוצ'י נפטר ב-2 בינואר 1953 במילאנו. בנובמבר 1953, החברה פתחה את החנות הראשונה שלה בארצות הברית בשדרה החמישית וברחוב ה-58 בניו יורק. חנות שנייה בניו יורק נפתחה במלון סנט רג'יס בשנת 1960, ושלישית בשדרה החמישית וברחוב ה-54 בשנת 1973, מה שהוביל את המקומיים לכנות את האזור הניו יורקי הזה "עיר גוצ'י".

בשנת 1961, פתחה החברה חנויות בלונדון ובפאלם ביץ', והשיקה את תיק Jackie Bag, הקרוי על שם הגברת הראשונה ג'קלין קנדי-אונאסיס. במרץ 1963, גוצ'י פתחה את החנות הצרפתית הראשונה שלה ליד כיכר ונדום בפריז. הלוגו הכפול עם האות G לאבזמי חגורה ואביזרים נוספים הושק בשנת 1964. צעיף Flora עוצב בשנת 1966 על ידי רודולפו גוצ'י וויטוריו אקורנרו עבור גרייס קלי, נסיכת מונקו, שהפכה לצרכנית בולטת של מוצרי גוצ'י. באוקטובר 1968, גוצ'י פתחה חנות ברודיאו דרייב, רחוב הקניות היוקרתי בבוורלי הילס, מה שהוביל כוכבי הוליווד רבים לרכוש את מוצרי המותג. ההצלחה של גוצ'י בארצות הברית הובילה לפיתוח הגלובלי שלה באסיה (פתיחת חנות בטוקיו בשנת 1972, והונג קונג בשנת 1974) וב.
סכסוכים משפחתיים
בשנת 1969, ג'ורג'ו, בנו של אלדו, הצית את הסכסוך המשפחתי הראשון, כאשר השיק חנות בוטיק משלו בנפרד תחת שם המותג, אשר נרכשה על ידי המשפחה בשנת 1972. במהלך שנות ה-80, סכסוכים משפחתיים הפריעו לניהול החברה והזינו את כותרות העיתונות. פאולו גוצ'י, בנו של אלדו, ניסה להשיק את המותג "גוצ'י פלוס" בכוחות עצמו. ואלדו ספג ביקורת על פיתוח רוב העסקים הבינלאומיים תחת "גוצ'י אמריקה", שבבעלותו הנפרדת. בשנת 1982, כדי להקל על המתיחות במשפחה, קבוצת גוצ'י אוחדה והפכה לחברה ציבורית, במאי 1983, רודולפו נפטר. בנו מאוריציו גוצ'י ירש את רוב מניות אביו בחברה ופתח במלחמה משפטית נגד דודו אלדו על שליטה מלאה בגוצ'י. מאוריציו גוצ'י קיבל על עצמו את ניהול החברה. בשנת 1986, אלדו גוצ'י, שהיה אז בן 81, כשברשותו רק 16.7% ממניות גוצ'י, נידון לשנת מאסר בגין העלמת מס. בשנת 1988, מאוריציו גוצ'י מכר כמעט 47.8% מגוצ'י לקרן ההשקעות Investcorp שבסיסה בבחריין (שהייתה גם בעלים של טיפאני מאז 1984). בינואר 1990 נפטר אלדו, הבן האחרון של גוצ׳יו גוצ׳י שנותר בחיים.

בשנים 1991–-1993, מצבה הפיננסי של החברה התדרדר. מאוריציו גוצ'י הואשם בהוצאת סכומי כסף גדולים על שיפוץ מטה החברה בפירנצה ובמילאנו, אך עיקר הביקורת נגדו הייתה על שהמותג איבד מיוקרתו בגלל מכירת זיכיונות רבים וייצור המוני של תיקי היוקרה שלו. Investcorp רכשה את 50% מהמניות שהיו בידיו בשנת 1993, תמורת 120 מיליון דולר, ובכך סיימה את מעורבות המשפחה בקבוצה. במרץ 1995, מאוריציו גוצ'י נורה למוות בלובי של משרד גוצ'י במילאנו. גרושתו פטריציה רג'יאני ריצתה 16 שנות מאסר על שכירת הרוצח, שנתיים לאחר הרצח.
ארגון מחדש
250px|ממוזער|שמאל|חנות של גוצ'י בסידני, אוסטרליה
דון מלו נשכרה בנובמבר 1989 כסגנית נשיא בכירה ומעצבת ראשית של גוצ'י. היא צמצמה את מספר החנויות מ-1,000 ל-180 במטרה לבנות מחדש את האקסקלוסיביות של המותג. היא גם צמצמה את מספר הפריטים שנמכרו על ידי גוצ'י מ-22,000 ל-7,000. היא החייתה את תיק הבמבוק ואת נעלי הלופר של גוצ'י. בנוסף בשנת 1994 שכרה את טום פורד כמנהל הקריאטיבי, במטרה לפתח את קולקציית הבגדים המוכנים לנשים של החברה. פורד ומלו חזרו לארכיון המותג משנות ה-70. קולקציית 1995 של פורד, שכללה שמלות לבנות חושניות עם גזרות פרובוקטיביות, הפכה ללהיט מיידי. גוצ'י, קמה לתחייה דרך ההדוניזם הלוהט של יצירותיו של פורד, השיקה גם מוצרים פרובוקטיביים במהדורה מוגבלת כמו אזיקים מכסף, חוטיני והשיקה קמפיינים פרסומיים פרובוקטיביים כמו לוגו ה-G המגולח על שיער הערווה של הדוגמנית.

דומניקו דה סולה, יועץ משפטי למשפחת גוצ'י מאז שנות ה-80 ומנכ"ל גוצ'י מאז 1994, ניהל קמפיין למען המשך שיתוף הפעולה בין יצרני העצמאיים של גוצ'י באיטליה ופיתח תוכנית שותפים לחיזוק הקשרים ביניהם. הוא העלה בהדרגה את תקציב הפרסום של גוצ'י מ-6 מיליון דולר בשנת 1993 ל-70 מיליון דולר בשנת 1997. באוקטובר 1995, החברה הונפקה ב במחיר של כ-28 דולר ואת השנה סיימה עם הכנסות של 500 מיליון דולר ורווח של 84 מיליון דולר. לאחר מכן, בין השנים 1995 ל-1997, מכרה Investcorp את החזקותיה בגוצ'י תמורת כ-1.9 מיליארד דולר. בהנהלת דומניקו דה סולה וטום פורד החברה המשיכה לצמוח והכנסותיה ב-1998 הגיעו לקרוב למיליארד דולר עם רווח של כ-170 מיליון דולר. באותה שנה רכש בית האופנה האיטלקי המתחרה "פראדה" 5% ממניות החברה.
מאבק השליטה והמשך ההתאוששות
עד ינואר 1999, קונגלומרט היוקרה הצרפתי LVMH, שרכש מניות של גוצ'י באופן דיסקרטי מאז 1995, הגיע להחזקה של 34% ממניות החברה. בחיפוש אחר דרך לצאת משליטת LVMH, פנו טום פורד ודומניקו דה סולה לאיש העסקים הצרפתי פרנסואה פינו ולקבוצתו "פינו פרינטמפס רדוטה" (PPR- Pinault Printemps Redoute), שלימים הפכה ל"קרינג", לצורך סיוע. במרץ, קבוצתו של פינו חתמה על הסכם לפיו תזרים 3 מיליארד דולר לחברה בעבור הקצאת 42% מהמניות, במחיר של 75 דולר למניה, על פי שווי חברה של 7.1 מיליארד דולר. כתוצאה מההסכם חלקה של LVMH בחברה ירד ל-20%. כחלק מהעסקה רכשה PPR גם את בית האופנה של איב סן-לורן מחברת "סנופי" ומכרה אותו בחזרה באותו מחיר לקבוצת גוצ'י. מהלך זה הביא למאבק שליטה בין LVMH ל-PPR שהסתיים בהסכםת בו PPR קיבלה את השליטה. בעקבות רכשית "איב סן-לורן" המשיעו רווחי החברה לעלות, ובמאי 2003 חילקה דיבידנד של 1.6 מיליארד דולר.

בתקופה זו צירפה גוצ'י לשורותיה את המעצב אלכסנדר מקווין, כאשר בדצמבר 2000 רכשה 51% מבית "הקוטור" של מקווין, שהיה במקביל גם המעצב הקריאטיבי של "ג'יבנשי" של LVMH; וכן את סטלה מקרטני, שעזבה את בית "כלואה"; ואת ניקולא גסקייר ובית האופנה"בלנסיאגה". בנוסף רכשה גוצ'י את בתי האופנה של סרג'ו רוסי (נעליים), "בוטגה ונטה" (מוצרי עור) וכמה חברות תמרוקים ובשמים. היא הייתה לשלישית בגודלה בין תאגידי האופנה היוקרתיים, אחרי LVMH והקבוצה השווייצית "ריצ'מונט".

בסוף 2003, טום פורד ודומניקו דה סולה הודיעו כי יעזבו את החברה באפריל 2004. בעקבות עזיבתה של פורד, קבוצת גוצ'י שכרה שלושה מעצבים: ג'ון ריי, אלסנדרה פאקינטי ופרידה ג'אניני, שכולם עבדו תחת ניהולו הקריאטיבי של פורד. פאקינטי מונה למנהל קריאטיבי של בגדי נשים בשנת 2004 ועיצב במשך שתי עונות לפני שעזב את החברה. ריי שימש כמנהל קריאטיבי של בגדי גברים במשך שלוש שנים. פרידה ג'אניני - מעצבת תיקי יד בגוצ'י מאז 2002, ראש מחלקת אביזרים מאז 2004, ומנהלת קריאייטיב של בגדי נשים מוכנים ללבישה ואביזרים מאז 2005 - מונתה למנהלת הקריאייטיב של גוצ'י בשנת 2006. פטריציו די מרקו, לשעבר מנכ"ל בוטגה ונטה, מונה למנכ"ל גוצ'י בשנת 2008.

בשנת 2010, גוצ'י השיקה שותפות עם בית המכירות הפומביות כריסטי'ס כדי לפתח מאגר רחב יותר של ארכיוני המותג ולספק שירות אישור אותנטיות. בשנת 2011, כדי לחגוג 90 שנה להיווסדה, נפתח מוזיאון גוצ'י בפירנצה, באותו מקום שבו נפתחה ב-1931 החנות הראשונה של גוצ'י, בכיכר הסיניוריה. באותה שנה עזבה מנהלת הקריאייטיב פרידה ג'אניני. בין השנים 2010 ו-2015, נפתחו 220 חנויות גוצ'י חדשות, מה שהביא את מספר החנויות הכולל ל-500.
דור המילניום והדיגיטל
ב-2011 יושב ראש חברת האם PPR פרנסואה אנרי פינו, הפך למנכ"ל וארגן מחדש את פעילותה תוך התמקדות במותגי יוקרה, עם גוצ'י כמותג הדגל, בנוסף שונה שמה ל"קרינג".

מ-2015 עד 2022 היה אלסנדרו מיקלה מנהל הקריאייטיב של בית האופנה. הוא הוביל אותה להתמקד בדור ה-Y, עם פעילות שיווקית חזקה במדיה הדיגיטלית.

באוקטובר 2017 הכריזה החברה כי תחדל להשתמש בפרווה החל מ-2018.

בתקופת מגפת הקורונה 2020–2023 חלה ירידה במכירות המותג, במקביל להאטה הכללית במשק ובניסיון להתמודד עם המצב הוחלף המעצב אלסנדרו מיקלה אשר עיצב בסגנון מקסימליסטי על ידי סבאטו דה סרנו אשר מוביל קו עיצובי מינימליסטי, ולמרות זאת גם בשנים 2024 ואחריה 2025 נרשמו ירידות של מעל 20 אחוזים במכירות.

גוצ'י בישראל
חנות גוצ'י נפתחה בישראל בכיכר אתרים בשנת 1975. בהמשך, עבר המותג לשתי חנויות בכיכר המדינה.

בשנת 2006 תבעה החברה ישראלי שחברתו עסקה בזיוף מוצרי גוצ'י.

בשנת 2013 קיבלה חברת "רולטיים" את הזיכיון למכור את תכשיטי גוצ'י בישראל.

בשנת 2015 נבחרה גל גדות כפרזנטורית של בושם חדש של גוצ'י.

בשנת 2022 זכתה שירלי אברג'ל, בוגרת המחלקה לאופנה במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, במקום הראשון בתחרות אופנה בינלאומית של גוצ'י.

 בתרבות 
ב-2021 יצא לאקרנים הסרט "בית גוצ'י" דרמת פשע של הבמאי רידלי סקוט, המבוססת על הספר "בית גוצ'י: סנסציית הרצח, הטירוף, הזוהר והחמדנות" שנכתב על ידי שרה ג'יי פורדן שיצא לאור בשנת 2001. בסרט מככבת ליידי גאגא בדמותה של פטריציה רג'יאני, גרושתו של מאוריציו גוצ'י, שדמותו מגולמת על ידי אדם דרייבר. בסרט מככבים גם אל פאצ'ינו, ג'ארד לטו וג'רמי איירונס.
קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מותגי אופנה עילית
קטגוריה:LVMH
קטגוריה:חברות אופנה איטלקיות