ואסה (אונייה)

"ואסה" (בשוודית: Vasa או Wasa) היא אוניית מפרשים מלחמתית שוודית מסוג גליאון, שטבעה בהפלגת הבכורה שלה, ב-10 באוגוסט 1628, ביציאה מנמל סטוקהולם. האונייה, שהייתה חמושה ב-64 תותחים ולה עוצמת האש הגדולה ביותר בזמנה, טבעה לאחר שיט של פחות ממייל ימי אחד. יציבותה הייתה פגומה בשל מרכז כובד גבוה מדי, ואף שהדבר התגלה במהלך התקנתה לשיט, היא בכל זאת הוכנסה לשירות מבצעי. משב רוח חזק ופתאומי היטה את האונייה על צידה מבלי יכולת להתיישר, מים חדרו לתוכה דרך אשנבי התותחים של הסיפון התחתון והיא טבעה לעיני אלפים מתושבי סטוקהולם שצפו בה מהחוף.

ב-1961, 333 שנים לאחר טביעתה, נמשתה "ואסה" כשחלק גדול מגופה שלם. העלאתה מקרקעית הים הייתה מבצע מסובך ורחב היקף שלא היה כדוגמתו עד אז, והוא מהווה ציון דרך חשוב בתולדות המחקר הארכאולוגי התת-ימי. שרידי גוף האונייה והממצאים הרבים שהתגלו בתוכה ובסביבתה הועברו אל מבדוק מקורה לשימור ולמחקר. ב-1988 הועברה האונייה למוזיאון שנבנה במיוחד עבורה במבדוק הישן של הצי באי יורגודן שבסטוקהולם.

רקע היסטורי
ב הייתה שוודיה ממלכה צפון-אירופית קטנה, דלת אוכלוסין וחסרת השפעה, אך במרוצת המאה ה-17 התפתחה ונעשתה לאחת המעצמות החשובות באירופה. בין 1611 ל-1718 הייתה לממלכה הדומיננטית ב והשתלטה על שטחים נרחבים סביב חופיו. התעצמותה המדינית והצבאית באותה תקופה התאפשרה הודות לפועלם של שורת מלכים מוכשרים, שכוננו ממשל מרכזי חזק ויעיל והגדילו את כוחה הצבאי של הממלכה. היסטוריונים שוודים מתארים את שוודיה של תקופה זו כאחת הדוגמאות המובהקות למדינה שניצלה את מרבית משאביה לניהול מלחמות.

גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה (1594–1632) נחשב לאחד המלכים המוכשרים בתולדותיה ונמנה עם הטובים שבמצביאיה. כשנבנתה "ואסה" הוא כבר ישב על כס המלוכה למעלה מעשר שנים. באותה עת ניהלה שוודיה מלחמה נגד פולין , ותוך כדי כך השקיפה בדאגה על זירת מלחמת שלושים השנים ב (כיום גרמניה). במלחמה זו, שהתנהלה ללא הפסקה מאז 1618, הייתה ידם של הפרוטסטנטים על התחתונה. גוסטב אדולף חשש מפני כיבוש קופנהגן והאי שלן (זיילנד) על ידי מעצמה קתולית; משמעותו של צעד זה הייתה שהשליטה על המעברים האסטרטגיים מהים הבלטי ל, החיוניים לשוודיה, תימצא בידי אויביה.

זאת ועוד, הצי השוודי ספג כמה מהלומות ב; שייטת שסיירה במימי מפרץ ריגה ב-1625 נקלעה לסערה ועשר מאוניותיה נסחפו אל החוף ונטרפו. ב-28 בנובמבר 1627, בקרב אוליבה, הוכתה שייטת שוודית בת 6 אוניות על ידי שייטת פולנית בת 10 אוניות. אוניית הדגל השוודית "טיגרן" (Tigern) נפלה לידי הפולנים והגליאון "סולן" (Solen) פוצץ והוטבע במכוון, לאחר לחימה עזה אך חסרת סיכוי, כדי שלא יפול גם הוא לידי האויב. ב-1628, בתוך פחות מחודש, אבדו שתי אוניות גדולות נוספות. אוניית הדגל של האדמירל קלאס פלמינג, "קריסטינה" (Kristina), נטרפה בסערה במפרץ דנציג , ו"ריקסניקלן" (Riksnyckeln) נטרפה על החוף ליד ויקסטן בארכיפלג הדרומי של סטוקהולם.

אובדן האוניות, צורכי המלחמה בפולין והתערבות צבאית אפשרית בגרמניה חייבו את הגדלת הצי המלחמתי ועוצמתו.

עד ראשית המאה ה-17 כלל הצי אוניות חד-סיפוניות קטנות ובינוניות בעלות סיפון תותחים אחד, חמושות על פי רוב בתותחי 12 ליטראות ובתותחים קטנים יותר; עלות הבנייה וההפעלה של אוניות מסוג זה הייתה נמוכה משל אוניות גדולות, והן התאימו היטב למשימות ליווי וסיור. כמו כן תאמו האוניות הקטנות והבינוניות לחשיבה הטקטית שהייתה נהוגה בצי באותה תקופה, אשר שמה את הדגש על הכרעת האויב בפשיטה על הסיפונים ולא באש תותחים. גוסטב אדולף, שגילה עניין רב בארטילריה, ראה את הפוטנציאל הגלום באוניית המלחמה כפלטפורמת תותחים צפה; זאת ועוד, אוניות גדולות וכבדות-חימוש הקרינו לא רק עוצמה צבאית אלא גם יוקרה מדינית רבה. על כן החליט המלך לבנות סדרה של חמש אוניות גדולות, כבדות-חימוש ומפוארות מכל האוניות שנבנו עד אז, והאונייה "ואסה" הייתה הראשונה שבהן. ארבע האחרות היו "אפלט" (Äpplet) , "קרונן" (Kronan), "סקפטר" (Scepter) ו"גוטה ארק" (Göta Ark). אוניות אלה, ובמיוחד "קרונן" ו"סקפטר", היו הרבה יותר מוצלחות, השתתפו בקרבות והיוו את עמוד השידרה של הצי השוודי עד שנות ה-60 של המאה ה-17. "אפלט", השנייה מבין אוניות גדולות אלה, שכונו "אוניות מלכות" (regalskepp), נבנתה במקביל לבניית "ואסה". בנייתה הושלמה ב-1629 והיא נחשבת לאונייה-אחות ל"ואסה". ההבדל המשמעותי היחיד בין השתיים הוא ברוחבה הגדול יותר של "אפלט", כמטר אחד יותר. שרידי האונייה "אפלט" התגלו בדצמבר 2021 על קרקעית הים ליד האי ואקסהולם . החוקרים סבורים, כי לאחר שהוצאה משירות פעיל הוטבעה יחד עם אוניות נוספות במקום זה, כדי לחסום את אחד מנתיבי הכניסה הימיים החשובים לעיר הבירה סטוקהולם.

שם האונייה
במאה ה-17 היה שמה של האונייה Vasen, כשמו של הסמל ההרלדי על שלט האצולה של בית ואסה , שגוסטב אדולף השתייך אליו. המשמעות העיקרית של המילה ואסֶה ("vase")  במאה ה-17 הייתה "אגודת זרדים"  וגם "אלומת חיטים" בהקשרן ההרלדי. האונייה מוכרת יותר בשם "ואסה" (Vasa) עקב בחירת המוזיאון בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 בצורת שם זו ולא בצורה המקורית, משום שהיא תואמת את כללי ההגייה של השפה השוודית בת ימינו שהונהגו באופן רשמי בתחילת המאה ה-20.

בניית האונייה
"ואסה" תוכננה ונבנתה במספנת הצי בסטוקהולם על ידי רב האומן בבניית אוניות הנריק היברטסון ("מאסטר הנריק"), יליד הולנד. מ-1620 ניהל והפעיל היברטסון את המספנה המלכותית בסטוקהולם בחכירה לארבע שנים יחד עם איש העסקים אנטון מונייר (Anton Monier), ומ-1624 עם שותף חדש, איש העסקים ארנדט דה גרוטה (Arent de Groote), גם הוא ממוצא הולנדי. ב-16 בינואר 1625 חתמו היברטסון ודה גרוטה על חוזה עם האדמירליות השוודית לבניית ארבע אוניות: שתי אוניות גדולות, שאורך השדרית שלהן כ-41 מ', ושתיים קטנות יותר שאורך השדרית שלהן 33 מ'. שלא כמו החוזה הראשון, אז סיפק הכתר בעצמו את חומרי הגלם לבנייה, החוזה השני היה על בסיס כסף מזומן בלבד. בולי עץ גולמיים לבניית האוניות הראשונות נקנו מספקים פרטיים בשוודיה ולוחות עץ מנוסרים יובאו מריגה, קניגסברג ואמסטרדם. הנחת השדרית של "ואסה", המציינת את התחלת הבנייה, אירעה בסוף פברואר או בתחילת מרץ 1625. הנריק היברטסון לא זכה לראות את השלמת הבנייה וההשקה של "ואסה". בסוף אותה שנה חלה, ובקיץ 1626 העביר את ניהול המספנה לידי רב האומן הנריק "היין" יקובסון (Henrik "Hein" Jacobsson). הוא מת באביב 1627, בערך באותו זמן בו הושקה האונייה.

אחרי ההשקה השלימו פועלי המספנה את בניית הסיפון העליון, צור הירכתיים, מקור החרטום ואת התקנת התרנים, החיבל והמפרשים. מאחר שבשוודיה לא הייתה עדיין תעשיית בדי מפרשים מפותחת, צריך היה לייבאם. בחוזה הבנייה מצוין כי בד המפרשים יהיה מתוצרת צרפתית, אבל אריגי המפרשים של "ואסה" יובאו קרוב לוודאי מהולנד, מרביתם עשויים מקנבוס ומיעוטם מפשתן. החבלים היו עשויים מקנבוס ויובאו מלטביה דרך נמל ריגה. בינואר 1628 ביקר המלך במספנה, וזהו ככל הנראה היה ביקורו היחיד באונייה.



בדיקת היציבות
קפטן סופרינג הנסון (Söfring Hansson), שפיקח על הבנייה מטעמו של הצי השוודי, סבר כי האונייה אינה יציבה, ובקיץ 1628 פקד לערוך בדיקת יציבות  אליה הזמין את אדמירל משנה פלמינג. הבדיקה נעשתה על ידי הרצת שלושים מלחים הלוך וחזור מצד אחד של האונייה לצידה השני, כדי לראות כיצד היא מתיישרת לאחר כל טלטול. אחרי שלוש ריצות הלוך וחזור עצר אדמירל פלמינג את הבדיקה מחשש שהאונייה תתהפך. לפי עדות רב החובלים של האונייה, גוראן מטסון (Göran Mattson), אמר פלמינג כי לוואי והמלך היה בארמונו בסטוקהולם. הסיבה היא, כי גוסטב אדולף דחק שוב ושוב באיגרותיו אל מנהלי המספנה להשלים במהירות את בניית האונייה בשל צורכי המלחמה הדוחקים.

שינויים במידות האונייה
במהלך בניית האונייה שלח המלך הוראות לגבי האוניות הגדולות, שכללו דרישה לשדרה באורך 120 רגל (37 מטרים). הוראה זו העמידה בפני הנריק היברטסון בעיות חדשות, משום שהאורך שבו נקב המלך היה קטן מאורכם של כלי השיט הגדולים וגדול מאורכם של כלי השיט הקטנים, כפי שנקבעו בחוזה המקורי, וקורות העץ כבר נוסרו על פי מידות החוזה שנחתם. במכתב חדש, מ-22 בפברואר 1626, דרש המלך לדבוק במידות שאותן קבע לאונייה החדשה.

קיים בלבול רב בשאלה אם "ואסה" הוארכה במהלך בנייתה ואם נוסף לה עוד סיפון תותחים בשלב מאוחר יותר של עבודות הבנייה. בשל מיעוט העדויות, ספק אם ניתן לקבוע כי "ואסה" עברה שינויים מבניים משמעותיים לאחר ששדריתה הונחה כבר. הארכת אוניות בנות זמנה של "ואסה" נעשתה על ידי חצייתן לשניים וחיבור קורות עץ חדשות בין שני החלקים, מה שהופך את התוספת לדבר שאין לטעות בזיהויו, אך תוספת מעין זו לא זוהתה ב"ואסה". קשה יותר להפריך את הוספתו של סיפון תותחים שני, אך קיימות עדויות משמעותיות הסותרות זאת. ב-5 באוגוסט 1626 הזמין המלך עבור האונייה שבעים ושניים תותחים בני 24 ליטראות, מספר גדול מכדי שניתן יהיה להציב את כולם על סיפון תותחים אחד. מאחר שהזמנת המלך הוצאה פחות מחמישה חודשים לאחר תחילת הבנייה, אפשר היה עדיין להוסיף לאונייה סיפון שני. "גאליו דה גיס" (Galion du Guise) הצרפתית, האונייה שלדברי ארנדט היברטסון שימשה כמודל ל"ואסה", הייתה גם כן בעלת שני סיפוני תותחים.

קישוטי האונייה
כנהוג באוניות המלחמה של התקופה, קושטה "ואסה" בפסלים שנועדו לפאר את שלטונו, חוכמתו ותעוזתו הצבאית של המונרך ולשים ללעג את האויב ולהפיל עליו פחד. הפסלים היוו חלק ניכר מההשקעה בבניית האונייה ואף הגדילו את משקלה ופגעו בכך ביכולת התמרון שלה. האונייה נבנתה בתקופת הרנסאנס ובהשפעת הזרם האמנותי שיובא מאיטליה על ידי אמנים גרמנים והולנדים, ועל כן מרבית קישוטיה מהם ביטוי לראייה אידילית של העולם היווני-רומי הקדום. המוטיבים העיקריים היו דמויות מהעולם הים-תיכוני העתיק, אך גם מהברית החדשה ואפילו ממצרים העתיקה. רבות מהדמויות עוצבו בסגנון גרוטסק הולנדי, וכוללות יצורים מאיימים ודמיוניים כמו בתולות ים, פראים, מפלצות ים וטריטונים. הקישוטים בתוך האונייה פנימה מעטים, ומצויים בעיקר במגורי הקצינים ובתא האדמירל שבירכתיים.

על רבים מהפסלים ועל חלקים אחרים באונייה נמצאו שרידי צבע. כל הקישוטים נצבעו בצבעים עזים, ובכמה מקרים הוסיפו ופיארו אותם בציפוי של עלי זהב. צידי החרטומן (המבנה הבולט קדימה מתחת למוט החרטום), החלים (מעקות המגן שסביב הסיפון הפתוח), גגות גלריות האחרה ורקע לוחות העצה – נצבעו כולם באדום. הפסלים עצמם נצבעו בצבעים טבעיים, שמראם המבריק הודגש בכמה מקומות בעלי זהב. לפנים סברו כי צבע הרקע היה כחול וכי רוב הפסלים צופו בזהב, כפי שמשתקף בציוריה של "ואסה" מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כמו ברישומיו הדרמטיים של ביורן לנדסטסרום  או בציורו של סמיתמן (Smitheman). בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 תוקן הדבר, והרפרודוקציות המאוחרות יותר של קישוטי האונייה, שנעשו על ידי צייר הנושאים הימיים טים תומפסון, כבר צבועות בגוונים המקוריים. הפסלים ב"ואסה" אינם מהווים דוגמה מייצגת לפסלים מצופי הזהב מראשית אמנות הבארוק, אלא משקפים יותר את "נשימותיה האחרונות של אמנות הפיסול של ימי הביניים", עם נטייה לצבעים צעקניים, הדומים למה שהיינו מכנים היום בשם "קיטש".

הפסלים גולפו מעצי אלון, אורן או תרזה, והגדולים שבהם, כמו פסל האריה שעל גליף החרטום , שאורכו מגיע לשלושה מטרים, נבנו מכמה חלקים, שגולפו בנפרד וחוברו זה לזה בברגים. קרוב ל-500 פסלים נמצאו באונייה, מרביתם בעילית הירכתיים, בגלריות ובחרטומן. דמותו של הרקולס מופיעה בשני פסלים משני צידי גלריות האחרה הנמוכות, האחד כשהרקולס בצעירותו והשני בזקנתו. הפסלים מציגים שני אספקטים מנוגדים של הגיבור המיתולוגי, שהיה פופולרי מאוד לא רק ב אלא גם באמנות האירופית במאה ה-17. על העצה (החלק השטוח של ירכתי האונייה) מצויים דימויים תנ"כיים ולאומיים-שוודיים. מוטיב נפוץ במיוחד הוא האריה, ומַסְקָרוֹנִים (mascaron) בדמותו מעטרים את צידם הפנימי של מכסי אשנבי התותחים, אוחזים בסמל המשפחה משני צידיו, מקשטים את גליף החרטום הארוך, ופסלוני אריות צמודים גם לקצהו העליון של לוח ההגה. בכל אחד מצידי החרטומן היו 20 פסלים (רק 19 מהם נמצאו) של דמויות קיסרים רומיים, מטיבריוס ועד ספטימוס סוורוס. כמעט כל הדמויות המיתיות והממשיות מזוהות במישרין או בעקיפין עם המלך, ונועדו לפארו כשליט אבסולוטי שאין בו רבב. דיוקנו האמיתי היחיד של המלך נמצא בקצהו העליון של העצה, שם הוא מונצח כנער צעיר, שערו מתבדר ברוח, והוא מוכתר על ידי שני גריפונים המסמלים את אביו, המלך קרל התשיעי.

צוות המונה לפחות שישה גלפים-אומנים ומספר לא ידוע של שוליות ועוזרים עמל במשך כשנתיים ביצירת הפסלים. אין עדויות ישירות על זהות האומנים שגילפו את פסליה של "ואסה", אך ניתן לזהות בוודאות בחלק מהם את סגנונו של מרטן רדטמר, שהיה, ככל הנראה, אחד הבכירים שבהם. ידוע כי אומנים אחרים, כמו הנס קלאוסינק, יוהאן דידריכסון טייסן (או תסן בשוודית) וכנראה גם מרקוס לדנס, עבדו עבור מספנות הצי המלחמתי בתקופה שבה נבנתה "ואסה", אך סגנון עבודתם אינו ברור מספיק כדי לייחס להם בוודאות את יצירתו של פסל זה או אחר. איכותם האמנותית של הפסלים משתנה במידה ניכרת, וניתן לזהות בהם כארבעה סגנונות נפרדים.

תותחי האונייה
"ואסה" נבנתה בתקופה של תמורות בשיטות הלוחמה הימית, בה עברו מטקטיקת "התכתשות", שבה הכרעת האויב הייתה מושגת בעיקר בהסתערות על סיפון אונייתו (boarding), אל טקטיקה של שמירה קפדנית על שלמותו של מערך אוניות טורי צפוף ושימת דגש על עוצמת אש עדיפה. האונייה הייתה חמושה בתותחים כבדים ולה ירכתיים גבוהות, שיכלו לשמש כפלטפורמת ירי כאשר 300 החיילים שתוכננה לשאת הסתערו על סיפון האויב. היא לא הייתה האונייה הגדולה ביותר שנבנתה עד אז ואף לא בעלת המספר הגדול ביותר של תותחים. אך מה שעשה אותה לאוניית המלחמה החזקה ביותר בשעתה היה מטח הדופן שלה (broadside). היא יכלה לירות מתותח דופן אחד מטח קלעים (shots) במשקל כולל של 558 ליטראות (267 ק"ג). היה זה מטח הדופן הכבד ביותר עד לאותה תקופה, ורק בשנות ה-30 של המאה ה-17 נבנתה אונייה המסוגלת לירות מטח כבד יותר. יתרון עוצמת האש הגדולה הותאם לאונייה, שממדיה היו קטנים ביחס למספרם ומשקלם של התותחים שנשאה. לאוניית הצי האמריקאי "קונסטיטושן", למשל, הפריגטה המפורסמת מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, שנבנתה 169 שנים אחרי "ואסה", היה מטח דופן במשקל דומה לזה של "ואסה", אך היא הייתה כבדה ממנה במעל 700 טונות.

התותחנות הימית במאה ה-17 הייתה עדיין בחיתוליה. התותחים היו יקרים מאוד ואורך חייהם היה גדול מאורך חייה של האונייה עצמה. השימוש בתותחים שגילם מאה שנים לא היה חריג, אך מרבית אוניות המלחמה שירתו 15–20 שנים בלבד. בשוודיה, כבמרבית ממדינות אירופה, לא היו לאוניית מלחמה תותחים קבועים, ואלה הוקצו לה על ידי בית הנשק לכל משימת קרב. על כן, באוניות התקופה שימשו תותחים מגדלים שונים ומזמנים שונים. מה שהעניק ל"ואסה" עוצמת אש רבה לא היה רק מספר תותחיה הגדול מהרגיל, שצופפו בתוך אונייה קטנה יחסית, אלא עובדת היות 46 תותחי 24 הליטראות שלה מדגם אחיד, חדש וקל-משקל. שני התותחים הנותרים ירו גם הם קלעים במשקל 24 ליטראות, אך היו מדגם מיושן וכבד יותר. תותחיה של "ואסה" עדיין נצוקו בתבניות יחידניות, אך ייצורם היה מדויק יותר. הם נבדלו ביניהם במידותיהם העיקריות במילימטרים ספורים בלבד, וקוטר קדח הקנה שלהם היה מדויק למדי ועמד על 146 מ"מ.

יתר חימושה של "ואסה" כלל שמונה תותחי 3-ליטראות, שישה תותחי-סער כבדים (stormstycken) לשימוש בעת השתלטות על סיפון האויב, ושני תותחי פלקונט  של ליטרה אחת. כמו כן נמצאו בה 894 ק"ג של אבק שרפה וקלעים מסוגים שונים עבור התותחים.

טביעת האונייה
ב-10 באוגוסט 1628 יצאה "ואסה" להפלגת הבכורה שלה בפיקודו של קפטן סופרינג הנסון, כשיעדה הבסיס הימי באלווסנאבן. מזג האוויר היה נאה, ורוח קלה נשבה מכיוון דרום-מערב. האונייה נגררה לאורך החוף אל צידו הדרומי של הנמל, הניפה שלושה מפרשים והחלה מפליגה מזרחה. אשנבי התותחים נפתחו והתותחים הוצבו בעמדות ירי, מוכנים לירות מטח כבוד לכשתעזוב האונייה את סטוקהולם.

כשהגיחה "ואסה" אל הים לאזור פתוח יותר לרוחות, נשב לפתע משב-רוח חזק אל מפרשיה והיא נטתה לצידה השמאלי. חבלי המפרשים שוחררו מייד, האונייה התיישרה לאיטה והרוח דעכה ופסקה. זמן קצר אחר כך התחדש פרץ הרוח, היטה שוב את האונייה אל צידה השמאלי, אך הפעם חדרו מים לתוכה דרך האשנבים הפתוחים של תותחי הסיפון התחתון. המים שפרצו פנימה היטו את האונייה עוד יותר והיא טבעה. "ואסה" שקעה לקרקעית הים בעומק של 32 מטרים ומרחקה מהחוף היה 120 מטרים בלבד. מלחים נאחזו בכל כוחם בשברי האונייה, וסירות רבות חשו לעזרתם. ברם, למרות מאמצים אלה והמרחק הקצר מהחוף, אבדו יחד עם האונייה, על פי הדיווחים, בין 30 ל-50 מלחים. התורן הראשי והתורן הקדמי, שדגליהם והדוכניות שלהם עדיין הזדקרו מעל המים, נטו בזווית חדה שמאלה, מפני שתוך כדי הטביעה נעתקה זבורית האונייה ממקומה. "ואסה" טבעה לנוכח קהל בן מאות רבות של צופים שבאו לחזות בהפלגתה של האונייה הגדולה, מרביתם מפשוטי העם, אך היו בהם גם מנכבדי סטוקהולם ואף נציגים זרים שצפו באירוע – הן מבעלות בריתה של שוודיה והן מאויבותיה.

החקירה
למלך נודע על טביעתה של "ואסה" במכתב שהגיע אליו ב-27 באוגוסט 1628. בתשובה הוא כתב בכעס כי האסון נגרם ללא ספק בשל "חוסר זהירות ורשלנות", ותבע מייד להעניש את האשמים. קפטן ספורינג הנסון, שניצל מטביעה, הושלך מייד לכלא והמתין למשפט. בחקירתו הראשונית נשבע הנסון כי התותחים נקשרו כיאות וכי אנשי הצוות היו פיכחים. הוקמה ועדה שערכה חקירה מקיפה של נסיבות הבנייה והטביעה והגישה מסקנות ב-5 בספטמבר 1628 בפני בית דין שרבים מחבריו היו אנשי מועצת המלך, וכלל גם אדמירלים, יועצי המלך ואף האדמירל הראשי של הצי. נחקרו כל הקצינים שניצלו וכן חרש האוניות שפיקח על הבנייה ומספר עדים מומחים. עונש חמור היה צפוי לאחראי לכישלון המחפיר.

אנשי צוות האונייה ובוניה היוו שני מחנות, כשכל צד ניסה להטיל את האשמה על הצד האחר, וכל אחד נשבע כי מילא את תפקידו ללא רבב. אנשי צוות האונייה שניצלו נחקרו אחד-אחד כיצד הופעלה האונייה בזמן האסון. האם גודל המפרשים שהניפה התאים לעוצמת הרוח? האם אנשי הצוות היו פיכחים? האם הזבורית סודרה כיאות? האם התותחים נקשרו היטב? ברם, איש לא היה מוכן לשאת באשמה, ובסופו של דבר התקבלו תשובותיהם כמספקות, ולא נמצאה כל עדות מפלילה.

אחר כך הפנו החוקרים את שאלותיהם לבוני האונייה. "מדוע בניתם אונייה כל כך צרה ובעלת שוקע קטן מדי כך שהתהפכה?" – נשאל חרש-האוניות יאקובסון. הוא השיב כי פשוט ציית להוראות. יאקובסון ציין כי בנה את האונייה על פי הנחיותיו של הנריק היברטסון (שמת זה מכבר), אשר הוא עצמו מילא אחר הוראותיו של המלך. למעשה, לאחר שקיבל לניהולו את הבנייה הגדיל יאקובסון את רוחבה של האונייה ב-1.38 מטרים, אך לא יכול היה להוסיף ולהרחיבה, משום שהיא נמצאה כבר בשלב מתקדם מדי של העבודות.

בסופו של דבר לא נמצא אשם באף אחד משני הצדדים. "רק אלוהים יודע", הייתה תשובתו של ארנדט היברטסון לבית הדין כשנשאל מדוע טבעה האונייה. גוסטב אדולף אישר את כל מידות האונייה ופרטי חימושה, והיא נבנתה בהתאם להוראות וצוידה במספר התותחים שקבע. בסופו של דבר איש לא נמצא אשם ברשלנות ולא נענש, וטביעת האונייה הוסברה כמעשה שמיים. טביעתה של "ואסה" הייתה אסון כלכלי כבד. עלות האונייה הייתה למעלה מ-40,000 ריקסדלר, השקעה שנחשבה גבוהה למדינה קטנה כדוגמת שוודיה.

ניסיונות חילוץ ראשונים
פחות משלוש שנים לאחר האסון נחתם חוזה לחילוץ האונייה, אך המאמצים לא צלחו. הניסיונות הראשונים למשות את "ואסה", שעשה המהנדס האנגלי יאן באלמר, הצליחו אומנם ליישר מעט את האונייה, אך גם גרמו לה לשקוע עוד יותר בבוץ הקרקעית. הבוץ הוא, ככל הנראה, שהכשיל את מאמצי החילוץ.

שיטות החילוץ של כלי שיט טבועים בראשית המאה ה-17 היו פרימיטיביות לאין שיעור מאשר כיום, אך התבססו למעשה על אותו עיקרון שלפיו נמשתה "ואסה" 333 שנים אחר כך. שתי אוניות או גוות (hulks) הוצבו במקביל משני צידי הטרופת, וחבלים שבקצותיהם עוגנים שולשלו למים וננעצו בגוף האונייה. שתי הגוות מולאו במים ושוקעו עד לגובה שהבטיח עדיין את ציפתן היציבה, החבלים נמתחו, ואחר כך נשאבו המים מהן החוצה. שתי הגוות עלו וצפו, האונייה הטבועה התרוממה מהקרקעית ונגררה אל מים רדודים יותר. על פעולה זו חזרו עד שהאונייה כולה התרוממה לפני המים. משקלה של "ואסה" מתחת למים לא היה גדול, אך עדיין היה דרוש כוח הרמה גדול מאוד כדי לחלץ אותה מהקרקעית הבוצית שבה הייתה שקועה.

ב-1664, כ-36 שנים לאחר טביעת האונייה, חילצו אלברקט פון טריילבן ואנדריאס פקל 50 מבין תותחיה היקרים של האונייה, כשהם משתמשים בפעמון צלילה פשוט ונעזרים בצוות צוללים שוודים וגרמנים.

הניסיונות לחלץ את האונייה נזנחו משעה שהיה ברור כי לא ניתן למשותה באמצעים הקיימים אז. ברם, לאחר חילוץ התותחים לא נשכחה "ואסה", והיא נזכרת בכמה חיבורים על תולדותיה של שוודיה ותולדותיו של הצי השוודי , אך מקום טביעתה המדויק והפרטים הנוגעים לנסיבות טביעתה שונים מחיבור אחד לשני. ב-1884 פנה קצין ים בשם אנטון לודביג פאנהילם בבקשה לקבל את זכויות ההנצלה של האונייה, לאחר שטען כי איתר את מקומה. פאנהילם היה ממציא שתכנן את אחת מחליפות הצלילה הקלות הראשונות והשתתף כבר בכמה פעולות הנצלה אחרות. אין כל תיעוד לביצוען של פעולות חילוץ גדולות לאחר שפאנהילם הגיש את בקשתו, וההנחה היא כי אלה לא בוצעו כלל. על גבי מפה מסוף שנות ב-30 של המאה ה-19, שהתגלתה בארכיון מוזיאון העיר סטוקהולם, מצוין מיקומה המדויק של האונייה בעיגול ובמילה wrak (טרופת), ורשומים בה אף עומקי המים בסביבתה. ב-1999 סיפר אדם, כי אביו – שהיה נגד בצי המלכותי השוודי – השתתף בשנות ה-20 של המאה ה-20 בתרגילי צלילה אל האונייה "ואסה" הטבועה.

גילויה מחדש של האונייה ומשייתה
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 בחן ארכאולוג חובב בשם אנדרס פרנצן את האפשרות למשות אוניות טרופות מהים הבלטי. הוא סבר כי בשל מליחותו הנמוכה יחסית וקור מימיו, טובים הסיכויים כי האוניות נשתמרו בו ולא נאכלו לגמרי על ידי תולעת האוניות "טרדו נאוואליס" (Teredo Navalis), שבתנאים אחרים גורמים להרס חלקי העץ באוניות טבועות. פרנצן איתר את טרופותיהן של האוניות "ריקספלט" ו"ליבסקה סוואן", ולאחר מחקר ארוך ומפרך החל לחפש גם את "ואסה". ב-1956, לאחר כמה שנות חיפושים ללא תוצאות, הגיע לידיו מידע על אנומליה טופוגרפית בלתי ברורה דרומית למזח גוסטב ה-5 בבקהולמן . פרנצן צמצם את אזור החיפושים, וגילה לבסוף את שרידי "ואסה". גילויה מחדש של האונייה עורר עניין ציבורי רב, וזמן קצר אחר כך כבר הוכנו תוכניות למשייתה. הצי המלכותי השוודי היה שותף למיזם כבר מראשיתו, כמו גם מוזיאונים שונים והוועדה לשימור המורשת השוודית.

חילוצה
"ואסה" נמשתה בשיטה פשוטה יחסית. צוללים חפרו בקרקעית הים, תחת גוף האונייה, שש תעלות, שדרכן הושחלו כבלי פלדה שנקשרו אל שני פונטונים. "קדיחת" התעלות בוצעה באמצעות סילון מים חזק, והייתה מסוכנת הן בשל תנאי הראות התת-מימית הקשים שיצרה, והן בשל הסכנה שהאונייה תיעתק ממקומה או תשקע עמוק יותר לתוך הבוץ ותקבור תחתיה את הצוללים. חרף התנאים המסוכנים, בוצעו במהלך פעולות החילוץ למעלה מ-1,300 צלילות ללא תאונות או פגיעות חמורות. האונייה הורמה בהדרגה ב-18 שלבים, מעומק של 32 מטרים לעומק של 16 מטרים, ונגררה אל אזור מוגן יותר, שם הוחל בהכנות למשייתה הסופית. הבוץ והשברים שנערמו על סיפונה העליון סולקו, כדי להקטין את משקלה, וגופה נאטם ככל שניתן. אשנבי התותחים נסגרו במכסים ארעיים, נבנה צור ירכתיים זמני במקום המקורי שקרס, וחורי בורגי הברזל שהחלידו נסתמו בפקקים. החילוץ הסופי החל ב-8 באפריל 1961, ובבוקר 24 באפריל הגיחה "ואסה" מהמים לאחר 333 שנים, אל מול עיניהם של אלפי צופים ועיתונאים משוודיה ומהעולם כולו. לאחר שהושלמה אטימת גוף האונייה הועלתה "ואסה" על מבדוק צף ונגררה אל המבדוק היבש "גוסטב החמישי".

מוזיאון ואסה

"ואסה" שוכנה במבנה זמני שכונה Wasavarvet ("מספנת ואסה"), בו התחילו עבודות השימור והמחקר הארכאולוגי. הבניין היה צפוף מאוד ולא אפשר לראות את האונייה בשלמותה, ומבקרים יכלו לצפות בה משני מפלסים בלבד וממרחק של כחמישה מטרים. ב-1981 החליטה ממשלת שוודיה להקים מבנה קבע עבור האונייה באי יורגודן (Djurgården). ב-1988, כשנה לאחר הנחת אבן הפינה, נגררה "ואסה" אל המוזיאון השלם-למחצה, שנבנה מעל המבדוק היבש של מספנת הצי הישנה. באותה שנה, כשהותרה כניסת מבקרים לאתר הבנייה, ביקרו במוזיאון ההולך ונבנה 228,000 איש. המוזיאון נפתח רשמית ב-15 ביוני 1990, ועד לשנת 2007 ביקרו בו למעלה מ-25 מיליון איש.

באולם הראשי של המוזיאון מוצגת האונייה עצמה והוא כולל גם תצוגות שונות של ממצאים ארכאולוגיים מהאונייה ומשוודיה של המאה ה-17. לגוף האונייה ששרד הוסיפו את החלקים התחתיים של כל שלושת התרנים, מוט חרטום חדש, מעטה מפרשי סערה וחלקים מסוימים נוספים במקום אלה שאבדו או שניזוקו קשות. החלקים החדשים שנוספו לא נצבעו, כך שניתן להבחין בבירור בינם לבין חלקי העץ המקוריים שכהו לאחר 300 שנים מתחת למים.

המחקר הארכאולוגי
"ואסה" היוותה אתגר חסר-תקדים לארכאולוגים הימיים. מעולם קודם לכן לא חפרו כלי שיט קדום גדול כל כך, שמרבית תכולתו נותרה על כנה במקומה המקורי. על כך נוספו גם תנאי העבודה הקשים של החוקרים. היה צורך להרטיב את האונייה ללא הפסק, כדי שחלקי העץ, שנחשפו לאוויר לאחר מעל 300 שנים מתחת למים, לא יתייבשו ויתפרקו לפני שיוחל הטיפול בשימורם. החפירה באונייה נעשתה, לפיכך, תוך התזה בלתי פוסקת של רסיסי מים ובתוך בוץ מכוסה בוצה, שעומקו הגיע לעיתים לשלושה מטרים. כדי לציין את מיקומם המדויק של הממצאים השונים, מופה גוף האונייה וחולק למספר מקטעים, שנקבעו במימד האורך על פי צלעות הרוחב הרבות, במימד הגובה על פי סיפוני האונייה, ובמימד הרוחב על פי קו האורך המרכזי של האונייה, הנמתח מהחרטום לירכתיים. על פי רוב חפרו בנפרד כל אחד מהסיפונים, אך לעיתים התקדמה העבודה בשני סיפונים במקביל.

הממצאים
ל"ואסה" היו ארבעה סיפונים: סיפון תותחים עליון ותחתון, ספנה (hold) וסיפון תחתי (orlop deck). בשל הצורך הדוחק להכין את האונייה לשימור, נאלצו הארכאולוגים לעבוד במהירות במהלך שבוע החפירות הראשון, והעבודה נעשתה במשמרות בנות 13 שעות. החפירה בסיפון העליון הייתה מסובכת במיוחד, הן משום שחלק ממנו התמוטט, והן בשל הבוץ והלכלוך שנערמו עליו. למרות זאת חשפו החוקרים בסיפון זה חפצים חשובים רבים, וביניהם ארגז חפצים אישי שהשתמר היטב, ובו כובע לבד, כף עץ ומספר מטבעות. ממצאים אלו ואחרים הם עדות ישירה לחייהם של המלחים הפשוטים במאה ה-17. קטלוג הממצאים שנחשפו באונייה מכיל למעלה מ-26,000 פריטים, וחלק ממנו נגיש באינטרנט.

לאחר משיית האונייה נסרק גם אתר הטביעה עצמו, ובו התגלו מרבית פסלי העץ שעיטרו את צידה החיצוני, שמספרם מוערך על ידי החוקרים בכ-700. הפריט האחרון שהועלה מקרקעית הים היה סירת האונייה, שהתגלתה בקרקעית הים במקביל לאונייה, אף שהחוקרים שיערו תחילה שהיא אמורה להימצא על הסיפון או אולי נגררה על ידי "ואסה" בשעת טביעתה.

בליית האונייה
ב-333 השנים שבהן שהתה "ואסה" הטבועה על קרקעית סטוקהולמס סטרום, נחשפו היא ותכולתה לבליה טבעית כתוצאה מהתפרקות (decomposition) ומארוזיה. בין הפריטים הראשונים שנהרסו היו אלפי בורגי הברזל שאחזו את החרטומן וחלק גדול מצור הירכתיים, שהיו חלקי גוף האונייה שנשאו את פסלי העץ שלה. כמעט כל חפצי הברזל החלידו ונעלמו בתוך שנים ספורות לאחר הטביעה, ומבין הגדולים שבהם, כמו הקלעים והתותחים, לא נותר דבר זולת אבקת פחמן שהתאבנה. על אף שהברזל שבהם אוכל כמעט לחלוטין, סייעה התאבנות זו לשימור צורתם של חפצי מתכת רבים. מבני אדם שהיו על האונייה שרדו רק עצמותיהם, שלעיתים קרובות רק בגדיהם מנעו את התפזרותם. בגדים וחפצי עור, כמו נרתיקים ונעליים, ניזוקו קשה, אך רבים מהם שרדו ונחשפו על ידי הארכאולוגים.

צור הירכתיים כולו, אותו חלק גבוה באחורי האונייה, שהחזיק את דף הירכתיים (transom) ובו נמצאו מגורי הקצינים, התמוטט אט-אט לתוך הבוץ יחד עם כל הפסלים שעיטרו אותו, ולא נותר ממנו כמעט דבר. גלריות האחרה, שחוברו במסמרים לצידי צור הירכתיים, התמוטטו זמן קצר אחר כך, והתגלו מונחות ממש מתחת למקומן המקורי. רבים מחלקי העץ נהרסו גם עקב פעולת השחיקה של זרמי המים והבוץ, ופסלים רבים התבלו כל כך, עד כי בקושי ניתן היה לזהותם.

נוסף לבליה הטבעית, סבלה האונייה גם מנזקים שגרמו לה בני אדם. פעולות החילוץ שנעשו בין השנים 1629 ו-1680 הותירו עקבות ברורים בגוף האונייה. כדי לחלץ את התותחים, שברו פקל וטריילבן ופירקו חלק גדול מלוחות הסיפון הגלוי. פקל דיווח גם כי משה מהאונייה קורות עצים בכמות שמילאה 30 עגלות; אלו כללו, ככל הנראה, לא רק את לוחות הסיפון והמבנה העילי, אלא גם כמה מהפסלים החסרים כיום, כמו הפסל בגודל טבעי של לוחם רומאי שהוצב סמוך לחרטום, ופסלו של ספטימוס סוורוס שעיטר את צידו השמאלי של החרטומן. כמו כן התגלו סימנים אחדים של עוגנים שננעצו באונייה ונעקרו ממנה בכוח.

הסיבות לטביעת האונייה
דרישות המבנה, התאוריות המדעיות והחישובים המורכבים הכרוכים בבניית כלי שיט או ביציבותם עדיין לא פותחו בעת בניית האונייה במאה ה-17. גורמים חשובים, כמו מרכז הכובד של האונייה, נאמדו על ידי חרש האוניות על פי ניסיונו וכישרונו המקצועי. באונייה "ואסה" נחלק הגוף לשלושה סיפונים ולמדור תחתון. מדור זה הכיל זְבורִית במשקל 120 טונות, שכללה בעיקר אבנים גדולות שסודרו בצמוד זו ליד זו. ברם, מטען זה לא הספיק לאיזונו של המשקל הרב שנמצא מעל קו המים, ואפילו רוח חלשה יכלה לפגוע ביציבות האונייה עד כדי סכנת טביעה. באותם ימים היה מקובל להציב את התותחים הכבדים ביותר בסיפון התותחים התחתון, כדי להפחית מהמשא שעל סיפון התותחים העליון ועל מנת לשמור על יציבות האונייה. תוכניות הצבת התותחים ב"ואסה" שונו פעמים רבות במהלך בנייתה. תחילה הציבו את תותחי 24 הליטראות בסיפון התחתון ואת תותחי 12 הליטראות הקלים יותר בסיפון העליון. אחר כך הציבו את תותחי 24 הליטראות בשני הסיפונים גם יחד. על אף שאשנבי התותחים בסיפון העליון התאימו לתותחי 12 ליטראות הקטנים יותר, הוצבו בסופו של דבר התותחים הכבדים בשני הסיפונים, מה שגרם לפגיעה ביציבות האונייה.

אוניות המלחמה בתקופה זו, גם אלו שתותחיהן סודרו כראוי, היו בלתי יציבות. הסיבה העיקרית לכך הייתה צורי הירכתיים הגבוהים, שנבנו כך כדי לאפשר לחיילים לירות על האויב מעמדה גבוהה ככל האפשר בכלי הנשק הקלים שברשותם. נוסף לכך, ייתכן שחלק הגוף העליון של "ואסה" נבנה מלוחות עץ עבים וכבדים יתר על המידה, בשל הניסיון המועט בבניית אוניות דו-סיפוניות, או אולי כתשתית להוספת תותחים כבדים עוד יותר בעתיד. ברם, צורת גוף האונייה לא סבלה מחיסרון מובנה מובהק כלשהו, והייתה זהה למקובל באותם ימים. באוניות מדגמים מאוחרים יותר ל"ואסה" ובעלות עוצמת אש זהה, כמו אלו למשל שבנה הצי המלכותי הבריטי, הוצבו התותחים הכבדים ביותר בסיפונים התחתיים והקלים בסיפונים העליונים, כדי לשפר את יציבותה וכדי לא לפגוע במומנט היישור של האונייה. הצרה (tumble home), התעגלותם פנימה של דפנות האונייה בחלקו העליון של הגוף, בגובה סיפוני התותחים העליונים, הייתה בדגמים מאוחרים גדולה יותר, ותכליתה הייתה לקרב את משקל התותחים לקו האמצע של האונייה ועל ידי כך להגדיל את יציבותה.

קפטן סופרינג הנסון השיט את האונייה החדשה שלא כמקובל, כשאשנבי תותחיה פתוחים. אונייה חדשה לגמרי הושטה, בדרך כלל, בהפלגתה הראשונה כשאשנבים אלה סגורים, כדי לאפשר לקפטן ולצוות ללמוד כיצד היא מתנהגת בים. זאת ועוד, יעדה של "ואסה" היה אלווסנאבן, הבסיס הימי בצידו הגלוי לרוח של הארכיפלג, שם הייתה אמורה להצטייד ולהעלות אנשים נוספים, ועל כן נדרשה ממנה יציבות טובה.

השימור
למרבה ההפתעה נמצאה "ואסה" במצב טוב למדי לאחר מאות שנים שהייתה שקועה על קרקעית הים, אך היא לא הייתה זוכה להאריך ימים לו היו מניחים לגופה להתייבש ללא פעולת שימור עץ אפקטיבית. ממדיה הגדולים של "ואסה", למעלה מ-900 מטרים מעוקבים של קורות עץ אלון, היו אתגר חסר תקדים למשמרים. לאחר דיונים אחדים בסוגיה מה היא הדרך הטובה לשמר את האונייה, הוחלט לעשות שימוש בפוליאתילן גליקול (PEG), שיטה שבה השתמשו מאוחר יותר גם לשימורה של האונייה האנגלית מרי רוז מהמאה ה-16. "ואסה" רוססה במשך 17 שנים בתמיסת גליקול, והונח לה להתייבש באיטיות במשך 9 שנים נוספות.

"ואסה" השתמרה היטב לא רק משום שלא נאכלה על ידי "תולעת האוניות", האחראית בדרך כלל להרס אוניות עץ, אלא גם בשל העובדה שמימי סטוקהולמס סטרום היו מזוהמים מאוד עד סוף המאה ה-20. גם המיקרואורגניזמים העמידים ביותר, אלו המפרקים עץ, לא יכלו לשרוד בסביבה רעילה ועוינת זו. לכך יש להוסיף גם את עובדת היותה של "ואסה" חדשה לגמרי בעת טביעתה. ברם, לרעילות המים הייתה גם השפעה שלילית. הגופרית במי הים חדרה לתוך העץ, וכשנמשתה האונייה החלה מגיבה לסביבה החדשה העשירה בחמצן ויצרה חומצה גופרתית. בסתיו 2000 התגלו על חלקי העץ של "ואסה" כתמים לבנים, ששטחם מסנטימטרים בודדים ועד לכחצי מטר. הסתבר כי אלו הם מלחים שנוצרו על גבי העץ כתוצאה מהתגובה הכימית של הגופרית לנוכחות חמצן. לכתמים אלו הייתה רמת חומציות נמוכה מאוד, והם היו הסימן הראשון לכך שהאונייה מכילה כמויות רבות של חומצה גופרתית. מלחים אלה אינם מהווים סכנה כל עוד הם מצויים בשכבה החיצונית, אך אם ייווצרו בתוך העץ, הם עלולים להתפשט ולבקע את הלוחות מבפנים. נזק חמור עלול להיגרם עקב כך במיוחד לחפצים שיצרו האומנים המומחים, כמו חפצי הבית או מאות הפסלים המגולפים. נכון לשנת 2002 נאמדת תכולת החומצה הגופרתית בגופה של "ואסה" ביותר מ-2 טונות, וכמותה הולכת וגדלה. באונייה קיימת גופרית בכמות המספיקה לייצור 5,000 קילוגרמים נוספים של חומצה בקצב של 100 קילוגרם לשנה, והדבר עלול לגרום בעתיד להרס מוחלט שלה.

בתרבות
סיפורה של אוניית ואסה מופיע בספרי ילדים רבים שפורסמו בשוודיה במהלך המאה ה-20, בין היתר בספרה של סלמה לגרלף, "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ובסיפור "הרפתקאות ואסה" של לאש ווידין. ישנה גם טענה כי עיצוב האונייה ההולנדי המעופף המופיעה בסדרת ההרפתקאות "שודדי הקאריביים" מבוססת על אוניית ואסה. כמו כן, סיפור טביעתה בטרם עת מהווה מקור לסיפורים עממיים ולהלצות, בין היתר מצד דנים.

לקריאה נוספת
 Borgenstam, Curt and Sandström, Anders (1984), Varför kantrade Wasa?: Wasastudier, nr 12.
 Cederlund, Carl Olof (2006). Vasa I: The Archaeology of a Swedish Warship of 1628. Edited by Fred Hocker, with contributions by Georg Hafström, Fred Hocker and Per Wendel. National Maritime Museums of Sweden.
 Dal, Lovisa and Hall Roth, Ingrid Marinarkeologisk tidsskrift, 4/2002.
 Glete, Jan (2012). "The Swedish fiscal-military state and its navy, 1521–1721. Historiska Institutionen, Stockholms Universitet.
 Hamilton, Edward and Sandström, Anders Z. (1982). Sjöstrid på Wasas tid : taktik, artilleri och eldhandvapen. Vasastudier (in Swedish). Stockholm.
 Hocker, Fred (2011). Vasa: A Swedish Warship. Stockholm, Medströms Bokförlag.
 Hocker, Fred (2015). Vasa. Stockholm, Medströms Bokförlag and Oxford, Oxbow Books.
Kvarning, Lars-Åke and Ohrelius, Bengt (1998) The Vasa: the Royal Ship.
 Roberts, Michael (1953, 1958). Gustavus Adolphus: A History of Sweden 1611–1632. Vol. 1 – 1953, Vol. 2 – 1958. London, Longmans, Green and Co.
 Sandström, Anders (1982) Sjöstrid på Wasas tid: Wasastudier, nr 9.
 Soop, Hans (1986) The Power and the Glory: The Sculptures of The Warship Wasa.
 Modellen: Vasamodeller från när och fjärran (1997) (Vasa Museum exhibit catalog)

קישורים חיצוניים


 יהודה קסטן, "משיית הואזה,   מערכות ים 81, דצמבר 1966, עמ' 29.

 Vasa Museet, "Vasa in numbers". 17 October 2015. Archived from the original on 17 October 2015.
 The Swedish Ship Vasa's Revival
 Vasa ship model

 הערות שוליים 






קטגוריה:אוניות מלחמה שוודיות
קטגוריה:אוניות מוזיאון
קטגוריה:ספינות טרופות
קטגוריה:ארכאולוגיה ימית
קטגוריה:שוודיה: היסטוריה צבאית
קטגוריה:מלחמת שלושים השנים
קטגוריה:טביעת אוניות בים הבלטי
קטגוריה:חיפוש וחילוץ תת-מימיים