יש את

בעברית ישראלית מקובל בפי הדוברים הצירוף יש את, כגון: "יש את האיש הזה", "יש לי את הספר", "יש לך אותי". מרבית מתקני הלשון פסלו שימוש זה, שכן בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא ישיר בלבד, ולכן יש לומר "יש לי הספר" ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו על ידי מתקני הלשון כבר ב־1911. ללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי כנראה רק בשנות השישים.

 משפטי "יש" במקורות 
במקורות אפשר למצוא משפטי יש מיודעים בלי "את". בתנ"ך נמצאים פסוקים אלו:
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()

גם במשנה, בתוספתא ובתלמוד ניתן למצוא דוגמאות לכך:
  ()
  ()
  ()
  ()
  (תוספתא, מסכת טבול יום, פרק ב', הלכה ג')
  ()
  ()

בתנ"ך היו גם משתמשים במשפטים בלי "יש". הנה כמה דוגמאות:
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()
  ()  
 מנגד, בתנ"ך יש שתי דוגמאות ל"יש את":  () ו () אם כי יש אומרים שהמשפט האחרון הוא משפט חסר, ולכן אין הוא דוגמה. בספר דברים רבה שנערך בסביבות המאה ה־9, יש דוגמה נוספת:  (). 

 מכיוון ש"יש לי אותו" שגוי ואין בשום מקום בתולדות העברית הביטוי "יש לי הוא" כנראה הדרך הטבעית לומר i have him בתולדות העברית הייתה לומר "עימי/לי הוא" ו"אין הוא עימי/לי" על דרך "ה' לי לא אירא" שבימינו היה "יש לי את ה'" "כי אתה עימדי" שבימינו היה "כי יש לי אותך" ו"אור עיניי אין הם איתי"("אין לי אותם" בימינו). הצורך במשפטים כמו "יש לי אותך" נובע מהשפעות שפות אירופיות i have him ובעברית הקלאסית הבעלות המיודעת בתוספת שייכות לא בוטאה לרוב בצורה כזו ככל הנראה.

חקר "יש את" בבלשנות המודרנית
מבנה תחבירי זה נפוץ ומוטמע בעברית המודרנית, ובלשנים רבים ניסו להתעמק בשאלה כיצד הגיע, ומהו תפקידו בתחביר המודרני.

הבלשן חיים רוזן, חוקר העברית הישראלית, היה מראשוני העוסקים בנושא. רוזן הצביע על כך שצורה זו הגיעה מן השפות האירופיות (כגון אנגלית וגרמנית), שבהן באמת החפץ שעליו נאמר שהוא ישנו, הוא המושא (כגון במשפט "I have got the book"). רוזן טען שבעברית נוצר ורבואיד, וכי 'יש ל־' הפך לדמוי־פועל בהשפעת אותן שפות, ועל כן במשפט "יש לי את הספר", 'יש לי' הוא הנשוא, ו'את הספר' הוא המושא.

רוזן גם הצביע על כך שכבר במקרא יש מקרים שוליים של "יש את", כגון בפסוק  (), ועל כן ההשפעה האירופית לא יצרה דבר חדש לגמרי, אלא רק הביאה למרכז הבמה צורה נידחת.

דעתו של רוזן על תחביר 'משפטי יש' לא התקבלה על ידי החוקרים שבאו אחריו, ואלה הציעו דרכים נוספות לחקר משפטים אלו. יעל רוזן ואליעזר גלינרט עסקו בנושא אף הם. המשותף לדבריהם הוא שנוצרה מעין "התמשאות של הנושא", כך שהנושא במשפטים אלו מתנהג בצורה מסוימת כמו מושא, ועל כן מקבל את המילית 'את'.

דעה נוספת היא של רוני הנקין, שטענה כי "את" אינה מציינת רק מושא, אלא גם "יחסת לא־נושא כללית" – דבר המצוי גם בשפות אחרות, ומסמן בדרך כלל נשוא לוגי.

קישורים חיצוניים
 יעל רשף, "לתולדות תיעודו של מבנה הבעלות 'יש לו את'", לשוננו לעם נ"ו (ד'), תשס"ז

 יש לנו את זה, בבלוג אנקדוטות בלשניות על עברית ישראלית, ישראבלוג
 תקציר תולדות חקר משפטי יש, בהודעת הגולש אורי מור באתר תפוז 
 דיון בנושא באתר האייל הקורא
 רוביק רוזנטל, שאל את רוביק, שאלה 281, באתר "הזירה הלשונית"


 הערות שוליים 

קטגוריה:עברית ישראלית
קטגוריה:דקדוק עברי