נשים בפוליטיקה הישראלית

מראשית המפעל הציוני, היו מעורבות נשים בתפקידים שונים בהנהגה ובפוליטיקה, מספר הנשים שהובילו מפלגות בישראל היה מועט ביחס למפלגות באירופה. בישראל שיעור הנשים בכנסת גם הוא נמוך, יחסית לממוצע ייצוג הנשים בפרלמנטים באירופה ובזירה המוניציפלית, המקומיתנמוך עוד יותר.

בממד הפוליטי הלאומי, מראשית קום המדינה, ייצוג הנשים בקרב חברי הכנסת, יחסית לייצוגם של הגברים, היה נמוך. ייצוגן בממשלות ישראל היה אף נמוך מזה שבכנסת, ולעיתים כלל לא היה ייצוג של נשים בממשלה. בממד הפוליטי המקומי, ייצוגן של הנשים תמיד היה נמוך מאוד, אף מזה של נשים כחברות כנסת. עם זאת, הנתונים מלמדים כי בפוליטיקה המקומית קיימת מגמה יציבה של שיפור, ואילו ייצוג הנשים בפוליטיקה הלאומית משתנה בהתאם לשינויים ביחסי כוחות תוך מפלגתיים ובין מפלגתיים.

לפני קום המדינה
נשים בפוליטיקה הציונית

בתקופת הרנסאנס, דונה גרציה נשיא, אשר נחשבת למנהיגה הציונית הראשונה בעיני רבים, החלה לקנות אדמות בטבריה וישבה בהן יהודים מאירופה – אך מלבדה ומעוד כמה יוצאות דופן, עד לשלהי המאה ה-19 הייתה לנשים בכלל, ולנשים יהודיות בפרט, דריסת רגל מועטה ביותר בפוליטיקה, שנחשבה כתחום עיסוק גברי מובהק. השינויים הערכיים שחלו באירופה עקב התארגנות תנועות חברתיות פוליטיות, שהפיצו את רעיונות השוויון בין בני החברה וריבונות האזרח, לא פסחו על הנשים היהודיות הלא דתיות. הן החלו ליטול חלק כחברות, ואפילו כמנהיגות, של התנועות החברתיות החדשות. בנקודה זו השתחררו הנשים מאחיזתם של פרנסי הקהילה ובה עוצבו טיבם של יחסי הגומלין ביניהן לבין הפוליטיקאים הגברים.
בשטח זה היו לנשים שתי נקודות כניסה: האחת דרך הפוליטיקה הציונית, והשנייה דרך הפוליטיקה הארצישראלית. בשני המקרים הכניסה לא הייתה חלקה ולוותה במאבקים ממושכים עקב התנגדות מגזרים מסוימים לשינוי. כמו כן, למרות הצלחתן היחסית של הנשים להשתלב בפוליטיקה הארצישראלית, לא הקרין הדבר על שינוי מעמדן בהכרח במישור הפוליטי ובמישורים אחרים.

נשים בתנועה הציונית
אבות הציונות, שביקשו ליישם רעיון לאומי חילוני, הגיעו רובם ככולם מסביבה דומה ונקטו בגישה מסורתית בהתייחסותם לשאלת מקומה של האישה בחברה היהודית המתחדשת. הציפייה הייתה כי נשים תמשכנה לנהוג על-פי דפוסים מסורתיים, אולם אלה עמדו בסתירה לרעיונות המתקדמים של תנועה לאומית מהפכנית שחייבו שינוי בדפוסי חלוקת העבודה בין המינים.
בקונגרס הציוני הראשון (1897) ניתנה לנשים לראשונה הזכות לקחת חלק בכינוסים פוליטיים, אף כי עדיין נשללה מהן זכות ההצבעה.

נשים ביישוב
היישוב היהודי בארץ ישראל נחלק בראשית תקופת המנדט למספר גושים פוליטיים: תנועת העבודה, המחנה האזרחי, חרדים-דתיים וספרדים ועדות המזרח.
לפי הדעה הרווחת, נהנו נשות היישוב בתקופת המנדט משוויון חברתי ופוליטי מלא, למעט בנות הזרם האורתודוקסי, שהתנגד למתן זכויות פוליטיות לנשים. ואולם, המחלוקת בנושא הענקת זכויות פוליטיות לנשים הייתה אחת מסלעי המחלוקת העיקריים שהפרידו בין הגושים הפוליטיים השונים. במתן זכויות פוליטיות לנשים תמכו מפלגות הפועלים והתנגדו שלושה גושים: עדות המזרח, שייצגו קו שמרני בנושא זה; התאחדות האיכרים האזרחית, שחששו מהשתלטות מפלגות הפועלים על הנהגת היישוב; החוגים הדתיים ותנועת המזרחי, שחששו ממפלגות הפועלים בשל יחסן השלילי לדת. במשך שמונה שנים (1918–1926), איימה המחלוקת על מרקם היחסים העדין שהיה קיים בין הזרמים השונים. עד להצהרת בלפור (1917) לא השתתפו הנשים בחיים הפוליטיים של היישוב. ב-1903 נעשה אחד הניסיונות הראשונים לארגן את היישוב. חשיבותו של הכינוס שהתקיים בזכרון יעקב מתמצה בהעלאת נושא מעמדן של הנשים ביישוב לכלל שאלה פוליטית, ובתוך כך גם שאלת זכויותיהן הפוליטיות של הנשים. הניסיון ליישב סוגיה זו נכשל, בשל התנגדותם החריפה של החרדים, ונשללה מן הנשים הזכות לבחור ולהיבחר.

חלק מנשות היישוב החדש היו מאורגנות במסגרת תנועת הפועלות – תנועה פוליטית שבקשה להיאבק על השוואת זכויות הפועלות לאלו של הפועלים. מאבקן של הפועלות התמקד בעיקר בקביעת מקומה של האישה בשוק העבודה. הפועלות ביקשו להכיר בהן כנשים עובדות התורמות לבניין הארץ. מאבקן של הפועלות היה, לכאורה, מאבק מקצועי אך ביסודו היה זה מאבק חברתי פוליטי על מקומה של האישה בחברה החדשה.

לקראת הבחירות לאספת הנבחרים ב-1920, ובעקבות שנתיים של מאבקים קשים, הוחלט לאפשר לנשים לבחור ולהיבחר. כדי לרכך את התנגדותם של החרדים, הוחלט לאפשר להן להצביע בקלפי משלהן ובנפרד מגברים. כמו כן, כל גבר חרדי שהתנגד לכך שאשתו תבחר, היה רשאי להצביע פעמיים – בשמו ובשם אשתו. כשנספרו הקולות נמצא כי לאספת הנבחרים הראשונה נבחרו 299 גברים ו-15 נשים. בבחירות לאספת הנבחרים השנייה נבחרו כבר 23 נשים.

במושבה הראשון של האספה השנייה, שהתקיים בחמישה בינואר 1926 נאמר כך: "אספת הנבחרים השנייה מכריזה על שוויון הזכויות של הנשים בכך ענפי החיים האזרחיים המדיניים והכלכליים של היישוב העברי ודורשת מאת הממשלה את הבטחתו של שוויון זכויות זה בחוקי הארץ".

 לאחר קום המדינה 
ייצוג הולם של נשים במפלגות פוליטיות
250px|ממוזער|מספר חברות הכנסת בכל כנסת בעת כינונה עד 2015. 29 נשים נבחרו ב-2015 לכנסת העשרים, שיא של כל הזמנים, ובמהלך כהונת הכנסת היו 35 (שמהוות 29.16% מבית הנבחרים).|טקסט=
250px|ממוזער|שמאל|גולדה מאיר, בעת כהונתה כשרת העבודה בממשלת ישראל הראשונה, לימים הייתה לראש ממשלת ישראל.
תת ייצוג של נשים במערכת פוליטית נתונה יכול לנבוע מכמה גורמים. אחד מהם הוא שיטת הבחירות הנהוגה במערכת הפוליטית. בדרך כלל, השיטה היחסית מקלה את כניסתן של נשים לבתי המחוקקים יותר מזו הרובית. גורם נוסף המשפיע על בחירתן של נשים הוא התחרות הפוליטית של חברה נתונה. בהקשר זה, מידת שמרנותה או פתיחותה כלפי שילובן של נשים בחיים הפוליטיים ומקומן בעמדות השפעה. מדינות ומפלגות רבות הגיעו בעשרים השנים האחרונות לכלל מסקנה כי עליהן לנקוט אמצעים שונים כדי להבטיח את העלאת ייצוגן של נשים במוסדותיהן הפוליטיים. עשרות מפלגות שונות בעולם אימצו תקנות וכללים פנימיים הקובעים מכסות ייצוג מינימליות לנשים. לעיתים הדבר נעשה בהיעדר חקיקה לאומית בעניין זה, ולעיתים במקביל לקיומה של חקיקה כזאת.

בישראל לא נקבעו עד היום (2021) מכסות ייצוג לנשים במפלגות בחקיקה. בעבר הוגשו כמה הצעות חוק בעניין זה, אך אף אחת מהן לא הבשילה לכלל חקיקה ממשית. כך למשל, שר המשפטים מאיר שטרית הגיש את הצעת חוק מימון מפלגות התשס"ב-2002. הצעת חוק אשר ביקשה לעודד ייצוג הולם של נשים בכנסת באמצעות קביעה שלפיה סיעה אשר 30% לפחות מכלל חבריה הם נשים, תקבלנה מימון גדול יותר. מימון זה נועד להיות תמריץ חיובי להגדלת מספר הנשים המתמודדות בבחירות לכנסת, ולדעת יוזמי ההצעה הוא אמצעי אפקטיבי יותר מחיוב הסיעות לשריין מקום לנשים.
אף על פי שהמחוקק הישראלי נמנע מקביעת מכסות ייצוג לנשים בחקיקה, מפלגות בישראל עשו זאת בתקנונים וכללים פנימיים שקבעו לעצמן.

בתקנון מפלגת הליכוד, שתוקן ב-6 בינואר 2005, מובטח ייצוג לנשים ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת כדלקמן: "אם לא נבחרו מועמדות לחמישה מ-40 המקומות הראשונים ברשימת המפלגה לכנסת ישובצו חמש מועמדות במקומות האלה ברשימה: המקום ה-10, המקום ה-20, המקום ה-30, המקום ה-35 והמקום ה-40..."
חוקת הליכוד אף מבטיחה ייצוג לנשים גם במוסדות המפלגה – במזכירות ובלשכה. הבחירות למזכירות הליכוד נערכות ב-11 מחוזות בחירה. החוקה קובעת כי אם לא נבחרה אישה בין נציגיו של מחוז כלשהו, הרי במחוז זה תקודם המועמדת שצברה את מספר הקולות הרב ביותר מן המועמדים שלא נבחרו, ותתפוס את מקומו של אחרון הנבחרים מהמחוז. בדרך זו מובטח במזכירות המפלגה ייצוג של אישה אחת מכל מחוז לפחות, ובסך הכול מובטח ייצוגן של 11 נשים.

מפלגת העבודה הבטיחה לנשים לקראת הבחירות לכנסת ה-13 מקום אחד בכל קבוצה של עשרה מועמדים. גם ברשימת מועמדיה לכנסת ה-14 הייתה מכסת הייצוג לנשים 10% בשליש העליון של הרשימה. ב-1999 עלה מספר המקומות שהובטחו לנשים לחמישה מקומות עד למקום השלושים ברשימת מועמדיה. נכון לשנת 2005 מכסת הייצוג של נשים בקרב מועמדי המפלגה לכנסת היא 25%. בשנת 2021, הורכבה בשיטת רוכסן שהגדילה את הייצוג חצי מהרשימה.

במפלגת המפד"ל, המפלגה הדתית לאומית, הנשים התמודדו בבחירות מקדימות במרכז המפלגה. המתמודדת שהשיגה את מספר הקולות הרב ביותר מבין המתמודדות מקודמת למקום ששוריין לה ברשימת המועמדים הכללית של המפלגה. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הצליחו נשות המפד"ל לקדם את השריון אל המקום החמישי ברשימת מועמדי המפלגה (לעומת המקום השמיני בבחירות לכנסת ה-15). מאחר שהמפלגה זכתה בבחירות בשישה מנדטים, נבחרה לכנסת גם אישה אחת מטעמה.

לפי חוקת מרצ, בכל חמישה מקומות ברשימת המפלגה לכנסת, שניים ישוריינו לנשים (מה שמוביל ל-40% ייצוג לפחות). זוהי הסיבה העיקרית לכך שמרצ הייתה המפלגה בעלת ייצוג הנשים הגבוה ביותר בכנסת ה-19 עם שלוש נשים מתוך שישה חברי כנסת – ייצוג של 50%.

הדרת נשים במפלגות פוליטיות
מספר מפלגות מדירות נשים. מפלגת יהדות התורה אוסרת בתקנון על חברות נשים במפלגה ומפלגת ש"ס נמנעת משיבוצן ברשימתה לכנסת. על בסיס התקנונים המפלים הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית בקשה לפסילת המפלגות מהתמודדות בבחירות של 2013, אך הבקשה נדחתה.

תנועת לא נבחרות לא בוחרות היא תנועת מחאה שקמה ב-2012 וקראה לציבור החרדי להימנע מהצבעה למפלגות המדירות נשים. בכך העצימה את הדיון הציבורי בשאלת מעמדן של נשים במגזר החרדי וזכותן לייצוג ולהשפעה במוקדי קבלת החלטות.

נשים בממשלות ישראל

נשים בפוליטיקה המקומית – רשויות מקומיות

ייצוג נשים בפוליטיקה המקומית בישראל נופל בהרבה בהשוואה לרוב מדינות העולם. מאז הקמת המדינה ועד היום, כיהנו מספר מועט של נשים בראש רשות מקומיות. האישה הראשונה לכהן כראש רשות מקומית בישראל הייתה חייקה גרוסמן, ראש המועצה האזורית געתון בשנים 1950–1951. בשנים 1956–1959 שימשה חנה לוין כראש עיריית ראשון לציון, והייתה לאישה הראשונה העומדת בראשות עירייה. בעשורים שלאחר מכן שימשו מספר נשים נוספות כראש רשות מקומית, אך באותה התקופה לא בוצעו בחירות ישירות לתפקיד ראש הרשות המקומית. בשנות ה-70 שונתה שיטת הבחירות לעיריות ולמועצות המקומיות כך שראש הרשות יבחר בבחירה ישירה על ידי התושבים. במועצות האזוריות הונהגה בחירה ישירה לראש ראשות המועצה האזורית החל משנות ה-90.
ממוזער|טל אוחנה, ראש מועצת ירוחם
להלן רשימת הנשים שנבחרו לתפקיד ראש רשות מקומית מאז החל הליך הבחירה הישירה:
 שם שם הרשות המקומית תקופת הכהונה חייקה גרוסמן-אורקין מועצה אזורית געתון 1951-1950 הדסה ברגמן מועצה אזורית חבל מעון 1953-1951 חנה לוין עיריית ראשון לציון 1960-1956 יפה כץ מועצה מקומית כפר יונה 1959-1957 יהודית שושני מועצה מקומית רמת ישי 1965-1962, 1971-1969, 1976-1974 בת-שבע איילון מועצה אזורית ברנר 1985-1965 מנוחה חרל"פ מועצה מקומית יקנעם עילית 1967 זהבה וושצ'ינה מועצה מקומית קריית חרושת 1974-1971 זלדה שחם מועצה מקומית רמת ישי 1974-1971 ויולט ח'ורי מועצה מקומית כפר יאסיף 1974-1972 אורה פוטר מועצה אזורית בני שמעון 1989-1983 זיוה בן-דרור מועצה מקומית אבן יהודה 1993-1989 מרשה כספי מועצה מקומית סביון 1998-1993 יעל שאלתיאלי מועצה אזורית בקעת בית שאן 2006-1996 דניאלה וייס מועצה מקומית קדומים 2007-1996 ורד סוויד עיריית נתניה 1998 (ראש העיר בפועל) מרים פיירברג-איכר עיריית נתניה 1998-2025 יעל גרמן עיריית הרצליה 2013-1998 אורה חכם מועצה אזורית אפעל 2008-1999 לילך מורגן מועצה אזורית ערבה תיכונה 2007-2002 איריס אברהם עיריית גבעתיים 2007-2006 (ממלאת מקום בפועל) פלורה שושן מועצה מקומית מצפה רמון 2013-2006 סיגל מורן מועצה אזורית בני שמעון 2009 - 2018 טלי פלוסקוב עיריית ערד 2015-2010 מטי צרפתי-הרכבי מועצה אזורית יואב 2022-2011 ליזי דלריצ'ה מועצה מקומית ועיריית גני תקווה מ-2013 שירה אבין עיריית רמת השרון 2016-2013 (ממלאת מקום בפועל) יעלה מקליס עיריית יהוד-מונוסון 2013-2024 ליאת שוחט עיריית אור יהודה מ-2015 סיגל שאלתיאל-הלוי מועצה מקומית תעשייתית מגדל תפן 2023-2015טל אוחנהמועצה מקומית ירוחם2018-2024עינת קליש-רותםעיריית חיפה2018-2024שושי כחלון-כידורעיריית כפר יונה2018-2024רותם ידליןמועצה אזורית גזרמ־2018גלית שאולמועצה אזורית עמק חפרמ־2018אושרת גני גונןמועצה אזורית דרום השרוןמ־2018לין קפלןמועצה מקומית תל מונדמ־2020נילי אהרוןמועצה מקומית ירוחםמ-2024

שמאל|ממוזער|342x342px|מרים פיירברג-איכר, ראש עיריית נתניהייצוג נשים במועצות הרשויות המקומיות 1950–2003
 שנה  סך הכול נבחרים  מספר נשים  אחוז נשים 1950  684  29  4.2 1955  838  34  4.1 1959  1,008  36  3.6 1965  1,050  32  3.1 1969  1,070  39  3.6 1973  1,124  51  4.5 1978  1,173  65  5.5 1983  1,227  93  7.6 1989  1,360  116  8.5 1993  1,396  153  10.9 1998  1,593  237  14.9 2003  1,303  204  15.7
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 שיעור הנשים מכלל חברי המועצות שנבחרו עמד על 13.5% בלבד.

נשים במועצות דתיות

מועצה דתית היא רשות ממלכתית אשר תפקידה לספק את שירותי הדת לתושבים היהודים ברשויות המקומית בישראל. חוק שירותי הדת היהודיים קובע כי אחת לחמש שנים, לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, ימונה הרכב חדש למועצה הדתית. הרכב המועצה הדתית צריך לשקף את החלוקה של הסיעות והמפלגות במועצת הרשות המקומית, כך שכל חבר בו מייצג את אחת הסיעות. בהתאם לכך, תפקיד חבר המועצה הדתית מהווה תפקיד בעל גוון פוליטי. החל מהקמת המועצות הדתיות ועד לשנות השמונים של המאה העשרים לא כיהנו נשים כחברות בהרכבי המועצות הדתיות, בין היתר מחמת מהתנגדות כללית לכהונה של נשים בתפקידים ציבוריים או התנגדות ספציפית לכהונה במועצה הדתית בשל תפיסת מוסד זה כבעל סמכות דתית-הלכתית השמורה לגברים בלבד. בשנת 1986 בחרה המועצה המקומית בירוחם את לאה שקדיאל למועצה הדתית. שר הדתות סירב לאשר את המינוי, ובעקבות זאת עתרה שקדיאל לבג"ץ. בג"ץ קבע כי המועצה הדתית היא גוף מינהלי שמופקד על מתן שירותי הדת ואינו נדרש להכרעות הלכתיות דתיות, ולכן אין להפלות נשים בבחירת ההרכבים של מועצות דתיות.

בעקבות הפסיקה נפתחה הדרך לנשים לכהן במועצות דתיות. בתחילה החוק והפסיקה לא הגדירו חובה מינימלית של ייצוג נשים במועצות הדתיות, ובפועל רק נשים מעטות מונו בשנים שלאחר הפסיקה לתפקיד חברות במועצה הדתית. בשנת 2014 נקבעה לראשונה בחוזר מנכ"ל של המשרד לשירותי דת חובה כללית לייצוג נשים בהרכבי המועצות הדתיות, ובפועל החליט המשרד לשירותי דת לחייב כל הרכב מועצה דתית במינוי של לפחות אישה אחת. בחוזר מנכ"ל משנת 2017 הורחבה חובת הייצוג לנשים ונקבע שיעור מינימלי שלהן בהרכב מועצה דתית בהתאם לגודל הרכב המועצה. נכון לספטמבר 2024, מתוך 446 חברי מועצה דתית 150 היו נשים (34%).

 נשים ישראליות ערביות בפוליטיקה 

נשים ערביות הן הקבוצה החלשה ביותר בקרב ציבור הנשים, בהשוואה לגברים הערבים הזוכים לנתח כוח במערכת הפוליטית. ח'אולה אבו בכר (בספרה "בדרך לא סלולה", 1998) הצביעה על האופן שבו פועל המנגנון החמולתי כדי לשמר את הכוח הפוליטי בידי הגברים על חשבון הנשים. הוא עושה זאת באמצעות המבנה החמולתי, שהוא משמרו לצרכיו.שמאל|ממוזער|281x281px|טלי פלוסקוב, ראש עיריית ערד לשעברבשנת 1948, ייסדו נשים ערביות מישראל את תנועת "אל-נהדה אל-ניסאאיה" (התקומה הנשית), שהובילה בשנת 1973 להקמת תנועת רחבה יותר, שכללה גם נשים יהודיות – תנד"י – "תנועת נשים דמוקרטיות בישראל". תנד"י מראשיתה פעלה למען שלום באזור המזרח-התיכון ובעולם, למען דו-קיום בין ישראל לפלסטינים, ולמען זכויות שוות לנשים בכל תחומי החיים: בחברה, בפוליטיקה ובעבודה. מרבית הסטודנטים שהשתתפו במאבק הסטודנטים הערבים בשנת 2000 היו נשים.

עד הכנסת ה-18 לא ישבה בכנסת אישה ערבייה מטעם המפלגות הערביות, עד לבחירתה של חנין זועבי מטעם מפלגת בל"ד. התקדים להכנסת אישה ערבייה לכנסת, חוסניה ג'בארה (ערביה מוסלמית), נזקף לזכותה של מפלגת מרצ. בחירתה של ג'בארה למקום ריאלי ברשימה לכנסת התאפשרה במידה רבה בשל שיטת השריונים שהונהגה במרצ באותה תקופה. השיטה חייבה קידום מועמד ערבי למקום ריאלי וקידום מועמדות נשים – חוסניה ג'בארה ששילבה את שתי התכונות, אישה וערביה, "חסכה" בכמות המקומות המשוריינים, לכן קואליציה של מועמדים גברים, לא ערבים, דחפה לבחירתה.

נאדיה חילו הייתה חברת-הכנסת הערבייה הנוצרייה הראשונה בתולדות הכנסת. היא כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-17, והייתה שותפה בוועדות שונות. לפני שנבחרה לכנסת, הייתה היועצת הארצית למעמד האישה הערבייה והדרוזית במרכז השלטון המקומי, ולאחר מכן אף היועצת הכלל ארצית למעמד האישה.

נשים רבות השייכות למפלגת חד"ש ולמוסדותיה פעילות בחברה הערבית במיוחד ובחברה הישראלית בכלל – במפלגות הפוליטיות, בהסתדרות, באיגודים שונים, בעמותות נשים ובתנועות לקידום מעמד האישה הערבייה, בקואליציות למען צדק חברתי, בעמותות למען קידום מעמד האזרח הערבי במדינה, בתנועות שלום ישראליות, בתנועות הסטודנטים ובכל הזירות הציבוריות החשובות בישראל.

ייצוג נשים בפוליטיקה ובמוסדות השלטון בישראל ובעולם
מספר הנשים שמיוצגות בכנסת ישראל נמוך מאוד מהממוצע האירופי ואף מהממוצע העולמי. המדד נמדד באחוזים כאשר 100% משמעו צימצום מלא של אי השוויון מגדרי בכוח הפוליטי ואפס משמעו אי שוויון מלא. בישראל אי השוויון הפוליטי 25% בעוד הממוצע בעולם הוא 33% והממוצע בארופה הוא 36%. נכון לשנת 2024 ישראל ממוקמת במקום ה-106 מתוך 190 מדינות ואוטונומיות במדרג המדינות לפי ייצוג נשים בפרלמנט.

קיימת ירידה משמעותית בקטגוריית זו של מידת הכוח הפוליטי לנשים ביחס למדינות העולם המפותחות. ישראל דורגה בשנת 2006 במקום ה-35, בשנת 2020 במקום ה-64, בשנת 2023 במקום ה-96 ובשנת 2024 במקום ה-106 בלבד.

בישראל חל שיפור כללי ביצוג פרלמנטרי מלבד ירידה בשנת 2024. ייצוג פרלמנטרי של 7-11 נשים מקום המדינה עד 1996, עליה משמעותית מ-14 ל-27 נשים משנת 1996 עד שנת 2013, התייצבות על 29-30 נשים מ-2013 עד 2021, עליה ל-35 נשים בשנת 2022 וירידה ל-30 נשים בשנת 2023.

ניתן להבין את הפער בין הירידה בדירוג העולמי לבין העלייה בייצוג בארץ בכך שיחסית למדינות אחרות מגמת השיפור בישראל איטית יותר.

מנכ"ליות במשרדי ממשלה
האשה הראשונה להתמנות למנהלת כללית של משרד ממשלתי הייתה רננה גוטמן שמונתה למנכ"לית משרד מבקר המדינה ב-1 באוגוסט 1972. בשנת 1996, בעקבות הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע, בראשות בנימין נתניהו, מונו שלוש נשים למנכ"ליות משרדים ממשלתיים. אלו היו שלומית כנען שמונתה למנכ"לית משרד העלייה והקליטה על ידי השר יולי אדלשטיין, נילי ארד שמונתה למנכ"לית משרד המשפטים על ידי יעקב נאמן וכיהנה גם תחת השר צחי הנגבי, ונחמה רונן שמונתה למנכ"לית המשרד להגנת הסביבה על ידי השר רפאל איתן.

מראשית ימי הממשלה ה-30 בשנת 2003 ועד יולי 2024 מונו 38 נשים מתוך 235 לתפקיד מנכ"לית משרד ממשלתי, כלומר כ-16% בלבד. 11 מהמינויים של מנכ"ליות התבצעו בממשלה ה-36 ("ממשלת השינוי") כך שבממשלה זו שיעור המנכ"ליות שמונו עמד על 39%.

בניכוי הממשלה הזאת עמד שיעור הנשים שכיהנו בתפקיד מנכ"ל על כ-13%. בממשלת ישראל השלושים ושבע, 2 נשים הן מנכ"ליות (5%) כממלאות מקום, המספר הנמוך ביותר של מנכ"ליות מזה שני עשורים. ממשלה זו לא מינתה מנכ"ליות. בעתירה של ארגוני נשים כנגד הייצוג החסר של נשים בקרב מנכ"לי משרדי הממשלה, קבע בית המשפט כי הדבר מהווה עבירה על החוק וכי על הממשלה לקבוע תוך שישה חודשים הנחיות שיבטיחו מינוי נשים לתפקידי מנכ"ל. כשבועיים לאחר הפסיקה, מונו עוד ארבעה מנכ"לים גברים למשרדי ממשלה. בעקבות פסק הדין פרסם ממלא מקום נציב שירות המדינה ביולי 2025, הנחיות המחייבות את הממשלה לקיים באופן אפקטיבי את חובת הייצוג ההולם של נשים, גם במשרות הפטורות ממכרז כגון מנכ"ליות ומשרות אמון בכירות נוספות.

תפקידי ניהול בכירים בשירות המדינה
בשנת 2024, הוצגו על ידי עורכי הדין המייצגים את המדינה בתביעה נגדה שעוסקת באי ייצוג הולם של נשים, נתונים על פיהם  46.6% ממשרות הניהול הבכיר ו-56.2% ממשרות ניהול הביניים בשירות המדינה היו מאוישות על-ידי נשים. נשים איישו 33.7% מהמשרות ברמה 1 (הגבוהה ביותר), 40.8% מהמשרות ברמה 2 ו-42.1% מהמשרות ברמה 3.  בפסק הדין צוין כי במישור העובדתי מתוך 60 משרות מקבילות למנכ"ל, מכהנות 9 נשים; ומתוך 15 משנים למנכ"לי משרדי הממשלה, מכהנות 2 נשים.

ראו גם
 נשים בממשלות ישראל
 נשים ראשונות בתפקידים ציבוריים בישראל
 התמודדות נשים בבחירות מוניציפליות בישראל
 שירות נשים בצה"ל
 עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל

לקריאה נוספת
שרון גבע, האשה מה אומרת? נשים בישראל בשנות המדינה הראשונות, מאגנס 2020
חנה הרצוג, נשים בפוליטיקה ופוליטיקה של נשים. בתוך: דפנה יזרעאלי, אריאלה פרידמן, הנרייט דהאן-כלב, חנה הרצוג, מנאר חסן, חנה נוה, וסילביה פוגל-ביז'אווי (עורכים). מן מגדר פוליטיקה. תל אביב; הקיבוץ המאוחד 2006 (הדפסה רביעית. ראשונה 1999)
מעמד האישה בפוליטיקה ובמנהל הציבור. דברים מיום עיון לזכרו של ד"ר משה שני ז"ל, חיפה; החוג למדע המדינה – אוניברסיטת חיפה 2003
חנה הרצוג, רובי נתנזון, אירנה קוגן, נשים נבחרות לרשויות המקומיות - בחירות 1998, תל אביב; המכון הישראלי למחקר כלכלי וחברתי 1999
גדעון דורון, דניאלה שנקר-שרק, מח"כות לייצוג. תל אביב; הקיבוץ המאוחד 1998
מגדה הנוש סרוג'י, נשים ערביות ישראליות בפוליטיקה, חיפה: הוצאת רים, 1995
חנה הרצוג, נשים ריאליות – נשים בפוליטיקה המקומית בישראל. ירושלים; מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
דפנה יזרעאלי, מין מגדר ופוליטיקה, תל אביב; הקיבוץ המאוחד 1991
דפנה שרפמן, נשים ופוליטיקה, חיפה; הוצאת תמר 1988
נורית כהנא, השתתפות נשים בפוליטיקה: המקרה של המאבק על זכות ההצבעה לנשים בתקופת היישוב, חיפה; אוניברסיטת חיפה, תזה לתואר שני במדע המדינה 1984

קישורים חיצוניים
 נשים בכנסת, באתר הכנסת
 שדולת הנשים בישראל
 עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל

 חנה הרצוג, נירית שרייבר, עמדות הציבור ביחס לנשים בפוליטיקה המקומית, אוגוסט 1998


 עופר קניג, נשים בתפקידי מפתח פוליטיים: ישראל במבט השוואתי, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 1 בינואר 2010

 סילביה פוגל־ביזאוי, דמוקרטיה ופמיניזם: מגדר, אזרחות וזכויות אדם. ספר בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2011
 אסף שפירא, עופר קניג, חן פרידברג ורעות איצקוביץ'-מלכה, ייצוג נשים בפוליטיקה, מחקר מדיניות 99, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2013

 עופר קניג, הייצוג הנשי בזירות הפוליטיות בישראל: תמונת מצב, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 8 במרץ 2016

 לילך רוזנברג־פרידמן, רשימת הנשים הדתיות בבחירות הראשונות לכנסת: כישלון או הישג? עיונים, כרך 32, עמ' 35-72

 ארנה רז, הפוליטיקאיות שלא מספיקות: זה הזמן למפלגת נשים? באתר פוליטקלי קוראת, 21 במאי 2020
 יעל גוראון, סדר יום פוליטי | ארוכה הדרך לשוויון, באתר ליברל, 2022

 הערות שוליים 

*
*
קטגוריה:ישראליות לפי עיסוק