רוח הקודש (נצרות)

רוח הקודש (יוונית: Άγιο Πνεύμα; לטינית: Spiritus Sanctus, אנגלית: The Holy Spirit) היא, בנצרות, אחד משלושת פניו של השילוש הקדוש המהווה את האלוהים האחד. רוח הקודש מאופיינת בדרך כלל כנוכחות האלוהית השורה על הבריאה כולה ומחייה אותה. חוויות ההתגלות וההשראה באמונה הנוצרית מתוארות כצליחתה של רוח הקודש על האדם, וטקסים רבים בכנסיות השונות מיועדים לשם השגתה של חוויה כזו. מבחינת מעמדו בשילוש, הוא נתפש על ידי רוב התאולוגים כאהבה ההדדית וכקשר המשותף בין האל האב לאל הבן.

רוח הקודש בברית החדשה
לפי הפרשנות המקובלת ברוב הכנסיות הנוצריות, הברית הישנה כוללת בשורות ונבואות על בואו הצפוי של ישוע ועל העקרונות הבסיסיים של הנצרות המתוארים בברית החדשה. לפי אמונה זו, נזכר רוח הקודש כבר בתחילתו של ספר בראשית:

טבילת ישוע
שמאל|ממוזער|200px|טבילת ישוע בידי יוחנן המטביל, ורוח הקודש בדמות יונה
שמאל|ממוזער|200px|רוח ישוע (רוח הקודש) נחה על שליחיו (120 לערך) באמצעות רוח הקודש ובדמות לשונות אשרוח הקודש מוזכר במקומות רבים בברית החדשה. אחד האזכורים החשובים של רוח הקודש, מתייחס לטבילת ישוע בידי יוחנן המטביל, שם הוא מתואר כיונה הצולחת עליו. בבשורה על-פי יוחנן, העיד יוחנן המטביל (להבדיל מיוחנן, מחבר הספר) על האירוע:

בבשורה על-פי מתי, בבשורה על-פי מרקוס, ובבשורה על-פי לוקס, מתואר המקרה:

בשל תיאור זה, ההמחשה הפופולרית ביותר של רוח הקודש באומנות הנוצרית היא בדמות של יונה. בנוסף, מקובל על שום הטבילה, שמים נחשבים גם הם לאחד מסמליו של רוח הקודש.

רוח הקודש נח על השליחים
לאחר קומו מן המתים, ציווה ישוע על השליחים והבטיח להם:

שבעה שבועות לאחר מכן, בפנטקוסט, התממשה הבטחתו של ישוע לשליחיו, כמתואר בספר מעשי השליחים:

על שום תיאור, זה נהוג לתאר את רוח הקודש באומנות גם בדמות אש.

ההשתנות
שמאל|ממוזער|200px|עננים, אור וצל בהשתנות
שמאל|ממוזער|200px|הבשורה מאת פרה אנג'ליקו, ורוח הקודש בדמותה של קרן אורבמהלך ההשתנות של ישוע על הר תבור, אין רוח הקודש מוזכרת במפורש, אך הכנסייה פירשה כי היא נכחה באירוע בדמות "ענן-אור", כאמור בבשורות הסינופטיות:

ההשתנות מתוארת, אם כן, כמעמד בו נכחו האל-האב בדמות בת קול, הבן ורוח הקודש בדמות ענן, ובשל כך מתוארת רוח הקודש פעמים רבות כענן-אור, או כמשחק של אור וצל.

הבשורה למרים
אולם מעשה רוח הקודש החשוב ביותר המתואר בברית החדשה, הוא ללא ספק חלקה בלידת ישוע בהתאם לדוגמה הנוצרית כי הבתולה הרתה באמצעות רוח הקודש. כך מסופר בבשורה על-פי מתי:

וכך נאמר בבושרה על-פי לוקס:

בתיאורי הבשורה למרים מתואר רוח הקודש בדרך כלל באמצעות קרן אור, בין בלווית יונה ובין בלעדיה, שכן נדמת כמאיר על הבתולה. גם בהקשר זה מוזכר רוח הקודש כענן-צל, שכן סוכך על אם האלוהים.

עקרון השילוש בברית החדשה
בנוסף על כל הפסוקים האלה, בברית החדשה נזכר עקרון השילוש הקדוש בסופה של הבשורה על-פי מתי:

זאת ועוד באיגרותיו של פאולוס השליח, כאשר שלושת חברי השילוש הקדוש מוזכרים בפסוק אחד:

ועוד בספר האחרון של הברית החדשה, ספר ההתגלות או חזון יוחנן, מוזכר השילוש (האב, הבן בתור השה, ורוח הקודש בתור נחל המים) יושב על כס המלכות:

בשיח התאולוגי
התגבשות מעמדו של רוח הקודש
נוסח השליחים ונוסח ניקיאה
השיח התאולוגי אודות מהותה ומעמדה של רוח הקודש התקיים בשלב מאוחר לשיח הכריסטולוגי שעסק באל האב ובאל הבן, ונמשך עד המאה ה-11. מסיבה זו קיימת מחלוקת רחבה יותר סביב טבעו של רוח הקודש ביחס לאלה של שתי הדמויות האחרות המהוות את השילוש הקדוש.

כאמור, התאולוגים הנוצריים לא עסקו במהותו של רוח הקודש עד שלב מאוחר יחסית בהתפתחות הנצרות. תפילת אני מאמין שבאה לעולם במאה ה-1 כהצהרת אמונים שנאמרת לפני הטבילה, הזכירה בפשטות את עקרון האמונה ברוח הקודש:

למרות שנוסח השליחים קצר ואינו מתייחס לטבעו של רוח הקודש, הוא כולל את הדוגמה בדבר חלקה בהולדת ישוע:

מונח ה"שילוש" עצמו נטבע על ידי תאופילוס מאנטיוכיה בשנת 180 לערך, וההנחה היא כי מאחר שהבשורה על-פי מתי נכתבה במאה ה-1, נוסף לה הפסוק שלעיל בדבר "האב, הבן ורוח הקודש" מאוחר יותר. הנצרות רואה רמזים לקיומו של השילוש הקדוש כבר בתנ"ך. כך לדוגמה במילה "אֱלֹהִים" המופיעה בעברית בסיומת רבים "-ים", בהתבטאויות של ה' בלשון רבים במספר מקומותבראשית א': כ"ו, בראשית ג': כ"ב, בראשית י"א: ז' וכו', בחזרתיות המשולשת: "קדוש, קדוש, קדוש"ישעיהו ו': ג' או בשלושת המלאכים שבאו לבקר את אברהם, כאשר לטענתם אחד מהם הוא הבן.

בוועידת ניקיאה שנערכה בניקיאה בשנת 325, התגבש נוסחה של תפילת "אני מאמין" בנוסח המוכר כ"נוסח ניקיאה" - המקדיש לרוח הקודש את עיקר האמונה השמיני:

נוסח זה התקיים משך כ-500 שנים, ובמאה ה-9 הוסיפה הכנסייה הקתולית את פסוקית "ומהבן" (Filoque) לצידו של האב, כמקורה של רוח הקודש:

מטרתה של תוספת זו הייתה להבהיר את מעמדם השווה של שלוש חברי השילוש אולם התוספת לא התקבלה על ידי הכנסייה האורתודוקסית, והייתה לאחד הגורמים הרשמיים לפילוג הכנסייה הנוצרית בשנת 1054. נוסח ניקיאה כולל גם הוא חלקה של רוח הקודש בלידת ישוע:

את העיקרון כי רוח הקודש "הוא אשר דיבר בפני הנביאים" קיבלה הנצרות מהיהדות, אם כי האחרונה מדרגת את רוח הקודש בדרגה פחותה מזו של הנבואה. לפי הברית החדשה, שרתה רוח הקודש על השליחים בהזדמנויות רבות, לדוגמה:

נוסח אתנסיוס
שמאל|ממוזער|200px|פסל של השילוש הקדוש בקתדרלת סן דני בצרפת: האב במרכז אוחז בישו בדמות שה האלוהים, ומעליו רוח הקודש בדמות יונה
שמאל|ממוזער|200px|רוח הקודש כיונה מאת ג'ובאני לורנצו ברניני (בערך 1660)נוסח מוקדם נוסף של עיקרי האמונה הנוצרית, מוכר כנוסח אתנסיוס מן המאה ה-4, אם כי סביר שנכתב במאה ה-5 או במאה ה-6. נוסח זה ממחיש במידה רבה את עקרונות השוויון והאחדות בין שלוש הישויות של השילוש הקדוש:

עם זאת נוסח אתנסיוס מבחין בין מקורותיהם השונים של שלוש הישויות, ואימץ הלכה למעשה את עמדת הכנסייה הקתולית לפיה רוח הקודש "נובע מהאב ומהבן", מאות שנים לפני שהאחרונה הוסיפה את פסוקית "ומהבן" אל נוסח תפילת "אני מאמין":

טיבה וטבעה של רוח הקודש בזרם המרכזי
רוח הקודש כיועץ ומסייע
למרות הפילוג בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית, התפיסה המסורתית של רוח הקודש ברוב הזרמים הנוצריים העיקריים, ובכלל זה גם בקרב הפרוטסטנטים, זהה. ככלל, מאמינה הנצרות כי רוח הקודש מובילה את בני האדם לאמונה בישוע, ומעניקה להם את היכולת לנהל את חייהם כנוצרים. רוח הקודש שוכנת בגופו של כל אדם ואדם, והיא מתוארת לעיתים כיועץ או מסייע המנחה את בני האדם אל האמת, כדברי ישוע:

מתנות ופירות
שמאל|ממוזער|200px|אניאגרם
לפי הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית, יכולה רוח הקודש להעניק למאמינים שבע מתנות. יש כנסיות המונות מתנות נוספות, אך לפי אמברוזיוס הקדוש בעקבות האמור בספר ישעיהו, שבע המתנות הן חוכמה, בינה, שיקול-דעת, תעוזת הנפש, ידע, מורא האל ורחמים (או רוח אלוהים):
הפרוטסטנטים לעומת זאת, מונים את מתנות רוח הקודש לפי דברי פאולוס הקדוש באיגרתו הראשונה אל הקורינתיים:

לפעולתה של רוח הקודש בחייו של המאמין תשעה תוצרים חיוביים המכונים "פרי רוח הקודש", כפי שנאמר באיגרת פאולוס הקדוש אל הגלטים:

נהוג לסמל את תשעת פירות רוח הקודש בכוכב שלו תשע פינות המכונה אניאגרם.

רוח הקודש בכנסיות שאינן מכירות בשילוש הקדוש
מעט מן הכנסיות אינן מכירות בשילוש הקדוש, ולגרסתן האב, הבן ורוח הקודש הן ישויות נפרדות. בדרך כלל רואות כנסיות אלה את ישוע כמשיח ותו לא, או כבן האל הנפרד ממנו לחלוטין; ואת רוח הקודש הן תופסות כרצון האל או ככוח ההתערבות האלהית, ולא כדמות עצמאית ונפרדת. על כנסיות אלה נמנים עדי יהוה, כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים המוכרים כמורמונים, הכנסייה האמיתית של ישו, כנסיית האיחוד ועוד, ונמנות כמינים בעיני שאר הכנסיות.

ראו גם
 השילוש הקדוש
 תאולוגיה נוצרית
 רוח הקודש (יהדות)

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:אלוהים
קטגוריה:תאולוגיה נוצרית