ז'אן אמרי

ז'אן אָמֶרִי (במקור  הנס מאייר, בצרפתית: Jean Améry; 31 באוקטובר 1912 – 17 באוקטובר 1978) נולד באוסטריה למשפחה יהודית בשם הנס מאייר, והיה עיתונאי, מסאי ואיש רוח. הוא היה סטודנט לספרות ופילוסופיה בווינה, משם ברח לבלגיה עם עליית הנאצים. הוא השתתף בהתנגדות לשלטון הנאצי, נעצר ועונה על ידי הגסטפו ונכלא במחנות ריכוז. אָמֶרִי שרד את מחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוואלד, ושוחרר בברגן-בלזן בסוף המלחמה. מסותיו שהתפרסמו כמה עשרות שנים לאחר מלחמת העולם השנייה עוסקות בהתמודדות פילוסופית, כאיש רוח, עם משמעויותיה של השואה.

ילדות ונעורים
אָמֶרִי נולד בשם הנס מאייר. הוא נולד בווינה, אוסטריה, בשנת 1912. אביו היה יהודי ואמו הייתה נוצרייה קתולית. משפחת אביו באה במקורה ממחוז פורארלברג באוסטריה; אָמֶרִי מספר ש"בחבל פוראלברג שבאוסטריה חי לפנים פונדקאי וקצב שדיבר, כך סופר לי, עברית רהוטה". זמן קצר לאחר לידתו נהרג אביו, ששירת כחייל בגדוד הרובאים הטירולי של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, במלחמת העולם הראשונה. משפחתו של אָמֶרִי הייתה מנותקת משורשיה היהודיים, מתבוללת, ואמו גידלה אותו כנוצרי; אָמֶרִי מעיד על עצמו שידע על מקורה היהודי של משפחתו, אך "הייתי יהודי כמו שאחד מחברי לכיתה היה בנו של בעל מסבאה שפשט את הרגל".

כסטודנט למד אָמֶרִי באוניברסיטת וינה ספרות ופילוסופיה, אך קשיים כלכליים מנעו ממנו לימודים סדירים. הוא עבד בעבודות שונות ועסק גם בכתיבה ספרותית. עם התגברותה של האנטישמיות החל אָמֶרִי לעמוד יותר ויותר על זהותו היהודית. פרסום חוקי נירנברג ב-1935 היה מבחינתו האירוע המכונן שהכריח אותו לגבש את זהותו כיהודי. בשנת 1937 התחתן עם צעירה יהודיה (בניגוד לרצונה של אמו), ולאחר האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה ב-1938, נמלט הזוג לצרפת ומשם לבלגיה.

השואה

שמאל|ממוזער|250px|לוח זיכרון בכניסה למחנה המעצר בגירס
שלטונות בלגיה גירשו את אָמֶרִי, שהיה נתין גרמני, חזרה לצרפת ב-1940, והוא נכלא במחנה המעצר גירס (Gurs). עם כיבושה של בלגיה ברח אָמֶרִי מן המחנה וחזר לבלגיה, שם הצטרף לתנועת ההתנגדות הבלגית. אָמֶרִי נלכד על ידי הגסטפו, נכלא ועונה. לאחר שהגרמנים הגיעו למסקנה שלא יוכל לספק עוד מידע, שונה מעמדו של אָמֶרִי והוא "ירד בדרגה" מאסיר פוליטי ליהודי. הוא נשלח לאושוויץ, שם הועסק בעבודות כפייה קשות (מכיוון שלא היה בעל מלאכה), בבניית בית החרושת אי גה פארבן במחנה אושוויץ 3 במונוביץ'. עם התקרבות הצבא האדום בשלהי 1944 הועברו האסירים, ואָמֶרִי בתוכם, למחנה הריכוז בוכנוואלד, ומשם לברגן-בלזן, שם שוחרר אָמֶרִי על ידי הצבא הבריטי באפריל 1945.

לאחר המלחמה
אחרי המלחמה התפרנס אָמֶרִי כעיתונאי, ועבד בעיקר עם עיתונים בשווייץ, מכיוון שסירב לפרסם באוסטריה או בגרמניה. הוא שינה את שמו לאָמֶרִי, כמעין אנגרם על שמו המקורי, והשינוי נועד להפגין את התנתקותו מן התרבות הגרמנית והתערותו בתרבות הצרפתית. הוא לא כתב דבר על השואה; לדבריו, היה לו קשה לכתוב על כך. רק בשנת 1964, בדרבונו ובהפצרתו של המשורר הגרמני הלמוט הייסנבוטל , כתב את ספרו Jenseits von Schuld und Sühne, "מעבר לאשמה ולכפרה", שהוא קובץ של מסות. הקובץ תורגם לאנגלית תחת השם At the Mind's Limits: Contemplations By a Survivor on Auschwitz and Its Realities. זהו ספרו היחיד של אָמֶרִי על אושוויץ, וגם בו אין הוא מתאר תיאור אובייקטיבי את שאירע לו, אלא עושה שימוש בחוויות בודדות שעליהן הוא משתית את הדיון הפילוסופי. שלא כעמיתו למחנות הריכוז, הפסיכולוג, ויקטור פראנקל, לא יצר אָמֶרִי תאוריה המבוססת על ההתנסות הנוראה; הוא אכן מודה שאנשים דתיים, או מי שהחזיקו באידאולוגיה מסוימת, היו יכולים להתבסס על אמונתם כדי ליצור עולם טרנסצדנטי שעליו היו יכולים להישען, ובמובן זה, מודה אָמֶרִי, היה קיומם קל יותר. אָמֶרִי היה אינטלקטואל שכל עולמו חרב עליו; התמודדותו, מול התמוטטות עולם הערכים שעליו גדל, היא הבסיס לדיון הפילוסופי בספריו, דיון פרובוקטיבי ומעורר מחשבה, שהעמיד את אָמֶרִי ככותב פילוסופי מוערך.

במסה "In the Waiting Room of Death: Reflections on the Warsaw Ghetto" משנת 1969 דן אמרי במשמעות הקיומית של הוויית הגטו. המסה פורסמה כהקדמה לתערוכת צילומים מגטו ורשה, ופורסמה מאוחר יותר בקובץ מאמרים פרי עטו בשנת 1984, שכותרת תרגומו לאנגלית היא Radical Humanism.

למרות לחץ של קוראיו, לא חזר אָמֶרִי בספריו הבאים לאושוויץ. אָמֶרִי המשיך לכתוב על היבטים אחרים של הקיום האנושי. שם ספרו הבא, אשר יצא לאור שנתיים לאחר מכן הוא Über das Altern: Revolte und Resignation, "על ההזדקנות: מרד וּויתור"; שנתיים לאחר מכן פרסם את ספרו Unmeisterliche Wanderjahre, "השנים הרזות של הנודד". לשלושת הספרים הללו קרא "טרילוגיה אוטוביוגרפית".

יהדות וזהות
משפחתו של אָמֶרִי הייתה מנוכרת למקורותיה היהודיים, משפחה מתבוללת ונשואה בנישואי תערובת; ניכור זה, בהשפעת הכיבוש הנאצי, השפיע רבות על מחשבתו של אָמֶרִי. חוקי נירנברג, שאת תוכנם הכיר בעל פה, שכנעו אותו שגרמניה החליטה, למעשה, להוציא גזר דין מוות על כל היהודים. במסתו "על הכורח ואי-האפשרות להיות יהודי" מתמודד אָמֶרִי עם זהותו: "אם להיות יהודי פירושו אפוא מורשת תרבותית, השתייכות דתית, כי אז לא הייתי יהודי ולא אוכל להיות יהודי לעולם"). ואולם, חוקי נירנברג והשואה בעקבותיהם כפו עליו להיות יהודי, "בלי אלוהים, בלי היסטוריה, בלי אמונה משיחית-לאומית". כדבריו,
באותה מסה מגדיר אמרי את זהותו היהודית כטרגדיה שההיסטוריה כפתה עליו. הוא אינו יכול להיות יהודי אבל גם אינו יכול לברוח מזהותו זו. כשנשאל האם יעלה כעת לארץ ישראל הוא עונה שאין ביכולתו של אדם שלא מוצא מרכיבי זהות יהודית בילדותו להתחבר אליהם באופן אותנטי בבגרותו. בישראל הוא יהיה תלוש ומנוכר. נותרה לו רק האפשרות לדבוק בבדידותו ולהזדהות עם כל מי שלכוד באופן דומה בחווייתו כקרבן.

בדידותו של אמרי היא רב-ממדית. במסתו "העינויים", בקובץ הנ"ל מעיד אמרי על מכוות האש של העינויים בנפשו של המעונה שלא ניתנת למחיקה. המעונה לעולם נשאר מעונה. "מי שעונה, שוב לא ירגיש לעולם כבן-בית בעולם. את חרפת ההשמדה אי אפשר למחות. האמון בעולם שבחלקו כבר נותץ במכה הראשונה אבל בעינויים קרס לבסוף כל-כולו, לא ישוב עוד."

הבדידות של הפליט המגורש מביתו כרוכה באובדן הזהות הקולקטיבית. הבנתי, כותב אמרי, ש"הייתי אדם ששוב אינו מסוגל לומר 'אנחנו', ועל כן אמרתי 'אני' [...]". עוד שואל אמרי במסה זו "לכמה מולדת זקוק אדם?" והוא עונה "כמה שיותר". אין גדולה וברכה בהיות היהודי אזרח העולם ואיש של שום מקום. היהודי הנודד, התלוש, הוא אדם מקולל שנדון להיות חסר בית וחסר זהות. מי שאיבד את מולדתו וכל הכרוך בה "נהיה לאדם אבוד".

מותו
שמאל|ממוזער|250px|המצבה על קברו של ז'אן אמרי
ז'אן אמרי התאבד ב-17 באוקטובר 1978 ממנת יתר של כדורי שינה.

שנתיים קודם לכן כתב ספר בשם "יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון" שעסק בהתאבדות.

ספריו שתורגמו לעברית
 מעֵבר לאשמה ולכפרה: נסיונותיו של אדם מובס לגבור על התבוסה, תרגם מגרמנית: יונתן ניראד, עם עובד, 2000.
יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון, בתרגום נועה קול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.
על ההזדקנות: מרד וכניעה, תרגום: ליאורה בינג היידקר, עריכה מדעית: עילית פרבר, הוצאת כרמל, 2022

לקריאה נוספת

 אתיקה אחרי אושוויץ: הרהורים על "מעֵבר לאשמה ולכפרה" לז'אן אמרי, יואב אשכנזי, הוצאת כרמל, 2022
שתי פרספקטיבות של בדידות יהודית, תפיסת הגורל היהודי בהגותם של ג'ורג' שטיינר וז'אן אמרי, זהות יהודית, משה שנר, אוניברסיטת תל אביב - הפקולטה למשפטים, 2014, עמ' 357-392.
היהודי הגבולי: השואה בהגותו של ז'אן אמרי, בראשית הייתה השואה: הגות יהודית מתמודדת עם משמעות הקיום היהודי לאחר השואה. משה שנר, מאגנס, 2013, עמ' 267-286.
 Yoav Ashkenazy,  The Death of Transcendence: Reflections on Jean Améry’s “At the Mind’s Limits”, Springer International Publishing, 2022

 קישורים חיצוניים 





 (עם תמלול)

 יוחאי עתריה, ניצולים כמו כולנו, באתר אלכסון 19 בינואר 2



 ניצן רותם, "אנושיותי אינה שייכת לכם", באתר "מעלה", ספטמבר 2023 - על "יד נשלחת בנפש"

 הערות שוליים 

9

קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות המרכזי בווינה
קטגוריה:יהודים בשואה: בלגיה
קטגוריה:ניצולי השואה: בלגיה
קטגוריה:ניצולי השואה: צרפת
קטגוריה:סופרים יהודים אוסטרים
קטגוריה:סופרי השואה
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז בוכנוואלד
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז ברגן-בלזן
קטגוריה:מתאבדים: ניצולי השואה
קטגוריה:מתאבדים: סופרים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1912
קטגוריה:נפטרים ב-1978