זמזומית

זַמְזוּמִית (שם מדעי: Bellevalia) הוא סוג של גיאופיטים בעלי בצל רב-שנתי, המשתייכים למשפחת האספרגיים (בעבר שויך למשפחת השושניים). בישראל 11 מינים מתוך כ-74 עד 80 מינים בעולם.

 מאפיינים מורפולוגים 
זמזומית היא גאופיט קטן, בעל בצל רב-שנתי ועמוד תפרחת חסר עלים.

הבצל עטוף קליפות (טוניקה) ומתחדש במהלך כמה שנים.

העלים מרוכזים בבסיס, 2 עד 6 (לעיתים רחוקות 7 עד 10), זקופים, כפופים או שרועים; הם דמויי סרגל, אזמל או רצועה (לעיתים רחבים למדי), ולעיתים קרובות בעלי שוליים ריסניים או מחוספסים, עם שפה קרומית שקופה.

התפרחת אשכול או דמוית שיבולת, ולעיתים קרובות נושאת בקודקודה כמה פרחים עקרים.

החפים של התפרחת זעירים.

הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כותרתי וסימטריה רדיאלית. פקעיות הפרחים לרוב בצבע ארגמן, ורוד או סגול. לאחר הפריחה העטיף ניתק בבסיסו ונושר, או משתייר בראש ההלקט. העטיף מאוחה עלים, דמוי פעמון, צינור או משפך, בעל שש אונות (ולא שיניים), ואינו משונץ מתחת לאונות; צבעו לבן, סגול או לילך (לעיתים נדירות צהבהב), וברוב המקרים משנה את צבעו במהלך הפריחה לאפור-חום או לחום עכור.

אונות העטיף באורך רבע עד מחצית מאורך העטיף כולו, ולעיתים נדירות כאורך הצינור; הן זקופות או מפושקות במידה משתנה. לכל אונה, ובייחוד לאונות החיצוניות, גבשושית בצדה החיצוני.

האבקנים שישה, שווים באורכם, כלואים בתוך העטיף או בולטים מעט ממנו. הזירים שטוחים, משולשים, נעוצים בצינור העטיף בבסיס אונות העטיף. המאבקים ארגמניים, סגולים, לילכיים או כחולים, ולעיתים נדירות צהובים או ירקרקים.

השחלה עילית, בעלת שלוש מגורות; בחתך רוחב אינה עגולה אלא בעלת שלוש צלעות או זוויות ברורות. 

עמוד שחלה אחד, מוארך; הצלקת קהה בקודקודה ואינה מחודדת.

הפרי הלקט משולש בחתך רוחב, בעל שלוש מקצועות חדות או כנפיים; נפתח לאורך המגורות, פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (Loculicidal) – בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה; ובמינים אחדים אינו נפתח ונושר כיחידה אחת.

הזרעים שניים או יותר, דמויי ביצה עד כדוריים, חלקים, כהים בגוון כחלחל- שחור, מצופים אבקה שעוותית, חסרי קרונקולה. הטבור לבן.

 מעמד סיסטמטי ויחסי קרבה 
הסוג זמזומית משויך כיום למשפחת האספרגיים (Asparagaceae), בתת-משפחת בן-חצב (Scilloideae) ובשבט יקינתון (Hyacintheae), בהתאם למערכת המיון המודרנית (APG).

במערכות המיון הקלאסיות הנהוגות בפלורות הישראליות נכלל הסוג במשפחת השושניים במובנה הרחב. בשלהי המאה ה-20 הוצעה בספרות הבינלאומית הפרדת קבוצת היקינתוניים כמשפחה עצמאית (Hyacinthaceae), אך חלוקה זו לא אומצה במגדירים הישראליים. עם אימוץ מערכת APG שולבה הקבוצה במשפחת האספרגיים.

הסוג קרוב לסוגים מצילות (Scilla), יקינתון (Hyacinthus), יקינטונית (Hyacinthella), כדן (Muscari) ובן-חצב (Ornithogalum), אך אינו קרוב לחצב (Urginea), המשתייך לשבט אחר באותה תת-משפחה. מרבית הסוגים הללו הם גאופיטים בעלי בצל רב-שנתי המורכב מגלדים קשקשיים בני שנים שונות. הסוג שונה מכדן ומצילות מבחינה מורפולוגית בצורת הפרח. העטיף דמוי צינור או פעמון צר ואני מצטרר מתחת ללועו, ובמילים אחרות אינו משונץ סביב לוע הצינור שני האונות מפושקות או זקופות ומגיעות באורכן לרבע או שלשי  או למחצית אורכו של העטיף. נעוצים בצינור העטיף בבסיס אונות העטיף.

הסוג מונה כ-80 מינים, הנפוצים בעיקר באגן הים התיכון, במערב האזור האירנו-טורני ובשוליו הצפוניים של האזור הסהרו-ערבי. מרכז ההתמיינות והמגוון של הסוג מצוי במזרח התיכון ובייחוד בטורקיה, שם גדלים רוב המינים ומיוצגות כל שלושת התת-סוגים: קבוצה ים-תיכונית של בתות (כגון זמזומית מצויה), קבוצה של שדות ואדמות כבדות (כגון זמזומית סגולה), וקבוצה ערבתית הגדלה בערבות ובהרי חגורת הספר (כגון זמזומית הערבות).

 מאפיינים קריולוגיים 
שיטות שונות, ובהן מחקרים קריולוגיים ואמבריולוגיים, משמשות לפתרון בעיות טקסונומיות בקרב חד-פסיגיים  מן הבחינה הקריולוגית מתאפיין הסוג במספר כרומוזומים בסיסי x = 4 ובכרומוזומים ארוכים יחסית (7.2 עד 15.8 מ"מ), תכונה המבדילה אותו מסוגים קרובים. מאפיין זה שימש בסיס להבחנה בין זמזומית לבין כדן (Muscari) וסוגים קרובים נוספים, שכן באלה המספר הבסיסי הוא x = 9, בניגוד ל-x = 4 בזמזומית.

המספר הכרומוזומלי הבסיסי בסוג נחשב כיום x = 4, אם כי בספרות מוקדמת צוין לעיתים x = 8, בשל פרשנות שונה של רמות הפלואידיות. במספר מינים תועדה פוליפלואידיות, ונמצאו רמות שונות של ריבוי מערכי כרומוזומים: טטרפלואידיות (2n = 16), הקספלואידיות (2n = 24) ואוקטופלואידיות (2n = 32). נוסף על כך דווחו גם טריפלואידיות (2n = 12) ופנטפלואידיות (2n = 20) במספר מינים של הסוג. שונות זו משקפת מורכבות אבולוציונית ניכרת, והיא מן הגורמים המקשים על הבהרת גבולות המינים וקביעת יחסי הקרבה ביניהם.

 המינים בישראל וסביבתה 
הסוג מיוצג בישראל על ידי 11 מינים:

זמזומית איג (Bellevalia eigii)
זמזומית ארוכה (Bellevalia macrobotrys)
זמזומית החרמון (Bellevalia hermonis)
זמזומית המדבר (Bellevalia desertorum)
זמזומית הערבות (Bellevalia stepporum)
זמזומית ורבורג (Bellevalia warburgii)
זמזומית זהרי (Bellevalia zoharyi)
זמזומית מושיוף (Bellevalia mosheovii)
זמזומית מפושקת (Bellevalia longipes)
זמזומית מצויה (Bellevalia flexuosa)
זמזומית סגולה (Bellevalia trifoliata)
המין זמזומית צפופת-פרחים (Bellevalia densiflora) מופיע בכרך 4 של פלורה פלסטינה, במגדיר של זהרי, במגדיר נעמי פיינברון וכן במאגר POWO, אבל אינה מופיעה באתר "צמחיית ישראל וסביבותיה". לדעת "דר אורי פרגמן-ספיר היא לא גדלה בכל רכס החרמון אלא צפונה משם. הטעות נובעת ממקום שנקרא עין תות שקיים גם בלבנון.

 היסטוריית המחקר וההתפתחות הטקסונומית של הסוג זמזומית 
בישראל תועדו 11 מינים של זמזומית. ארבעה מן המינים רחבי התפוצה של הסוג תוארו כבר במאה ה-19, במסגרת התבססות המיון הבוטני המודרני באגן הים התיכון: זמזומית סגולה (Bellevalia trifoliata, 1843), זמזומית ארוכה (B. macrobotrys, 1854), זמזומית מצויה (B. flexuosa, 1854) וזמזומית מפושקת (B. longipes, 1895). אף שמינים אלה נכללו בהמשך בפלורת הארץ, עד שנת 1932 לא תואר כל מין חדש של זמזומית מארץ ישראל — תקופה המשקפת את היעדרו של מחקר טקסונומי מקומי עצמאי בתחום זה.

נקודת המפנה חלה בשנת 1932, עם תיאור זמזומית המדבר בידי אלכסנדר איג ונעמי פיינברון. לראשונה תואר מין של הסוג על סמך חומר שנאסף בארץ ישראל עצמה. בשנת 1939 פרסמה פיינברון מונוגרפיה מקיפה על הסוג, ובה תיארה למעלה מעשרה מינים נוספים, שרובם קיבלו מעמד עצמאי. חמישה מהם תוארו מארץ ישראל — זמזומית איג, זמזומית הערבות, זמזומית ורבורג, זמזומית זוהרי וזמזומית מושיוף — ואחרים מאזורים שמחוץ לגבולות הארץ, ובהם טורקיה, איראן, עיראק וסוריה-לבנון. בכך התרחב חקר הסוג ממסגרת מקומית למחקר אזורי רחב יותר במרחב האירנו-טורני והים-תיכוני המזרחי.

מחקריה של פיינברון לא הסתכמו בתיאור מינים חדשים בלבד. היא תרמה לביסוס ההבחנה הטקסונומית בין זמזומית לבין סוגים קרובים כגון יקינתון (Hyacinthus) וכדן (Muscari), והדגישה את מאפייני העטיף כלוע פתוח שאינו מכווץ — תכונה מבדילה מרכזית. מונוגרפיית 1939 שלה נותרה אבן יסוד במחקר הסוג גם לאחר הרחבת הידע הטקסונומי בעשורים שלאחר מכן (כיום מקובלים בין 74 ל-81 מינים בעולם).

השלב הבא בהתפתחות המחקר באזור התרחש במחצית השנייה של המאה ה-20, עם תיאור מינים נוספים מן החרמון. זמזומית החרמון (Bellevalia hermonis) תוארה בידי Paul Mouterde, שפעל בלבנון ובסוריה, על סמך חומר שנאסף בצדו הסורי-לבנוני של הרכס. תיאור זה נעשה עוד בטרם שליטת ישראל באזור לאחר מלחמת ששת הימים, והוא משתלב במסורת המחקר הבוטני הצרפתי בלבנט. בכך נסגר מעגל מחקרי: מן התיאורים האירופיים של המאה ה-19, דרך התבססות המחקר הבוטני העברי בתקופת המנדט, ועד השלמת התמונה הטקסונומית של הסוג בהרי החרמון.

הכרה בינלאומית בתרומתה של פיינברון באה לידי ביטוי בכך שמין שתואר בשנת 1979 מאפגניסטן נקרא על שמה — Bellevalia feinbruniae — עדות למעמדה בקהיליית הבוטנאים הבינלאומית. 

גלריה
מיני הזמזומית בישראל

מאביקים

הערות שוליים

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:יקינתוניים