ננסי וייק

ננסי גרייס אוגוסטה וייק (באנגלית: Nancy Grace Augusta Wake; 30 באוגוסט 1912 - 7 באוגוסט 2011), הידועה בכינוייה "העכברה הלבנה" ("The White Mouse") שירתה כסוכנת בריטית במהלך חלקה האחרון של מלחמת העולם השנייה. וייק הייתה דמות מובילה ב"מאקי", אחת מתנועות ההתנגדות הצרפתית ואף לחמה לצד הכוחות. וייק היא האישה שזכתה לכמות העיטורים הגדולה ביותר מקרב חיילות צבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.

במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה וייק לתנועת ההתנגדות הצרפתית (רזיסטנס, La Résistance). ובהמשך למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE). לאחר המלחמה שירתה כקצינת מודיעין ב"" (Air Ministry) הבריטי.

כאשר פרצה המלחמה, התגוררה וייק במרסיי עם בעלה, התעשיין הצרפתי אנרי פיוקה (Henri Fiocca). לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1940 הפכה וייק לשליחת רשת ההברחה של , ארגון התנגדות מרכזי בצרפת. במסגרת תפקידה בארגון עזרה לאנשי התעופה של בעלות הברית להתחמק מהגרמנים ולברוח אל ספרד הנייטרלית. בשנת 1943 נודע לגרמניה על פעילותה והיא ברחה לספרד ומשם לבריטניה. בעלה לא הצליח להימלט והוצא להורג על ידי הגרמנים.

לאחר הגעתה לבריטניה הצטרפה וייק למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) תחת השם הבדוי "הלן". בלילה בין 29 ל-30 באפריל 1944 צנחה וייק יחד עם עוד 3 חברים לצוות לאזור אלייה בצרפת הכבושה כדי לסייע במשא ומתן בין הארגון לבין כמה קבוצות מאקי. שם השתתפה בקרב בין המאקי ליחידה גרמנית ביוני 1944. היא סיפרה שלאחר ההפסד בקרב רכבה על אופניים מרחק של כ-500 ק"מ כדי לשלוח דו"ח מצב למנהלת המבצעים בלונדון.

לוייק הוענקה  מממשלת בריטניה, מדליית החירות מממשלת ארצות הברית, ואות לגיון הכבוד הצרפתי, וכן מדליות מאוסטרליה ומניו זילנד. בשנת 1985 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "העכברה הלבנה", שם הספר נגזר מהכינוי שלדבריה הדביקו לה הגרמנים.

 נעוריה וחינוכה 
וייק נולדה בשנת 1912 בולינגטון שבניו זילנד. היא הייתה הצעירה מבין ששת ילדי המשפחה. ב-1914, בהיותה בת שנתיים, עברה משפחתה להתגורר בסידני, אוסטרליה. מאוחר יותר עזב אביה, צ'ארלס וייק, את המשפחה ושב לחיות בניו זילנד כשהוא מותיר את אימה, אלה וייק (1874–1968) לטפל בששת ילדיהם. ננסי למדה בבית ספר לבנות בשם North Sydney Girls High School ובגיל 16 ברחה מביתה ועבדה כאחות. לאחר מכן, מצוידת בירושה של 200 פאונד מצוואת דודתה, יצאה לבדה לניו יורק ומשם ללונדון, שם הכשירה עצמה כעיתונאית.

בשנות השלושים עבדה בפריז ובהמשך ב כשליחת העיתון באירופה. היא הייתה עדה לעלייתם של אדולף היטלר והתנועה הנאצית ודיווחה כי "ראתה כנופיות נאציות מכות באקראי גברים ונשים יהודים ברחובות וינה".

 חברות ב״פאט או'לירי״ 
בשנת 1937, בזמן שעבדה כעיתונאית, נפגשה ננסי וייק עם תעשיין צרפתי עשיר בשם אנרי אדמונד פיוקה (1898–1943), ונישאה לו ב-30 בנובמבר 1939. בזמן הפלישה הגרמנית לצרפת, היא התגוררה במרסיי שבצרפת. בתחילת המלחמה שימשה וייק כנהגת אמבולנס תוך שימוש בכישוריה כאחות. בשנת 1940 הצטרפה לרשת ההברחה של קפטן איאן גארו, "קו פאט או'לירי". וייק הצליחה תמיד להימנע מלכידה ולכן אנשי הגסטפו כינו אותה "העכברה הלבנה". פעילותה המחתרתית חייבה אותה להיות זהירה וחייה היו תמיד בסכנה, שכן אנשי הגסטפו האזינו לטלפון שלה ויירטו את הדואר שלה.

בנובמבר 1942 כבשו חיילי הוורמאכט את צרפת של וישי לאחר שהחל מבצע לפיד של בעלות הברית לכיבוש צפון אפריקה מידי הגרמנים. הכיבוש נתן לגרמנים ולגסטפו גישה בלתי מוגבלת לכל אזור 'צרפת של וישי' והפך את החיים שם למסוכנים מדי עבור וייק. באותה שנה נחשפה רשת ההברחה ובעקבות כך החליטה וייק לברוח מצרפת. בעלה, אנרי פיוקה, נשאר מאחור. מאוחר יותר הוא נתפס, עונה והוצא להורג על ידי הגסטפו.

וייק תיארה את הטקטיקות שלה: "הייתי לוקחת קצת וויסקי וטבק לדרך, קורצת לחיילי המחסומים הגרמניים ושואלת 'אתה רוצה לערוך עלי חיפוש?' אלוהים, איזו פלרטטנית הייתי".

בתחילת 1943, תוך כדי בריחתה מצרפת, נעצרה וייק יחד עם כל יושבי הרכבת בה נסעה ונלקחה לטולוז, אך שוחררה כעבור ארבעה ימים. , מנהיג הרשת 'פאט או'לירי' הצליח לשחרר אותה בטענה שהיא פילגשו, ושהוא מנסה להסתיר את בגידתה מבעלה (דבר שהיה שיקרי לחלוטין). לאחר מכן הצליחה לחצות את הרי הפירנאים לספרד. עד לסיום המלחמה היא לא הייתה מודעת למותו של בעלה, ולאחר מכן האשימה את עצמה בכך.

 מנהלת המבצעים המיוחדים - SOE 
לאחר שהגיעה לבריטניה הצטרפה וייק למנהלת המבצעים המיוחדים והוכשרה במספר תוכניות אימונים. ורה אטקינס, שהייתה האישה הבכירה ב-SOE אשר פיקחה על הסוכנים שנשלחו לצרפת, תיארה את ננסי כאישה "בעלת חיוניות אדירה ועיניים מבריקות. כל מה שהיא עשתה, היא עשתה מצוין". דוחות האימון מתעדים שהיא הייתה "קלעית טובה מאוד ומהירה" ובעלת יכולות מחנאות מעולים. היא ציינה שהיא "מביישת את הגברים ברוחה העליזה ובכוח האופי שלה."

ב־29–30 באפריל 1944, כחלק משלישיית ה"פרילאנס" בראשות  (בשם הקוד "הוברט"), צנחה וייק למחוז אוברן שבצרפת. דניס רייק, האלחוטאי, היה החבר השלישי בצוות.

הצוות אמור היה להוות חוליית הקישור בין המפקדה שבלונדון לבין המאקי'ז בראשות אמיל קולודון (בכינויו 'גספר'). בתחילת הדרך שררו בין חברי הצוות יחסים קרירים ומרוחקים. הוא דרש כסף וחימוש מבעלות הברית, אך לא הסכים לשתף איתם פעולה בתמורה לכך. לבסוף  בלונדון, ארגון הגג של קבוצות ההתנגדות הבדלניות בצרפת, הורו לו לשתף פעולה, ואז ה-SOE התחילו לשלוח לצרפת כמויות גדולות של נשק, ציוד וכסף. תפקידיה של וייק היו לאתר את המיקומים בהם הוצנחו החומר והכסף, לאסוף אותם ולחלקם בין קבוצות המאקי'ז. לעיתים היה עליה לשלם בעצמה לחיילים ספציפיים. וייק נשאה איתה את רשימת היעדים שהמאקי'ז היו צריכים להשמיד לפני פלישת בעלות הברית לצרפת (שהייתה עתידה להתרחש ב-6 ביוני). מטרת הרס קווי תקשורת והמתקנים האחרים ברחבי צרפת הייתה להפריע לתגובת הגרמנים לפלישה.

ב-20 במאי הכריז קולודון על גיוס כללי של לוחמי ההתנגדות, ואסף בסך הכל כ־7,000 גברים המחולקים לשלוש קבוצות. מטרתו הייתה להפגין כי תנועת ההתנגדות הצליחה לשחרר אזורים מהגרמנים בכוחותיה שלה. ב-2 ביוני פתחו הגרמנים במתקפת בדיקה על בסיס קולודון ב. ב-10 ביוני הגרמנים פתחו במתקפה גדולה יותר, וב־20 ביוני הקיפו את עמדות קולודון ואילצו את לוחמי ההתנגדות לברוח לאחר שספגו נפגעים כבדים. וייק וחברי הצוות שלה ליוו קבוצות של מאקי'ז במשך שלושה ימים, במסע באורך 150 קילומטר (93 מייל), כשהם נסוגים מערבה לכפר סנט סנטין.

במהלך הבריחה מהגרמנים, רייק, מפעיל הרדיו, השאיר את הרדיו והקודים שלו מאחור. כיוון שצוות ה־SOE היו חייבים להיות בקשר עם לונדון והרדיו והמפעיל של SOE היו בשאטורו, לוותה וייק (לטענתה) אופניים ורכבה עליהם לשאטורו, מצאה רדיו, עדכנה את לונדון על המצב ולאחר מכן חזרה על אופניים לסנט-סנטין. מסע זה ארך 72 שעות ובו רכבה 500 ק"מ (310 מייל) . לדבריה היו מעט גרמנים באזורים שדרכם רכבה על אופניה.

לאחר אירועי ה-20 ביוני, צוות הפרילנסרים, עם רוג'ר, ימאי אמריקאי בן 19 שהגיע זמן קצר לפני כן ותפקד כמפעיל, חזר למחלקת אלייר כדי להצטרף לקבוצת ההתנגדות של אנרי טרדיבט. ביולי הצטרפו אל הצוות שלהם כמדריכים שני אמריקאים נוספים, ריב שלי וג'ון דקובן אלסופ. איש מהם לא דיבר צרפתית טובה והאמריקאי ריב שלי היה כמעט עיוור ללא משקפי הראייה העבים שלו, אבל הוא הרשים את המאקי'ז במדיו הצבאיים הנקיים ללא רבב. שניהם הוכיחו שהם מדריכים יעילים. וייק אמרה כי היא וטרדיווט חברתה יזמו סדרה של התקפות על שיירות גרמניות ועל מחנות הגרמנים, אולם תפקידה העיקרי המשיך להיות ארגון קבלת פנים והפצת נשק וחומר לקבוצות ההתנגדות שהוצנחו לאלייר כמעט בכל לילה.

וייק השתתפה בפשיטה שהרסה את מטה הגסטפו במונלוסון, פשיטה שגרמה למותם של 38 גרמנים. לדבריה בשלב מסוים היא גילתה שהגברים משתמשים בשלוש בנות כזונות. היא אילצה את המאקי'ז לשחרר את הנשים, ואף סיפקה להן בגדים חדשים. וייק שחררה שתיים מהנערות לחופשי, אך חשדה כי השלישית ריגלה עבור הגרמנים. לאחר שחשפה אותה, הורתה וייק לקבוצת ההתנגדות לירות במרגלת. ליבם לא נתן להם להרוג אותה בדם קר, אבל כשוייק התעקשה שהיא עצמה תבצע את ההוצאה להורג, הם הסכימו.

וייק גם טענה שהיא הרגה זקיף של האס-אס בידיה החשופות כדי למנוע ממנו להפעיל אזעקה במהלך פשיטה. במהלך ראיון טלוויזיה משנות התשעים, כשנשאלה מה עלה בגורלו של הזקיף שזיהה אותה, וייק פשוט משכה את אצבעה על גרונה כסימון למוות ואמרה "הם לימדו ב־SOE להכות ב, והתאמנתי בזה. אבל זו הייתה הפעם היחידה שהשתמשתי בזה - וזה הרג אותו. הייתי ממש מופתעת."

לאחר פלישת כוחות הצבא האמריקניים לדרום צרפת ב-15 באוגוסט, פגעו קבוצות ההתנגדות בגרמנים הנסוגים. חברתה טרדיווט נפצעה קשה ואיבדה רגל לאחר קטיעה. וייק גילתה על מות בעלה במהלך חגיגת ניצחון בוישי. באמצע ספטמבר, היא וחברים אחרים בצוות הפרילנסרים, שעבודתם הושלמה, חזרו לבריטניה.

 לאחר המלחמה 
מיד לאחר המלחמה הוענקה לוייק מדליית ג'ורג', מדליית החירות של ארצות הברית, מדליית הרזיסטנס, ושלוש מדליות קרואה דה גררה . היא עבדה במחלקת המודיעין במשרד האוויר הבריטי, צמודה לשגרירויות בפריז ובפראג.

וייק התמודדה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות באוסטרליה ב-1949 למושב ברטון בסידני, מול ד"ר הרברט אוואט. וייק התמודדה שוב מול אוואט בבחירות הפדרליות ב-1951. בשלב זה היה אוואט סגן מנהיג האופוזיציה. התוצאה הייתה קרובה ביותר; עם זאת, אוואט שמר על המושב בהפרש של פחות מ-250 קולות.

וייק עזבה את אוסטרליה ממש לאחר הבחירות ב-1951 וחזרה לאנגליה. היא עבדה כקצינת מודיעין במחלקה של עוזר ראש מטה האוויר במשרד האוויר בווייטהול. היא התפטרה ב-1957 לאחר שהתחתנה עם קצין חיל האוויר המלכותי, ג'ון פורוורד, בדצמבר של אותה שנה. הזוג עבר להתגורר באוסטרליה בראשית שנות השישים. וייק שמרה על עניינה בפוליטיקה, ואושרה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות ב-1966 למושב סידני של קינגספורד סמית'. אף על פי שהחזיקה בפער תמיכה בסקרים של 6.9 אחוזים נגד חבר מפלגת הלייבור המכהן דניאל קרטין, וייק שוב לא הצליחה להיבחר. בסביבות 1985, וייק וג'ון פורוורד עזבו את סידני ועברו לעיירת פורט מקווארי.

בשנת 1985 פרסמה וייק את האוטוביוגרפיה שלה, "העכברה הלבנה". מאוחר יותר, לאחר 40 שנות נישואין, ב-19 באוגוסט 1997, נפטר בעלה ג'ון פורוורד בפורט מקווארי. לבני הזוג לא היו ילדים. וייק מכרה את המדליות שלה כדי לממן את עצמה ואמרה "לא היה שום טעם לשמור עליהן, נראה שאגיע לגיהנום והן יימסו בחום." בשנת 2001 עזבה וייק את אוסטרליה בפעם האחרונה והיגרה ללונדון. היא התגוררה במלון סטפורד בסנט ג'יימס פלייס, ליד "פיקדילי", שהיה בזמן המלחמה מועדון כוחות צבא בריטיים ואמריקאיים. וייק נהגה לבלות את שעות הבוקר בבר המלון, כשהיא מספרת סיפורי מלחמה. היא התקבלה בברכה במלון, וחגגה שם את יום הולדת התשעים שלה. בעלי המלון ספגו את רוב עלויות השהייה שלה. בשנת 2003, וייק בחרה לעבור לבית "Royal Star and Garter", בית הבראה עבור גברים ונשים יוצאי צבא שנפצעו בקרב, הנמצא בריצ'מונד שבלונדון, שם היא התגוררה עד יום מותה.

לאחר שאושפזה עם זיהום בחזה נפטרה וייק ב-7 באוגוסט 2011, בגיל 98, בבית החולים קינגסטון. היא ביקשה לפזר את אפרה במונלוסון שבמרכז צרפת. אפרה פוזר ב-11 במרץ 2013 ליד הכפר ורניקס, שנמצא בסמוך למונלוסון. ההספד שלה נכלל באוסף ההספדים של הניו יורק טיימס שפורסם בשנת 2012.

 תוארי כבוד 
וייק קיבלה תואר אביר לגיון הכבוד בשנת 1970 וקצונה של לגיון הכבוד בשנת 1988. זמן קצר לאחר המלחמה הומלץ להעניק לה פרסי כבוד באוסטרליה אך הרעיון נדחה. עשרות שנים לאחר מכן אוסטרליה הציעה להעניק לה מדליות אך היא סירבה ואמרה: "בפעם הקודמת שזה הוצע, אמרתי לממשלה שהם יכולים לתקוע את המדליות שלהם במקום שהקוף תקע את האגוזים שלו. אבל אם יתנו לי מדליה עכשיו, זה לא יהיה מאהבה, לכן אני לא רוצה שום דבר מהם." רק בפברואר 2004 קיבלה וייק את אות מסדר אוסטרליה.

באפריל 2006 הוענק לה הכבוד הגבוה ביותר של אגודת השיבה והשירותים המלכותית של ניו זילנד, תג RSA בזהב. המדליות של וייק מוצגות בגלריה של מלחמת העולם השנייה במוזיאון האנדרטה לזכר המלחמה באוסטרליה המצוי בבירה קנברה. ב-3 ביוני 2010, הוצג במצעד המזרחי בוולינגטון, ניו זילנד, סמוך למקום לידתה, "פילון מורשת" המוקיר את וייק.

 ביוגרפיות 
בשנת 1956 כתב הסופר האוסטרלי ראסל בראדון את "ננסי וייק: סיפורה של אישה אמיצה".

ננסי וייק כתבה אוטוביוגרפיה שפורסמה לראשונה בשנת 1985 בשם "העכברה הלבנה".

בשנת 2001 כתב הסופר האוסטרלי פיטר פיצסימונס את: "ננסי וייק, ביוגרפיה של גיבורת המלחמה הגדולה ביותר שלנו", ביוגרפיה מקיפה ורבת מכר של וייק. בשנת 2011 כתב הסופר הגרמני מייקל ג'ורגס את: "שם קוד הלן: הסוכנת החשאית של צ'רצ'יל ננסי וייק והמאבק שלה נגד הגסטפו בצרפת". הספר פורסם באוקטובר 2012. בשנת 2020 פרסמו הוצאת סיימון אנד שוסטר את הספר "שם קוד הלן" מאת אריאל לוהן, סיפורת בדיונית על מעשיה של וייק.

ישנן טענות (שהופרכו על ידי המחבר) כי הרומן של סבסטיאן פוקלס, "שרלוט גריי" מ-1999, מבוסס על מעלליה של וייק בזמן המלחמה, וכן על חייה של סוכנת השירות החשאי הבריטי פרל קורניולי. סבסטיאן פולקס אמר בראיון כי "שרלוט גריי" היא פרי דמיונו: "ככה עובדים סופרים טובים... לא שמעתי על פרל קורניולי כשכתבתי את "שרלוט גריי" בשנת 1995".

קישורים חיצוניים






 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קצינים בריטים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מתנגדים לנאצים
קטגוריה:אחיות בריטיות
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:חברי הרזיסטאנס
קטגוריה:אנשי מנהלת המבצעים המיוחדים
קטגוריה:מסדר אוסטרליה: עמיתים
קטגוריה:מעוטרי צלב המלחמה
קטגוריה:מרגלות שפעלו נגד גרמניה הנאצית
קטגוריה:מהגרים מאוסטרליה לממלכה המאוחדת
קטגוריה:מעוטרי מדליית החירות (1945)
קטגוריה:מרגלים שפעלו נגד גרמניה הנאצית
קטגוריה:מעוטרי מדליית הרזיסטנס
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1912
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1912
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-2011
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2011