הגשרים הפתוחים

"הגשרים הפתוחים" היא מדיניות שננקטה על ידי ממשלת ישראל זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים, ואפשרה תנועת פלסטינים תושבי השטחים אל ממלכת ירדן וממנה דרך שני גשרי הירדן: גשר אלנבי וגשר אדם, וזאת למרות אי־קיום יחסים דיפלומטיים בין ישראל לירדן והתפתחויות מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.

 המדיניות 
במהלך החזית הירדנית במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל עד הירדן ופוצצו את גשר עבדאללה, גשר מנסדה, גשר אלנבי וגשר אדם.

ב־9 ביוני פנה מושל ירושלים הירדני אנואר אל-ח'טיב למפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית אלוף חיים הרצוג בבקשה להתיר את יציאת משפחות הקונסולים הערבים שהיו בעיר קודם כיבושה בידי ישראל לירדן. בעקבות האישור למעבר לירדן החל זרם של יוצאים, ובעקבות כך הוקמו 4 גשרים להולכי רגל: מועטס, אלבני, אדם ואום שורט.

פיצוץ גשרי הירדן מנע מחקלאי הגדה המערבית לשווק את תוצרתם בגדה המזרחית, והשאירם עם עודפים רבים. ועדת המנכ"לית אישרה את שיווק התוצרת לישראל והציעה להפנותה לתעשיית השימורים, אך קשיי התארגנות מנעו זאת. מושל נפת ג'נין סא"ל אמנון בורנשטיין קיבל את אישור עוזר שר הביטחון צבי צור לפתור את הבעיה בדרכים נוספות, והפיץ בקרב חקלאי הנפה כי הצבא לא יתערב אם יועברו סחורות במעברת אום צוץ (כיום ליד מחולה). מפקדת חטמ"ר 5 שהייתה אחראית לגזרה אישרה את המשך מעבר הסחורות לאחר שיודעה על ידי הנפה, ומפקדת הגדה המערבית ושר הביטחון אישרו את העניין לאחר מכן.

באוגוסט 1967 הוקמה נקודת ביקורת גבולות בגשר אלנבי. מיסוד המעבר בגשר אדם נעשה מספר חודשים לאחר מכן.

ב־7 בספטמבר 1967 הוציאה ועדת המנכ"לים נוהל רשמי למעבר הסחורות בין צדדי הירדן.

בחורף, עם עליית מפלס הירדן, נוצר צורך להקים גשרים מעליו. ממלכת ירדן הסכימה להקמת גשרים, ובלבד שאלו יוקמו על ידה. באוקטובר–נובמבר 1967 הוקמו גשרי ביילי בגשר אלנבי ובגשר אדם על ידי ירדן.

במשך הזמן הותרה יציאה לצורכי עבודה, תוך מתן היתר מיוחד המתיר את חזרת היוצאים. ההיתר התרחב להיתר לשם לימודים, ולאחר מכן התרחב להיתר ביקורים כללי. בתחילה הוגבל מספר היתרי הביקורים ל־2000 בחודש, ללא הגבולה על תושבי רצועת עזה. בעבור שנתיים בוטל הצורך בקבלת היתר לשם יציאה לירדן.

בדצמבר 1967 הותר היבוא מירדן בתקנות היבוא והמכס הישראליות.

בקיץ 1986 אישרה ועדת השרים לביטחון לאומי "ביקורי קיץ" עבור קרוביהם של ערביי יהודה ושומרון ורצועת עזה, כשהסמכות לקביעת מספר הרישיונות ניתנה לשר הביטחון.

המדיניות נומקה במטרה לאפשר שמירה של זיקה לאומית, חברתית וכלכלית של תושבי השטחים עם ממלכת ירדן ולייצר רגיעה ובסיס לנורמליזציה ביחסים עם מדינות ערב. כמו כן אפשרה מדיניות זו חזרה של פליטים שברחו מיהודה ושומרון תוך כדי ומיד אחרי מלחמת ששת הימים.

קיום מדיניות "הגשרים הפתוחים" מנעה את ניתוק תושבי השטחים ממשפחותיהם, ואפשרה להם מחיה ברמת חיים שאינה פחותה מזו שהייתה בטרם החלה ישראל להחזיק בשטחים, שכן השוק הירדני לא נותק מהם כלכלית. רבים מהם גם ניצלו את ההזדמנות ויצאו לעבוד או ללמוד בארצות ערב. מנגד, פתיחת הגבול גם הקלה על אש"ף לבסס אחיזה בקרב תושבי יהודה ושומרון, בין אם בהתנדבות או בכפייה.

מדיניות הגשרים הפתוחים הייתה חלק ממדינות רחבה יותר של השארת הזיקה בין הגדה המערבית לגדה המזרחית הירדנית, בה נותרו על כנם סממנים שונים של השלטון הירדני. בתקופה זו דובר על "האופציה הירדנית", כלומר הרעיון כי בעתיד יועברו יהודה ושומרון לידי סוג כלשהו של שליטה ירדנית או ירדנית ישראלית משותפת.

מדיניות זו החזיקה מעמד עד פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, ויש הטוענים כי היה בה כדי ליצור רגיעה מסוימת בקרב הפלסטינים במשך כ-20 שנה, על אף מעשי טרור שלא חדלו (אך בוצעו ברובם על ידי פלסטינים שמחוץ לשטחים).

קישורים חיצוניים

 סדרת צילומים מביקור שר הביטחון, משה דיין, במעבר גשר דמיה ב-1969

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחסי ירדן–ישראל
קטגוריה:גשר אלנבי