הקרב על טיניאן

הקרב על טיניאן (באנגלית: Battle of Tinian) היה הרביעי בסדרת קרבות שיזמו האמריקאים, הקרויה המערכה על איי מריאנה ופלאו, שהייתה בעצמה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. הקרב נערך בין 24 ביולי 1944 ל-1 באוגוסט 1944 ובמהלכו כבשו האמריקאים את האי טיניאן מידי היפנים.

 רקע 
טיניאן הוא אחד משלושת האיים העיקריים באיי מריאנה הצפוניים. האי ממוקם 8 ק"מ דרומית מערבית לאי סאיפאן. לפני שהפך האי למדינת חסות יפנית (לאחר מלחמת העולם הראשונה), הוא נשלט על ידי ספרד ולאחר מכן על ידי גרמניה. תחת הממשל היפני שימש האי בעיקר לגידול סוכר.

הניצחון האמריקאי בקרב על סאיפאן הפך את טיניאן לצעד הבא במערכה.

 מהלך הקרב 
דיוויזיות הנחתים ה-2 וה-4 נחתו בטיניאן ב-24 ביולי 1944. הן נתמכו בהפגזות ימיות ובאש ארטילרית שהומטרה מסאיפאן בצידו השני של המיצר. תרגיל הסחה מוצלח ליד העיירה טיניאן הסיט את המגינים מאתרי הנחיתה האמיתיים בצפון האי. ספינת הקרב קולורדו  והמשחתת נורמן סקוט  נפגעו שתיהן מסוללות תותחי חוף 6 אינץ' יפניות. הקולורדו נפגעה 22 פעמים ו-44 חיילים נהרגו. הנורמן סקוט נפגעה 6 פעמים וכתוצאה מכך נהרגו הקפטן סימור אוונס (Seymore Owens) ו-22 מחייליו.

ימין|ממוזער|250px|טנקים על החוף בטיניאן

היפנים אימצו את אותה הטקטיקה של הגנה עיקשת ששימשה אותם בסאיפאן – נסיגה ביום ותקיפה בלילה. פני השטח המתונים יותר של טיניאן אפשרו לאמריקאים שימוש יעיל יותר בטנקים ובארטילריה בניגוד לשטח ההררי בסאיפאן, וכך הם הצליחו לכבוש את טיניאן בתוך 9 ימי לחימה. ב-31 ביולי היפנים ששרדו יצאו למתקפת התאבדות אחרונה.

קרב זה היה הראשון באוקיינוס השקט בו נעשה שימוש בנפלם. מתוך 120 המכלים שהושלכו במשך המבצע, 25 הכילו נפלם והשאר הכילו תערובת של שמן ודלק. מתוך המכלים שהושלכו, 14 היו נפלים ו-8 מהם התפוצצו לאחר שהופצצו מהאוויר. פצצות נפלם ("פצצות האש") הושלכו ממטוס ה-P-47 ת'נדרבולט ושימשו לשריפת הצמחייה ולחישוף מתקני צבא מוסווים.

 לאחר הקרב 
כמה מאות חיילים יפנים החזיקו מעמד בג'ונגל במשך חודשים. חיל המצב באי אגויג'אן  דרומית מערבית לטיניאן, בפיקודו של לוטננט קיניצ'י יאמאדה, החזיק מעמד עד לסיום המלחמה ונכנע ב-4 בספטמבר 1945. החייל האחרון שהסתתר בטיניאן, מוראטה סוסומו, לא נתפס עד 1953.

לאחר הקרב טיניאן הפכה לבסיס חשוב לפעולות הבאות של בנות הברית במערכה. נבנו מחנות עבור 50,000 חיילים. 15,000 חיילים מחיל הבינוי של ארצות הברית הפכו את האי לשדה התעופה העמוס ביותר במלחמה. באי נבנו שני שדות תעופה צבאיים למטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שבהם שישה מסלולי המראה באורך של 2,700 מטרים. אמנם היפנים סללו שלושה מסלולים עבור מטוסי קרב, אך אלו לא היו מתאימים לשימוש המפציצים האמריקאים הכבדים.

מבסיסי חיל האוויר האמריקאי בטיניאן המריאו המפציצים שנשאו את פצצות האטום "ילד קטן" ו"איש שמן" להפציץ את הירושימה ואת נגסאקי, אולם כיום בסיסים אלו נטושים. העדות היחידה שנותרה במקום היא מצבת זיכרון שנבנתה במפרץ ההטענה של הפצצות (הפצצות היו גדולות מדי מכדי להטעינן למטוסים באופן רגיל ולכן נחפרו עבורן מפרצי הטענה תת-קרקעיים). מפרצים אלו, שנאטמו לאחר המלחמה מטעמי בטיחות, נפתחו מחדש ביום השנה ה-60 לציון הקרבות בטיניאן ובסאיפאן.

 קישורים חיצוניים 

 המערכות של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה: מערב האוקיינוס השקט מאתר מרכז ההיסטוריה של צבא ארצות הברית.
 הקרבות באיי המריאנה מאתר "בסיס הנתונים של מלחמת העולם השנייה".
 הכיבוש של טיניאן מאמר של מייג'ור קארל ו. הופמן.

טיניאן, הקרב על
טיניאן, הקרב על
טיניאן, הקרב על
קטגוריה:מלחמת העולם השנייה: 1944