טופולב Tu-95

טופולב Tu-95 (ברוסית: Туполев Ту–95, כינויו בנאט"ו: Bear) הוא מפציץ אסטרטגי ונושא טילים מתוצרת חברת טופולב אשר נבנה בברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה. נכון ל-2016, המפציץ נמצא בשימוש פעיל בחיל האוויר הרוסי וצפוי כי ימשיך לשרת בחיל עד לשנת 2040. ה-Tu-95 מונע בארבעה מנועי טורבו פרופ מדגם NK-12 מתוצרת קוזנצוב. כל אחד מן המנועים מניע שני מדחפים הנעים בכיוונים נגדיים. זהו מטוס המדחף המהיר ביותר בשימוש מבצעי. כנפי המטוסי מוטות לאחור ב-35 מעלות, זווית חדה יחסית למטוסי מדחף.

עד היום זהו המפציץ האסטרטגי היחיד המונע במנועי טורבו פרופ. פיתוח של דגם זה הנמצא בשימוש הצי הרוסי הוא TU-142.

 עיצוב ופיתוח 
בשנת 1949 תכנן צוות בראשות אנדרי טופולב את המפציץ הבין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, טופולב Tu-85, שהיה גרסה גדולה יותר של הטופולב Tu-4, העתק של המפציץ האמריקאי בואינג B-29 סופרפורטרס. אולם יכולותיו של ה-Tu-85 לא היו טובות דיין כנגד הדור החדש של מטוסי היירוט האמריקאים אשר היו מסוגלים לטוס בכל מזג אוויר. על רקע זה קיבלו בשנת 1950 טופולב וצוותו רשימת דרישות חדשה. למטוס החדש היה צריך להיות טווח מבצעי של 8,000 ק"מ ללא תדלוק, טווח ארוך דיו כדי לאיים על מטרות בארצות הברית. עוד נדרש המטוס החדש לכושר נשיאה של 11 טונה עד למטרה. אחת הבעיות הגדולות של טופולב הייתה הבחירה במנוע מתאים למטוס היות שהדור הראשון של מנועי הסילון צרך כמות גדולה של דלק. מנועי טורבו פרופ היו חסכוניים יותר וטווח טיסה גדול בהרבה. לאור זאת בחר טופולב במנועי טורבו פרופ במהירות גבוהה.

למטוס תוכננו ארבעה מנועי טורבו פרופ, קוזנצוב NK-12, בהספק של 8,948 קילוואט. כל אחד מהם הניע שני מדחפים הנעים בכיוונים הפוכים, בסך הכל שמונה מדחפים למטוס. אף שהמנועים היו מתקדמים מאוד, עיצוב המטוס היה שמרני למדי. למטוס תוכננה כנף תחתית בזווית של 35 מעלות. זווית הכנף איפשרה את מיקום המפגש בין הכנף לגוף המטוס בקדמת דלת ההפצצה. למטוס היו שלושה מערכי גלגלים, והקדמי התקפל לאחור. המטוס הראשון המריא בשנת 1954, וייצור סדרתי של המטוס החל בשנת 1956. במשך שנים ארוכות היה ידוע למערב המטוס בשם TU-20 אף ששם הדגם שונה ל-TU-95 מעת שנכנס לשימוש מבצעי.

בדומה לעמיתו האמריקאי, B-52 סטרטופורטרס, Tu-95 המשיך לפעול שנים רבות לאחר שטס לראשונה. המטוס המשיך לשמש בשירות חיל האוויר הרוסי גם לאחר התפרקות ברית המועצות, ולאורך השנים הוא שופר ועודכן. אחת הסיבות לאריכות הימים שלו היא אפשרות לשנות את מאפייני המטוס ולהתאימו למשימות רבות. במקור נועד המטוס לשמש כמפציץ גרעיני, ואילו היום הוא משמש למגוון רחב של משימות, כגון שיגור טילי שיוט, סיור ימי (Tu-142) ואף כמטוס נוסעים אזרחי (Tu-114). גרסה להתרעה מוקדמת (Tu-126) פותחה על בסיס הגרסה האזרחית.

בתחילה לא זכה המטוס ליחס רציני מצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית. על פי הערכות ראשונות, הטווח המרבי של המטוס היה כ-12,500 ק"מ ומהירותו המרבית כ-640 קמ"ש. נתונים אלה תוקנו מאז פעמים רבות לנוכח ביצועיו המשופרים של המטוס.

 היסטוריה מבצעית 
 סמל המלחמה הקרה 
250px|ממוזער|שמאל|מטוס יירוט אמריקאי, F-14 טומקט, מלווה מפציץ סובייטי Tu-95RT (ניתן לראות בבירור את בליטת הראדר בגחון המטוס המייחדת דגם זה).
המטוס, ובמיוחד גרסת Tu-95RT, הייתה לאחד הסמלים המוכרים ביותר של המלחמה הקרה. מטוס זה ביצע משימות של סיור ימי ארוך טווח ואיתור מטרות למטוסים אחרים, לספינות מלחמה ולצוללות. המטוס היה קל לזיהוי בשל הבליטה הייחודית בגחונו, שבה הייתה אנטנת רדאר לאיתור ספינות. הצי האמריקאי הציב בעדיפות גבוהה את יירוטם של מטוסים אלה במרחק שאינו פחות מ-320 ק"מ מנושאת מטוסים אמריקאית, ואת המשימת היירוט ביצעו בדרך כלל מטוסי יירוט מסוג F-14 טומקט. אלה ליוו את המפציץ עד אשר יצא מן הטווח הקרוב לנושאת המטוסים. לעיתים הדגימו מטוסי הצי האמריקאי יכולת ליירט את המפציץ בטווח גדולים יותר, אפילו עד 1,600 ק"מ מנושאת המטוסים.

בעת היירוט, התותחן היושב בזנב ה-Tu-95 היה מציב את תותחיו כשהם מכוונים כלפי מעלה, כדי לאותת שאין הוא בא בכוונה תוקפנית. באופן דומה, כללי היירוט של נאט"ו אסרו על מטוסי היירוט לנעול את כוונות הירי על המפציץ כדי שהדבר לא יתבטא כצעד תוקפני.

בשיא המלחמה הקרה היה מתקיים סיור שבועי קבוע של צמד מטוסי Tu-95, אשר היו ממריאים מחצי האי קולה וטסים עד לקובה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. הם היו מלווים לאורך כל דרכם במטוסי יירוט אמריקאים.

 מפגשים באוויר 
250px|ממוזער|שמאל|מטוס קרב מדגם F-15 מיירט מפציץ Tu-95MS אשר טס סמוך לחוף המערבי של אלסקה במסגרת תרגיל צבאי רוסי שנערך ב-28 בספטמבר 2006.
מטוסי קרב מערביים נשלחים לעיתים קרובות ליירט מפציצי Tu-95 בשולי המרחב האווירי של נאט"ו. טייסי מטוסי יירוט רבים דיווחו כי הנתונים הקיימים על ביצועי המטוס אינם משקפים את מלוא יכולתו. טייסי Tu-95 מסוגלים להאיץ את המטוס למרחק קצר ולהגיע למהירות גבוהה מזו של מטוסי קרב מסוימים, כמו מטוס יגואר SEPECAT. מוכרים גם סיפורים של טייסי יירוט על מטוסי Tu-95 אשר סוטים לפתע ממסלולם כדי להדוף את מטוסי היירוט או כדי לגרום להם להאט באופן פתאומי. סיפורים דומים נשמעים גם מצד טייסים רוסים. בשנות ה-80 התנגש מטוס F-16 של חיל האוויר הנורווגי במטוס Tu-95 בעוד המטוס הנורווגי מלווה את המטוס הסובייטי אל מחוץ למרחב האווירי של נורווגיה. ככל הנראה, הטייס הנורווגי התקרב באיטיות אל מטוס הטופולב עד שנקלע אל מערבולות קצה כנף של המפציץ הכבד ונפגע בקצה הכנף. לאחר ההתנגשות שני המטוסים הצליחו לנחות בשלום.

עד לשנת 1999 מטוסי Tu-95 טסו בדרך כלל בזוגות. המטוסים היו מתקרבים עד למרחק שחרור טילים לעבר צפון אמריקה, הן בצידה האטלנטי של היבשת - בין גרינלנד לאיסלנד - והן בצידה המערבי של היבשת - בים ברינג, סמוך לאלסקה. בחודש יוני 1999 נאלצו לפנות לאחור ארבעה מפציצים רוסים, זוג מטוסי Tu-95 וזוג מטוסי Tu-160, לאחר שיורטו על ידי מטוסי קרב אמריקאים. תקרית דומה אירעה בחודש ספטמבר 1999, אולם אז פנו המפציצים הרוסים לאחור עוד בטרם נוצר מגע בין המטוסים. אף בתחילת המאה ה-21 ממשיכים מטוסי Tu-95 רוסים לסייר סמוך למרחב האווירי של ארצות הברית ומדינות נאט"ו, והם מיורטים על ידי מטוסי קרב של מדינות נאט"ו. מפציצי ה-Tu-95 הנמצאים היום בשירות חיל האוויר הרוסי הם מדגם Tu-95MS אשר נבנו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.

ב-18 באוגוסט 2007 הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי מטוסי ה-Tu-95 יחדשו את הסיורים הימיים ארוכי הטווח הקבועים שערכו במהלך המלחמה הקרה, סיורים שפסקו למשך 15 שנה.

במהלך מלחמת רוסיה אוקראינה במסגרת מבצע קורי עכביש פגעה אוקראינה מספר רב של מפציצי Tu-95 רוסיים בעודם על הקרקע ולפי הערכות השמידה לחלוטין 33% מצי ה-Tu-95 של רוסיה.

 גרסאות המטוס ודגמים נלווים 
 Tu-95/1 - אבטיפוס;
 Tu-95/2 - אבטיפוס;
 Tu-95K - גרסה ניסיונית אשר נועדה לשאת ולהפעיל מטוסי מיג 19 בשעת טיסה;
 Tu-95M-55 - גרסה של המפציץ הנושאת טילים;
 Tu-95N - גרסה ניסיונית אשר נועדה להפיל מן האוויר מטוס מופעל במנוע מגח סילון;
 Tu-95aL - ידוע אף בשם Tu-119 - מטוס ניסיוני, חלק מפרויקט לבניית מטוס בהנעה גרעינית;
 Tu-96 - אבטיפוס של מפציץ אסטרטגי בין-יבשתי, ארוך-טווח, אשר נועד לטיסה בגובה רב. לצורך זה הוא מצויד במנועי טורבו פרופ TV-16 וכנף בעלת שטח גדול יותר. ניסויים בגרסה זו ללא מנועים לגובה רב (מדגם TV-12) בוצעו במפעל בין השנים 1955–1956;
 Tu-114 - גרסת מטוס נוסעים של ה-Tu-95;
 Tu-116 - מטוס Tu-95 אשר צויד כמטוס נוסעים באופן זמני, בעת שפותחה גרסת Tu-114. שני מטוסים הוסבו לגרסה זו;
 Tu-95/Tu-95M - הגרסה הבסיסית של מפציץ אסטרטגי ארוך טווח והדגם היחיד של המטוס שלא צויד בצינור לתדלוק אווירי. כינויו בנאט"ו: Bear-A;
 Tu-95U - Uchebnyy - גרסת אימון שנוצרה ממטוסי Bear-A שהוצאו משירות. היום אין עוד מטוסים כאלה בשרות. כינויו בנאט"ו: Bear-T;
 Tu-95K/Tu-95KD - נועד לשאת טילי אוויר-קרקע מדגם Raduga Kh-20. כינויו בנאט"ו: Bear-B;
 Tu-95KM - גרסה משופרת של ה-Tu-95K, ידוע בשל מערכות הביון שהותקנו בו. כינויו בנאט"ו: Bear-C;
 Tu-95RT - Razvedchik Tseleukazatel - גרסה נוספת לגרסה הבסיסית של ה-Bear A. נועד למשימות מעקב ימי וסימון מטרות וכן לביון אלקטרוני בזרוע האוויר של הצי הסובייטי. כינויו בנאט"ו: Bear-D;
 Tu-95MR - גרסה של ה-Bear-A שנועדה למשימות צילום בזרוע האוויר של הצי הסובייטי. כינויו בנאט"ו: Bear-E;
 Tu-95K22 - הסבה של המפציץ לנשיאת טילי Raduga Kh-22, תוך שיפור מערכות המטוס. כינויו בנאט"ו Bear-G.;
 Tu-126 - מטוס התרעה מוקדמת;
 Tu-142 - מטוס סיור ימי, נושא נשק נגד צוללות;
 Tu-95MS/Tu-95MS6/Tu-95MS16 - גרסה חדשה של המטוס המבוססת על גרסת Tu-142. מטוס זה נועד לנשיאת טילי שיוט מדגם Raduga Kh-55. כינויו בנאט"ו: Bear-H ובמשך תקופה מסוימת כונה על ידי צבא ארצות הברית בשם Tu-142 בטרם התבררו מלוא תכונותיו.

נוצרו גרסאות נוספות למטוס זה, אולם אלה לא זוהו על ידי גורמי המודיעין במערב ולא הגיעו לשלב של שימוש מבצעי בכוחות המזוינים הסובייטים. אחת מגרסאות אלה, ה-Tu-95V, הוא שהפיל את פצצת הצאר.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מפציצים מתוצרת ברית המועצות
קטגוריה:טופולב