סופרטרמפ

סופרטרמפ (באנגלית: Supertramp) הייתה להקת רוק בריטית שהוקמה בלונדון בשנת 1970. הלהקה התייחדה על ידי כתיבת שירים אינדיבידואלית של המייסדים רוג'ר הודג'סון (שירה, קלידים וגיטרות) וריק דייוויס (שירה וקלידים). הלהקה התבלטה בשל מיזוג סגנונות רוק מתקדם ופופ כמו גם לצליל שהציג את הנגינה הייחודית של הודג'סון על הפסנתר החשמלי שלו מסוג וורליצר. ההרכב הקלאסי של הלהקה שהתקיים עשר שנים מ-1973 עד 1983 כלל את דייוויס, הודג'סון, דוגי תומסון (גיטרה בס), בוב סיבנברג (תופים) וג'ון הליוול (סקסופון), ולאחר מכן ההרכב השתנה פעמים רבות, כאשר דייוויס הפך לבסוף לחבר הקבוע היחיד בהרכב לאורך ההיסטוריה שלו.

שני אלבומיה הראשונים של הלהקה לא נחלו הצלחה, אך לאחר שינוי בהרכב למה שהפך להרכב הקלאסי שלהם, אלבומם השלישי מ-1974, "Crime of the Century" היווה את פריצת הדרך שלהם.
בעוד שבתחילה הלהקה התמקדה ברוק מתקדם, באלבומם השלישי "Crime of the Century" שיצא ב-1974 היא החלה להתמקד יותר במוזיקת פופ. הלהקה זכתה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר עם אלבומם Breakfast in America שיצא ב-1979, ואשר הכיל את הסינגלים שהגיעו לעשרת הגדולים במצעדים – "The Logical Song", "Breakfast in America", "Goodbye Stranger" ו-"Take the Long Way Home". בין הלהיטים האחרים של הלהקה שהגיעו לארבעים הגדולים במצעדים היו "Dreamer" שיצא ב-1974, "Give a Little Bit" שיצא ב-1977 ו-"It's Raining Again" שיצא ב-1982.

ב-1982 הוציאה הלהקה את האלבום "...Famous Last Words...", האלבום האחרון בו הופיע הודג'סון, שעזב את הלהקה ב-1983 כדי להמשיך בקריירת סולו. הלהקה המשיכה עם דייוויס כמנהיג וסולן והוציאה שני אלבומים עד 1988, ולאחר מכן התפרקה אך התאחדה מעת לעת בתצורות שונות, תוך כדי סיבוב הופעות עם שני אלבומים נוספים, "Some Things Never Change" מ-1997 ו-"Slow Motion" משנת 2002 שיצאו כתוצאה מכך.

הלהקה זכתה לפופולריות ניכרת באמריקה הצפונית, באירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה. מספר המכירות הגבוה ביותר שלהם היה בקנדה, שם האלבומים "Crime of the Century" ו-"Breakfast in America" קיבלו מעמד של אלבומי יהלום (פי עשרה מאלבום פלטינה), כמו גם הסינגלים היחידים שלהם שהגיעו למקום הראשון, "The Logical Song" ו-"Dreamer". נכון לשנת 2007, מכירות אלבומי הלהקה עלו על 60 מיליון עותקים.

היסטוריה
1969–1972: גיבוש, Supertramp, ו-Indelibly Stamped
ב-1969, סטנלי "סם" אוגוסט מייזגאס, מיליונר הולנדי, הפסיק לספק תמיכה כספית ללהקה בשם "The Joint" מכיוון שהתאכזב מהם. הוא הציע לקלידן יליד סווינדון, ריק דייוויס, חברו ללהקה לשעבר של הזמר והיוצר האירי גילברט אוסליבן, שלדעתו כישרונו לא מוצה בשל חברותו בלהקה הזדמנות להקים להקה משלו בגיבוי כלכלי של מייזגאס. הלהקה כללה את רוג'ר הודג'סון (בס ושירה), ריצ'רד פאלמר (גיטרות ושירה) וקית' בייקר (כלי הקשה).

לדייוויס ולהודג'סון היו רקעים והשראות מוזיקליות שונות בתכלית. דייוויס היה ממעמד הפועלים והתמסר בלהט לבלוז ולג'אז, בעוד שהודג'סון עבר היישר מבית ספר פרטי אנגלי לעסקי המוזיקה והיה חובב פופ. למרות זאת, הם הצליחו לשתף פעולה במהלך האודישנים והחלו לכתוב למעשה את כל השירים שלהם יחד, עם פאלמר ככותב שלישי. הודג'סון ודייוויס שיתפו פעולה בכתיבת השירים בזמן שפאלמר הלחין את המילים..

הלהקה כינתה עצמה בשם Daddy,Fuentes, Abel (2021). Tramp's Footprints: The History of Supertramp. UNO Editorial. . ולאחר מספר חודשים של חזרות בבית כפרי בווסט הית', קנט, טסה למינכן לסדרת קונצרטים במועדון PN. הופעה בת עשר דקות שהתקיימה ב-14 בדצמבר 1969 בה ביצעה הלהקה את השיר "All Along the Watchtower" של בוב דילן צולמה על ידי הצלם הגרמני הרו סנפט, (צלם הסרט התיעודי הקצר Daddy Portrait 1970). החזרות היו פחות פוריות, והרפרטואר הראשוני של ההרכב כלל רק ארבעה שירים, שניים מהם היו קאברים.

בינואר 1970 קית' בייקר עזב את הלהקה הוחלף על ידי שחקן הבמה לשעבר והמתופף רוברט מילאר. לפי הצעתו של פאלמר, כדי למנוע בלבול עם ההרכב האמריקאי "Daddy Longlegs" שינתה הלהקה את שמה ל-"Supertramp", כינוי שנולד בהשראת הספר "The Autobiography of a Super-Tramp" מאת ויליאם הנרי דייוויס.

באפריל 1970 כשחזרו ממינכן, גמלו "סופרטרמפ" טובה לחברם הארו סנפט שצילם את הופעתם שם בכך שתרמו מוזיקה לסרטו הבא, Purgatory (הידוע גם בשם Fegefeuer), וכן נתנו את הסכמתם להשתמש ברצועות מאלבומם הראשון בסרט התיעודי מ-1971, Extremes מאת טוני קלינגר ומייקל ליטון.

""סופרטרמפ" " היו אחת הלהקות הראשונות שהוחתמו בחטיבה הבריטית של A&M רקורדס ואלבומם הראשון, "Supertramp", יצא ב-14 באוגוסט 1970 בבריטניה ובקנדה (הוא לא יופק בארצות הברית עד סוף 1977). מבחינה סגנונית, האלבום היה אופייני למדי לרוק המתקדם של התקופה. למרות שזכה לשבחים ביקורתיים רבים, האלבום לא משך קהל רב.

דייב וינטרופ (חליל וסקסופון, שירה) נבחן לראשונה עבור הלהקה במרץ 1970, אך לא הצטרף עד יולי, רגע לפני יציאת האלבום הראשון. הוא הופיע עם הלהקה בפסטיבל האי וייט 1970 ב-27 באוגוסט 1970. ההרכב המשיך להשתנות בששת החודשים שלאחר יציאת האלבום. פאלמר עזב את הלהקה בדצמבר 1970, ואחריו מילאר בינואר 1971, עקב התמוטטות עצבים שעבר. פאלמר, בתור ריצ'רד פאלמר-ג'יימס, המשיך לעבוד כתמלילן של קינג קרימזון. הוא הוחלף על ידי הגיטריסט לשעבר של דה נייס, דייוויד אוליסט שניגן עם הלהקה רק בהופעה אחת. מתופף מברמינגהאם, דיקי תומאס, הובא כמתופף זמני עד שבעקבות האודישנים הגיע ללהקה המתופף קווין קורי בפברואר 1971.

באלבום הבא, Indelibly Stamped, שיצא ביוני 1971 בבריטניה ובארצות הברית, הצטרף פרנק פארל (בס, קלידים, קולות רקע), בעוד רוג'ר הודג'סון עבר לגיטרה וריק דייוויס שימש כסולן שני. עם עזיבתו של פאלמר, הודג'סון ודייוויס כתבו והלחינו בנפרד עבור אלבום זה והאלבום שיצא בעקבותיו. מכירות האלבום היו נמוכות אפילו פחות מאלבום הבכורה שלהם. לאחר מכן, כל החברים עזבו בהדרגה מלבד הודג'סון ודייוויס, ומייסגאס הסיר את תמיכתו הכספית בהרכב באוקטובר 1972.

1973–1978: Crime of the Century ופריצת דרך מסחרית
לאחר עזיבתו של פארל באביב 1972, הבסיסט בן ה-20 ניק סאות' (מהלהקה של אלכסיס קורנר) מילא תפקיד זמני עד שדוגי תומסון (מההרכב The Alan Bown Set) הצטרף ביולי. בקיץ 1973 החלו אודישנים נוספים להחליף את קארי ו-וינתרופ שעזבו והציגו את בוב סיבנברג, שנקרא בתחילה בוב סי בנברג, ובוגר נוסף של The Alan Bown Set, ג'ון הליוול שהוסיף סקסופון, כלי נשיפה אחרים, ומדי פעם קלידים, סינתיסייזרים וקולות רקע השלים את ההרכב בקיץ 1973. הודג'סון החל גם להציג יצירות הכוללות קלידים, במיוחד הפסנתר החשמלי של וורליצר בנוסף לגיטרה. ההרכב הזה של "סופרטרמפ" יהיה הקבוע לעשר השנים הבאות.

בינתיים, הקשר בין דייוויס להודג'סון החל להיחלש. הודג'סון אמר, "יש קשר מאוד עמוק, אבל זה בהחלט בעיקר ברמה המוזיקלית. כשאנחנו רק שנינו מנגנים ביחד, יש אמפתיה מדהימה. דרך הכתיבה הפשוטה שלו, שהיא מאוד רוק אנד רולית, מאזנת את הסגנון הקליל והמלודי שלי. במהלך ההיסטוריה של "סופרטרמפ", מערכת היחסים ביניהם תהיה ידידותית אך התרחקה יותר ויותר ככל שאורח החיים והנטיות המוזיקליות שלהם התרחקו. השותפות שלהם בכתיבת השירים התמוססה בהדרגה. למרות שכל השירים של "סופרטרמפ" ימשיכו להיחשב רשמית כ"נכתבו על ידי ריק דייוויס ורוג'ר הודג'סון", רובם נכתבו בנפרד.

"סופרטרמפ" היו זקוקים ללהיט נוסף כדי להמשיך לעבוד ולבסוף קיבלו אותו עם האלבום Crime of the Century. שוחרר בספטמבר 1974, הוא החל את רצף ההצלחות הקריטיות והמסחריות של הלהקה, והגיע למקום ה-4 בבריטניה, למקום ה-38 בארצות הברית ולמקום ה-4 בקנדה. אלבום זה הגיע ל-100 האלבומים המובילים בקנדה במשך שלוש שנים ברציפות ב-1974, 1975 ו-1976, למרות שלא היה להם להיט ב-40 המובילים שם. "Dreamer", שהיה הסינגל שהגיע ל-20 המובילים בבריטניה בשנת 1975 ונכתב על ידי הודג'סון, היה הסינגל הלהיט הראשון של הלהקה והוביל את האלבום לראש המצעדים. סינגל נוסף מהתקליט, "Bloody Well Right", הגיע לטופ 40 בארצות הברית במאי 1975 והיה הלהיט היחיד שלהם שם במשך יותר משנתיים.

עם אלבום להיט ברשותם, הלחצים על הלהקה גברו והקלטות האלבום הבא, ?Crisis? What Crisis היו צריכות להסתיים בחודשים הספורים שבין שני סיורי הופעות מתוכננים. כתוצאה מכך, רוב החומר היה מורכב משאריות שירים מהאלבום Crime of the Century. עשרות שנים מאוחר יותר הלהקה תמשיך להתייחס לאלבום כאחד הרגעים הגרועים ביותר שלה. עם זאת, הודג'סון אמר בראיון ב-2015 כי ?Crisis? What Crisis היה אלבום "סופרטרמפ" האהוב עליו. למרות החששות של "סופרטרמפ" עצמם, האלבום התקבל היטב על ידי המבקרים. כששוחרר בנובמבר 1975, הוא שבר גם את עשרים המקומות הראשונים בבריטניה וגם את החמישים הגדולים בארצות הברית למרות שכל הסינגלים שלו היו כישלונות מסחריים.

האלבום הבא, ...Even in the Quietest Moments שיצא באפריל 1977, הוליד סינגל להיט עם "Give a Little Bit" (מספר 15 בארצות הברית, מספר 29 בבריטניה, מספר 8 בקנדה), שנכתב לראשונה על ידי הודג'סון בגיל 19 או 20, חמש או שש שנים לפני שהציג אותו ללהקה להקלטה. כרגיל, הפופולריות של האלבום עצמו האפילה על זו של הסינגלים שלו ו-...Even in the Quietest Moments הגיע למקום ה-16 בארצות הברית, למקום ה-12 בבריטניה ולמקום הראשון בקנדה. במהלך תקופה זו, הלהקה עברה לצמיתות ללוס אנג'לס.

1979–1983: ...Breakfast in America,...Famous Last Words ועזיבתו של הודג'סון
המעבר של הלהקה לגישה פופית יותר הגיע לשיא עם אלבומה הפופולרי ביותר, Breakfast in America. במהלך החודשיים האחרונים של השלמת האלבום, הודג'סון החנה קרוואן מחוץ לאולפן כדי לעבוד במרץ על המיקס של ההקלטות, עם תקופות קצרות של מנוחה ביניהם. הוא זכר שהרגיש ש"זה יכול להיות אלבום גדול" ושהוא בילה "ימים ולפעמים שבועות בבחירת השירים הנכונים ובסדר הנכון, כך ששיר אחד זרם למשנהו".

Breakfast in America יצא לאור במרץ 1979, והגיע למקום השלישי בבריטניה, ולמקום הראשון בארצות הברית ובקנדה. האלבום הוליד ארבעה סינגלים מצליחים (יותר מחמשת האלבומים הראשונים שלהם ביחד): שלושה מהשירים של הודג'סון, "The Logical Song" (מספר 1 בקנדה, מספר 6 בארצות הברית, מספר 7 בבריטניה), "Take the Long Way Home" (מספר 4 בקנדה, מספר 10 בארצות הברית, לא יצא בבריטניה) ו-"Breakfast in America" (מספר 9 בבריטניה, לא יצא בארצות הברית או בקנדה) ו"Goodbye Stranger" של דייוויס (מספר 5 בקנדה, מספר 15 בארצות הברית, מספר 57 בבריטניה).

כדי להימנע מפער ארוך מדי בין האלבומים במהלך ההפסקה שלהם, הלהקה הוציאה את האלבום "Paris" שיצא לאור ב-1980, אלבום כפול שהוקלט בעיקר ב-Pavillon de Paris בסוף 1979. האלבום הגיע לעשרת הגדולים הן בארצות הברית והן בבריטניה. גרסה חיה של "Dreamer" שוחררה כסינגל שהגיע למקום הראשון בקנדה ולמקום ה-15 בארצות הברית, למרות שגרסת האולפן לא הצליחה אפילו להגיע לשם ב-1974. הסינגל השני מתוך אלבום ההופעה, "Breakfast in America", הגיע למקום ה-62 בארצות הברית.

הודג'סון העביר את משפחתו מאזור לוס אנג'לס להרי צפון קליפורניה, שם בנה בית ואולפן והתמקד במשפחתו ובחיי הרוח, תוך כדי הקלטת אלבום סולו, שנקרא בתחילה Sleeping with the Enemy, שייצא מאוחר יותר בשם In the Eye of the Storm ב-1984. הפרדה גאוגרפית זו הרחיבה את הקרע בינו לבין שאר חברי הלהקה; במהלך ההמשגה וההקלטה של אלבומם הבא, ...Famous Last Words..., דייוויס והודג'סון מצאו קושי גדול בהרבה מאשר קודם לכן ליישב את הרעיונות המוזיקליים שלהם, והיה ברור לשאר חברי הלהקה שהודג'סון רצה לעזוב.

...Famous Last Words... שוחרר באוקטובר 1982 וזכה בשני להיטים נוספים עם "It's Raining Again" ו-"My Kind of Lady". הוא הגיע בשיאו למקום החמישי בארצות הברית ולשישי בבריטניה.

ב-1983 הצטרפו ללהקה שני מוזיקאים נוספים, חבר אליס קופר וקווין לשעבר פרד מנדל (גיטרה, קלידים, סינתיסייזרים, קולות רקע), וסקוט פייג' (סקסופון, גיטרה, קרן, קולות רקע), והודג'סון הודיע שהוא לא ימשיך עם הלהקה לאחר שסיבוב ההופעות יסתיים בספטמבר 1983. הודג'סון הצהיר כי עזיבתו נבעה מרצון לבלות יותר זמן עם משפחתו ולבצע הקלטות סולו, וכי מעולם לא היו בעיות אישיות או מקצועיות אמיתיות בינו לבין דייוויס, כפי שחשבו כמה אנשים.

1984–1988: Brother Where You Bound ו-Free as a Bird
"סופרטרמפ" בהנהגת דייוויס הוציאו את האלבום Brother Where You Bound במאי 1985. האלבום היה צעד מכוון של התרחקות מגישת הפופ של שני אלבומי האולפן האחרונים שלהם, והגיע למקום ה-20 במצעד הבריטי ול-21 במצעד האמריקאי. הוא כלל את הסינגל שהגיע ל-30 הלהיטים המובילים, "Cannonball", יחד עם שיר הכותרת, אקספוזיציה בת 16 דקות על נושאי המלחמה הקרה שהודגשו על ידי סולו גיטרה של דייוויד גילמור מפינק פלויד. סרט בן 20 דקות של שיר הכותרת מאת רנה דאלדר שימש לקידום האלבום.

"סופרטרמפ" יצאו לסיבוב הופעות בסתיו 1985 עד תחילת 1986, שהיה הראשון שלהם ללא הודג'סון. ההרכב כלל את דייוויס, תומסון, הליוול, סיבנברג, סקוט פייג', מרטי וולש (גיטרה, קולות רקע), קארל ורהיין (גיטרה, כלי הקשה, קולות רקע) ומארק הארט (שירה, גיטרה, קלידים). בראד קול החליף את הארט לכמה הופעות בסוף אוקטובר/תחילת נובמבר 1985, לאחר שהאחרון נעדר עקב מצב חירום משפחתי.

האלבום Free as a Bird משנת 1987 התנסה במוזיקה מסונתזת בכבדות, כמו הרצועה "I'm Beggin' You", שהגיעה למקום הראשון במצעד הריקודים בארצות הברית. עם זאת השינוי הסגנוני לא התקבל היטב בדרך כלל, והאלבום עצמו הגיע רק למקום ה-93 בבריטניה וה-101 בארצות הברית, כשהוא שובר רצף של שבע יצירות רצופות של ההרכב שהגיעו ל-100 המובילים במצעד האמריקאי.

בנוסף למעבר לחומר בעל אוריינטציה פחות מסחרית, חברי הלהקה החליטו גם להשמיט את כל היצירות של הודג'סון מהסט שלהם כדי לגבש עוד יותר זהות נפרדת ממנו. עם זאת, הקהל כעס על ההשמטות של השירים הללו, ולמרות ש"סופרטרמפ" יצאו לסיבוב הופעות ב-1985 תוך שימוש רק ביצירות של דייוויס, ב-1988 הלחץ של המעריצים וסיבוב ההופעות הראשון שלהם בדרום אמריקה הניע אותם להכניס מחדש קומץ להיטים פרי עטו של הודג'סון בחזרה לסט שלהם. הרכב ההופעות של הלהקה ב-1988 היה זהה כמעט לזה שהיה בשנים 1985–1986, אבל עם בראד קול שחזר במקום סקוט פייג', ונגן כלי ההקשה סטיב ריד במקום הגיטריסט קארל ורהיין.

לאחר סיבוב ההופעות של 1988, הלהקה התפרקה. מאוחר יותר הסביר דייוויס, "היינו בערך 20 שנה בהקלטות וסיבובי הופעות, ונראה שהגיע הזמן לעשות הפסקה בלי רעיונות אם ומתי נחזור. החלטנו לא לומר כלום, פשוט להתפוגג כמו חייל זקן."

1993 איחוד של הודג'סון ודייוויס
ב-14 באפריל 1993 בבוורלי הילס הילטון, בארוחת ערב מיוחדת לכבוד ג'רי מוס, מייסד שותף של A&M רקורדס הופיעו הודג'סון, דייוויס והליוול (יחד עם ג'ף דניאל) בביצוע "The Logical Song" ו-"Goodbye Stranger". לאחר מכן, דייוויס והודג'סון החלו לעבוד שוב יחד, והקליטו דמואים של שני שירים חדשים, "You Win, I Lose" ו-"And the Light". אבל חילוקי דעות בנוגע להנהלה גרמו להם להיפרד שוב זמן קצר לאחר מכן, כאשר שני השירים הופיעו בסופו של דבר, ללא הודג'סון, באלבום הבא של "סופרטרמפ" ב-1997.

1996–2002: Some Things Never Change ו-Slow Motion
ב-1996 דייוויס הקים מחדש את "סופרטרמפ" עם הליוול, סיבנברג והגיטריסט/קלידן/סולן מארק הארט, שהיה חדש בהרכב הרשמי אבל תרם באופן בולט לאלבום Free as a Bird ולסיבובי ההופעות של הלהקה מ-1985 עד 1988. הגיטריסט קרל ורהיין שניגן עם ההרכב ב-1985–1986 חזר גם הוא, יחד עם הבסיסט החדש קליף הוגו, נגן הקרן לי תורנבורג ונגן כלי ההקשה לשעבר של אמריקה טום וולש (שהוחלף בסיבוב ההופעות של הלהקה ב-1997 על ידי בנו של בוב סיבנברג, ג'סי, שגם ימשיך לתרום גיטרה, קלידים ושירה), ובכך גדל ההרכב לשמונה אנשים. התוצאה של האיחוד הזה הייתה האלבום Some Things Never Change, אלבום אולפן חדש שיצא במרץ 1997 שהזכיר את הצליל המוקדם של הלהקה והגיע למקום ה-74 בבריטניה.

בקיץ 1997 הלהקה חזרה להופיע, וכתוצאה מכך יצא האלבום בהופעה חיה It Was the Best of Times (אפריל 1999).

לאחר הפסקה של שלוש שנים, "סופרטרמפ" הוציאו באפריל 2002 אלבום אולפן חדש בשם Slow Motion, ואחריו סיבוב הופעות עולמי בשנת 2002 בשם "One More for the Road Tour".

"סופרטרמפ" המשיכו לנגן כמה שירים פרי עטו של הודג'סון במהלך הופעות חיות לאחר האיחוד שלהם. הודג'סון טען לאחר מכן שכאשר עזב את הלהקה ב-1983, הוא ודייוויס ערכו הסכם בעל פה שהם לא ינגנו את השירים האלה. דייוויס מעולם לא רמז בפומבי להסכם כזה, והבסיסט לשעבר דוגי תומסון (שפרש מהופעה כדי לעבור לפרסום מוזיקה) הגיב "אף אחד מלבד ריק ורוג'ר לא היה מודע לשיחה הזו. לריק ורוג'ר היו כמה דיאלוגים שאף אחד אחר לא היה נוכח בהם. שוב, זו שמועה.". חברת ההוצאה והחוזה יודעים באופן חוקי אילו שירים כל כותב שירים באמת כתב. להודג'סון יש זכויות אישור חוזיות על השימוש בשיריו ולדייוויס עבורו.

שנות ה-2000–הווה: הפסקות וסיורים
לאחר "One More for the Road Tour" משנת 2002, "סופרטרמפ" שוב לא היו פעילים. ניסיון נוסף להחזיר את הודג'סון ב-2005 ללהקה נכשל. ב-2008, הוכרז שהמוזיקה של "סופרטרמפ" תוצג בעיבוד הקולנועי לרומן רב המכר של אירווין ולש, אקסטזי.

בשנת 2009, הודג'סון אמר שהוא לא יכול לראות מפגש מחודש של "סופרטרמפ" מתרחש אי פעם: "בחנו את זה ודיברנו על זה... לעולם לא אגיד לעולם אבל ריק [דייוויס] פרש עכשיו ואני בשלב הטוב ביותר בחיי. התגובה שאני מקבל מהמעריצים היא 'בבקשה אל תתאחדו'.

ב-21 באפריל 2010, הוכרז ש"סופרטרמפ" יבצעו 35 קונצרטים בסוף 2010 באירופה. הודג'סון יצא במקביל לסיבוב הופעות סולו עולמי, ולכן לא הצליח להצטרף מחדש ללהקה לסיבוב ההופעות של 70–10. עם זאת, בתגובה למסע שכנוע של מעריצים, הודג'סון שלח מכתב לריק דייוויס והמנהל שלו שלח מכתב להנהלה של דייוויס, והציע להצטרף אליהם לתאריכים נבחרים במהלך פערים בלוח הזמנים שלו. סוכנו של דייוויס הודיע להודג'סון שהצעתו נדחתה.

כשנשאל האם הודג'סון עשוי להופיע בקונצרטים כלשהם של "סופרטרמפ", דייוויס ענה: "אני יודע שיש כמה מעריצים שם שהיו רוצים שזה יקרה. הייתה תקופה שגם קיוויתי לזה. אבל העבר הקרוב הופך את זה לבלתי אפשרי. כדי לבצע הופעה נהדרת עבור המעריצים שלנו, אתה צריך הרמוניה, גם מבחינה מוזיקלית וגם מבחינה אישית, לצערי זה כבר לא קיים בינינו ואני מעדיף לא להרוס זיכרונות מתקופות הרמוניות יותר בין כולנו." הודג'סון ו"סופרטרמפ" המשיכו לסייר בנפרד ב-2011.

ההרכב של הלהקה לסיבובי ההופעות שלה בשנים 2010–2011 כלל את דייוויס, הליוול, סיבנברג, ג'סי סיבנברג (כיום מבצע את תפקידו של מארק הארט בשירה, קלידים וגיטרה), קליף הוגו, קארל ורהיין, לי תורנבורג, גייב דיקסון (שירה, קלידים, כלי הקשה) וקאסי מילר (קולות רקע).

"סופרטרמפ" ניגנה את מה שהתברר כקונצרט האחרון שלה ב-15 בנובמבר 2012 במדריד, במהלך אירוע פרטי בגני הירידים של IFEMA, שבמקרה כמה שנים קודם לכן השתמשו בשיר של הלהקה From Now On בפרסומות שלהם. ההופעה, שהתקיימה לעיני כמה אלפי אנשים, נמשכה כשמונים דקות והסט היה גרסה מקוצרת של זו שבה נעשה שימוש בסיבוב ההופעות '70–10'. הלהקה הייתה זהה גם לזו של סיבוב ההופעות של 2010–2011, פרט לג'ון הליוול, שלא הצליח להגיע עקב התחייבות מקצועית נוספת באותו תאריך. הסקסופוניסט רוב הארדט, מוזיקאי אמריקאי שהיה חבר של לי תורנבורג ועבד בעבר עם נגן כלי ההקשה וזמר הסלסה הלטינית-אמריקאית פונצ'ו סאנצ'ז, החליף את הליוול בתפקיד.

מ-2012 עד 2015, סופרטראמפ חזרה להיות לא פעילה. בינתיים, הודג'סון סייר עם "Breakfast in America World Tour" שלו מ-2012 ואילך. ב-25 בינואר 2015 ב-Cirque Royal בבריסל, בלגיה, הודג'סון המשיך ב"סיבוב ההופעות העולמי של "ארוחת בוקר באמריקה" עם מסע אירופאי שהסתיים ב-7 בספטמבר 2015 בטמפודרום בברלין, גרמניה, והחלק הצפון אמריקאי של הסיור נמשך מנובמבר בטאריטאון, ניו יורק, והסתיים ב-13 בדצמבר בהליפקס.

בשנת 2015, "סופרטרמפ" הכריזו על סיבוב ההופעות הראשון שלהם מזה יותר מארבע שנים: סיבוב הופעות אירופאי בן 25 הופעות שכותרתו "Supertramp Forever" אמור לצאת לדרך ב-3 בנובמבר 2015 בפורטו, פורטוגל. סיבוב ההופעות יכלול מופע בלונדון ב-7 בדצמבר בארנה 02 ויסתיים ב-11 בדצמבר 2015 ב-Ziggo Dome באמסטרדם, הולנד. עם זאת, ב-4 באוגוסט 2015, הלהקה הודיעה כי סיבוב ההופעות בוטל עקב בעיות בריאותיות של ריק דייוויס, אשר אובחן כחולה במיאלומה נפוצה ונזקק לטיפול אגרסיבי כדי להילחם במחלה.

בסוף אוגוסט 2018, דייוויס נתן ראיון בו אמר כי הוא התגבר במידה ניכרת על בעיות הבריאות שלו ונהנה שוב לנגן, דבר שלא יכול היה לעשות ב-2016, כשהיה בטיפול רפואי. ניתן גם לראות את דייוויס מבצע כמה רצועות בחזרה/בדיקת סאונד בבר עם כמה מהחברים הנוכחיים של "סופרטרמפ" לצידו. הוא גם הצהיר ש"סופרטרמפ" לא צפויים לחזור כלהקה מובנית.

בשנת 2018 הודג'סון הפסיק לשלם לתומסון, הליוול וסיבנברג תמלוגים משירי "סופרטרמפ". בשנת 2021 השלושה תבעו את הודג'סון ודייוויס, על כך שלא שילמו להם תמלוגים. דייוויס הגיע להסכם מחוץ לבית המשפט בשנת 2023. הודג'סון זכה בתיק בבית המשפט בשנת 2024.

חברי ההרכב
ריק דייוויס – שירה, קלידים, מפוחית, כתיבת שירים (מייסד שותף; 1970–1988, 1996–2002, 2010–2012)
רוג'ר הודג'סון – שירה, קלידים, גיטרות, גיטרה בס, כתיבת שירים (מייסד שותף; 1970–1983)
ריצ'רד פאלמר-ג'יימס – גיטרות, שירה, כלי הקשה, כתיבת שירים (1970–1971)
רוברט מילאר – תופים, כלי הקשה, מפוחית (1970–1971, נפטר ב-2024)
דייב וינטרופ – סקסופון, חליל, שירה (1970–1973)
קווין קורי – תופים, כלי הקשה (1971–1973)
פרנק פארל – בס, קלידים, קולות רקע (1971–1972, נפטר ב-1997)
דוגי תומסון – בס (1972–1988)
בוב סיבנברג – תופים, כלי הקשה (1973–1988, 1996–2002, 2010–2012)
ג'ון הליוול – סקסופונים, כלי נשיפה, קלידים, קולות רקע (1973–1988, 1996–2002, 2010–2011)
סטיב ריד – כלי הקשה (1987–1988)
מארק הארט – שירה, קלידים, גיטרה (1996–2002; מוזיקאי בסיבוב הופעות: 1985–1988)
קרל ורהיין – גיטרות, כלי הקשה, קולות רקע (1996–2002, 2010–2012; מוזיקאי בסיבוב הופעות: 1985–1986)
קליף הוגו – בס (1996–2002, 2010–2012)
לי תורנבורג – טרומבון, חצוצרה, קלידים, קולות רקע (1996–2002, 2010–2012)
טום וולש – כלי הקשה (1996–1997)
ג'סי סיבנברג – שירה, גיטרות, כלי הקשה (1997–2002, 2010–2012), קלידים (2010–2012)
גייב דיקסון – קלידים, שירה (2010–2012)
קאסי מילר – קולות רקע (2010–2012)

דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
Supertramp (1970)
Indelibly Stamped (1971)
Crime of the Century (1974)
Crisis? What Crisis? (1975)
Even in the Quietest Moments... (1977)
(1979) Breakfast in America
Famous Last Words... (1982)...
Brother Where You Bound (1985)
Free as a Bird (1987)
Some Things Never Change (1997)
Slow Motion (2002)

אלבומי הופעה
(1980) Paris
(1988) 'Live 88
(1999) It Was the Best of Times
(2001) ?Is Everybody Listening
(2006) Live, 1997
(2010) 70-10 Tour

אלבומי אוסף
(1986) The Autobiography of Supertramp
(1990) The Very Best of Supertramp
(1992) The Very Best of Supertramp 2
(2005) Retrospectacle – The Supertramp Anthology

אלבומי וידאו
(1990) ...The Story So Far
(2012) Live in Paris '79

סינגלים
(1971) "Your Poppa Don't Mind"
(1974) "Dreamer"  "Bloody Well Right"
(1975) "Lady"
(1976) "Ain't Nobody But Me"
(1977) "Give a Little Bit"  "Babaji"
(1979) "The Logical Song"  "Breakfast in America"  "Goodbye Stranger"  "Take the Long Way Home" 
(1980) "Dreamer (live)"  "Take the Long Way Home (live)"  "Breakfast in America (live)"
(1982) "It's Raining Again"  "Crazy"
(1983) "My Kind of Lady"  "Don't Leave Me Now"  "School"
(1985) "Cannonball"  "Still in Love"  "Better Days"
(1987) "I'm Beggin' You"  "Free as a Bird"
(1988) "It's Alright"
(1997) "You Win, I Lose"  "Listen to Me, Please"

וידאו מוזיקה
(1970) "All Along The Watchtower"
(1974) "Dreamer"  "Rudy"
(1975) "Lady"
(1976) "Another Man's Woman"
(1977) "Give a Little Bit"  "Babaji"  "From Now On"
(1979) "The Logical Song"  "Breakfast in America"  "Goodbye Stranger"
(1980) "Take the Long Way Home"
(1982) "It's Raining Again"  "Crazy"
(1983) "My Kind of Lady"
(1985) "Cannonball"  "Better Days"
(1987) "I'm Beggin' You"
(1988) "Free as a Bird"
(1997) "You Win, I Lose"  "Listen to me Please"

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:להקות בריטיות
קטגוריה:להקות פופ רוק
קטגוריה:אמני A&M רקורדס
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1969