מילא אהל

מילא אהל (Milla Y. Ohel; 24 במרץ 1925 – 24 באפריל 2005) היה סופר, אנתרופולוג, וארכאולוג ישראלי שהתמחה בחקר הפרהיסטוריה.
 ילדותו – פולין, ועליה לארץ 
מילא אהל נולד בשם ירחמיאל נאמיוט בעיר וילנה, שהייתה בזמנו בפולין, ליעקב וחיה נאמיוט שהיו ציונים סוציאליסטים, פעילים בתנועת השומר הצעיר והקימו באזור מגורם מספר קיניי החלוץ.

כשנה לפני הולדתו של אהל נרצחה סבתו רחל בחצר הקדמית של בית המשפחה, על ידי חבורה שלא זוהתה ושמטרתה המשוער הייתה לפגוע ביהודי העיירה. הוריו של אהל, קיוו שאהל יוולד ילדה, ושמה יהיה רחל. אך אהל נולד בן, והוריו חיפשו ומצאו בתנ"ך, בדברי הימים א' ובספר ירמיהו, שם שחשבוהו כקרוב ביותר לשם סבתו רחל: ירחמיאל.

ילדותו של אהל עברה עליו בעיירה נאליבקי  שגם כן הייתה בזמנו בפולין. אביו עבד כרוקח. השפה שדוברה בביתו הייתה יידיש. כשהיה אהל בן שלוש חלה קשה והרופא הפולני שהציל את חייו התמודד עם שמו וקרא לו מילאצ'יק (סגול תחת האות למד) שהתבסס על ההברה האחרונה בשמו של אהל, ושמשמעותו בשפות סלביות - חמודון. שנים לאחר מכן טעה עורך ספר אחד ושם קמץ תחת האות למד, וכך נשאר שמו הפרטי של אהל 'מילא' עם קמץ.

בגיל שש החל אהל ללמוד בבית הספר הפולני המקומי לפני הצהריים, ואחרי הצהריים בחדר תחת מורה ליברלי מקומי אברם קווארטץ'. בבית הספר הפולני התעלה אהל ביכולתו הספרותית על פני בני כתתו למרות שפולנית הייתה שפה שנייה לו ולמרות שהפסיד כמאה ימי לימודים כל שנה בגלל מחלות שונות, תוצאה של הפרעות אכילה תכופות. יכולת ספרותית זאת זכתה לשבחים ממוריו אך גם למהלומות מידי בני כיתתו הפולניים.

הפילוג בין התנועות הציונית בין מפא"י לתנועה הרוויזיוניסטית שהגביר עם סיום מלחמת העולם הראשונה (ראהרצח_חיים_ארלוזורוב), הגיע גם לנאליבקי, שם הצטרף אהל ללא מחשבה לחבריו הצעירים בבית"ר הרוויזיוניסטית כנגד רצונם של הוריו. אך ויכוח אלים באחת השבתות בבית הכנסת בין חבריו מבית"ר ואביו, שכנעו אותו לעזוב את התנועה בו ביום.

כשהיה בן שש, לתקופה של כשנה, התמסר אהל לדת בהתפללו בבית הכנסת בעיירה שלש פעמים בשבוע ומדי יום בחדרו בבית, וגם פיתח אהבה לחזנות. זאת, לא כי הוריו לא היו אדוקים.

באותו הזמן נולד לאהל אחיו הצעיר, חיים.

הקרע בין שתי התנועות הציוניות התעצם ואפילו פלש לטבורן של עיירות נידחות בה גרו יהודים. כשהייה אהל כבן שמונה עזבה המשפחה את נאליבקי, וגרה בבית הורי אביו בווילנא לזמן מה. הוריו שחששו מפני חברי בית"ר שנעשו יותר ויותר מיליטריסטים ומאיימים, החליטו לעזוב את העיירה ולנסות לעלות לישראל.

המנדט הבריטי שלט בישראל בזמן ההוא, והייה הכרח לאביו של אהל להתאמן ולהתחפש כרב כדי לאפשר את כניסתו לישראל שהייתה ידועה כחלק מ'המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (ארץ-ישראל)'.

לאחר ששה חדשים בווילנא, שהתה המשפחה קצרה בוורשה, משם ברכבת צפופה לקונסטנטצה שברומניה, ומשם על האניה פולוניה ליפו בתקופת העלייה החמישית לשם (לנמל יפו) היגיעו ב-20 בינואר 1935, שם עזרו עובדי נמל ערביים לנוסעים לעבור מהאניה, שעגנה מחוץ לנמל, לסירות קטנות שהעבירו את העולים החדשים לבניין הביקורת בנמל.

 נעוריו – כפר סבא, ומאורעות 1936–1939 
בנמל יפו קיבל את פני המשפחה דודו של אהל, יהושע, שכבר שכן בארץ מזה כעשר שנים והוסמך כמורה. לזמן קצר גרה המשפחה בבית הקטן של יהושע בתל אביב, ולאחר מכן עברה לדירה משלהם בתל אביב. אך חוסר העזרה לעולים בזמן ההוא ואי יכולתו של אביו של אהל למצוא עבודה הביאו את המשפחה אל סף רעב. למזלם הבחין בכך אחיה של אימו, מקס שגר מזה שנים במושב חירות שבגוש תל מונד, גוש שהיה עשיר בפרדסנותים.

ב-1936 רכשה המשפחה מכולת בכפר סבא בעזרת ידיד המשפחה נח סולומינסקי שהיה בעל מסעדה ובית קפה במושבה, והמשפחה עברה לכפר סבא. בכפר סבא חלפה באהל תמורה משמעותית, מהיות ילד יהודי פולני בישן וחולני לצבר פעיל חברותי ובריא. עם זאת, שוב היה אהל תלמיד משקיע ומצטיין, תכונה עליה הצטער אז, והצטער עליה עד יום מותו, מכיוון ששאיפתו מימי ילדותו הייתה להתקבל על הזולת וכישרונו בנעוריו משך לעג ולא הכרה, ובבגרותו היה מתקשה להגיע לעמק השווה עם מוציאים לאור, אקדמיים, ואי אלה שיצאו לעזרתו, לנקודה בחייו שהחל לקרוא לעצמו נביא זעם, כדבריו: "עד מהרה השתוויתי פחות או יותר לכל השאר, אם כי לדאבוני (ואז זה היה באמת לפעמים לדאבוני) הייתי מבחינת לימוד אחד התלמידים הטובים בכיתה, אם לא הטוב שבהם. תמיד, מאז ומעולם, לקחתי דברים מסוג זה במלוא הרצינות, לעזאזל! (והעזאזל יסתבר יותר אם אגיע עם דפים אלה לתקופות הרבה יותר מאוחרות בחיי, אף כי אני בספק רב מאד אם אגיע)".מילא אהל, 'קצת על עצמי' (לא פורסם, ארכיון גנזים), עמ 53 (נכתב ב-16 ביוני 1991)

תקופת בית ספר היסודי בכפר סבא איפשרה לאהל ליצור חברויות עמוקות מאד עם בני כיתתו, ברם יותר מחציים נהרגו במלחמת השחרור, דבר שהשאיר בו פצע עמוק, בכתיבתו וביחסו אל אחרים ואל העולם.

אהל היה בן 11 כשפרצו מאורעות 1936–1939. פרצו לאיטם, אך התגברו במשך החדשים. ב-1954 כשעבד כמורה בבית ספר יסודי, כתב אהל את זכרונותיו מאותה תקופה בספר התיעודי 'המגינים הצעירים' המפרט את התקופה, את המאבקים, את גיוס הנוער לארגון המחתרתי בזמנו, ההגנה, ואת הפעילויות של חבריה.

1939 סימנה מספר שינויים: מלחמת העולם פרצה, אהל עלה לבית ספר תיכון, פעילותו בהגנה גברה וכתיבתו היצירתית החלה. בשנה זאת החליטו הוריו לשולחו לגימנסית הרצלייה בתל אביב, אך לאחר הפצצת תל אביב על ידי האיטלקים, החליטו הוריו שתל אביב מסוכנת, והוא התחיל את שנת התיכון הראשונה בגימנסיה פרטית קטנה ברעננה, שם גם למד בכתה אחת עם חיים חפר. באותו הזמן הקימה ההגנה את הגדנ"ע ואהל הצטרף לגדוד השרון, שנקרא גדוד 20, כמזכיר הגדוד.

לאחר שנה בגימנסיה ברעננה, עברו אהל ושניים מידידי כתתו הכפר סבאים לגימנסית אחד-העם בפתח תקווה, לשם ומשם רכבו השלשה על אופניהם יום יום מרחק של 11 ק"מ, חובשים מגבעות צבאיות כדרך החיילים האוסטרלים  ששרתו בישראל בזמן ההוא לתקופה קצרה. מורה הספרות שלו בגימנסיה היה נתן גורן שהיה סופר, עיתונאי, מסאי ומבקר יידי ועברי, מחנך עברי ופעיל ציוני, איש תנועת העבודה.

באותם ימים היה אהל חבר בצופים, אך משם עבר להנוער העובד, נעשה מדריך בה וכתב כתבים שהתפרסמו בעיתון הנוער העובד במעלה. אהל מציין גם שבזמן ההוא נעשה "מאד 'שרוף' מבחינה אידאולוגית. חשבתי עצמי לסוציאליסט גמור ומושבע ומסור והערצתי את ברית המועצות."מילא אהל, 'קצת על עצמי' (לא פורסם, ארכיון גנזים), עמ 76 (נכתב ב-19 באפריל 1992).

לקראת פסח והוא בכיתה י'א, היה ממארגניי מחנה עבודה בקיבוץ שער הגולן. מחנה העבודה הבליט תכונות שהעלו את יוקרתו מחד, אך פגעו בו מאידך. אהל הראה כושר מנהיגות וארגון מצוינים. לעומת זאת, מקרה שהיה, בו רכב דקות ספורות על סוס השומר במכנסיים קצרים ללא אוכף, וגרם להתפתחות דלקת מוגלתית של עור הירכיים תוך שעות, אותה הזניח לימים עד לאשפזתו, הדגיש את עקשנותו שהתבטאה לאורך חייו כנזכר למעלה, וגרמה לו אין ספור תיסכולים, ובסופם, לדיכאון. בנוסף לכך, בשנתיים שלפני המחנה ועד למחנה העבודה עצמו התנהל רומן לוהט בינו לבין אחת מבנות כתתו. אך בשער הגולן שברה חברתו את הרומן ללא הסבר. כתוצאה משבר לב זה ולאור המצב בעולם ובישראל החליט אהל להפסיק את לימודיו ולהתגייס למשטרה הבריטית כנוטר יהודי במשטרת היישובים העבריים.

 מלחמת העולם וקום המדינה 
במשך שנת 1942 התחילו להגיע ידיעות לישראל על גורל היהודים תחת שליטת גרמניה הנאצית באירופה, והתנועה לכיוון עצמאות מהמנדט הבריטי וניסיונות הבריטים לעצור תנועה זו נתנו עדיפות למלחמה משותפת נגד גרמניה ואיטליה.

בתחילת 1943, עם התקדמות הצבאות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה לכיוון מצרים, החליט אהל להתנדב לצבא הבריטי. תחילה ניסה להתנדב כטייס אך כשנדחה, התנדב לצי. לאחר שלשה חודשי טירונות קשים בחיפה, ביקש והתקבל לקורס אלחוטאים. האימון באלכסנדריה שבמצרים נמשך שלשה חדשים. אהל, שגדל בבית דובר יידיש, למד בבית ספר פולני בפולנית ונעשה ישראלי דובר עברית, הוסיף אנגלית למאגר יכולותיו. בזמן שהיה באלכסנדריה, נפצעה אימו חיה, ואושפזה לבית חולים. כתוצאה מהפציעה, פיתחה אימו מחלות כרוניות עד שנפטרה לאחר שנים של טיפולים וסבל ב-1955

עוד כשהיה באלכסנדריה ביקר בגיזה ובפירמידות שזרעו את זרעי ההתעניינות בפרהיסטוריה בשלב מאוחר יותר בחייו. לאחר השלמת הכשרתו כאלחוטאי, נשלח לשרת כשנה בבסיס הצי הבריטי בביירות המודרנית. בזמן שירותו בביירות ביקר בבעלבכ העתיקה, דמשק ובגדאד. ב-1944, כשבנות הברית החלו להשיג ניצחונות בשדות הקרבות ולוב עברה לידי צבאו של גנרל מונטגומרי, נשלח אהל לשרת בבנגאזי. בתקופה זאת חזר לכתיבת שירה ופרוזה שלא נתפרסמה. ב-1945, עם סיום המלחמה, הוחזר אהל לתחנת אלחוטאים בסטאלה מריס בחיפה. כשחזר, הייתה אימו בטיפולים ואביו נזח את פעילותו הציונית כדי לטפל בה וגם משום השחיתויות והמלחמות פנימיות שהתחוללו לדעתו במפלגתו עד עתה, מפא"י.

לאחר המלחמה עלה אהל בדרגה בצי הבריטי לפטי אופיסר . הוא ביקר בירושלים, שם חזר לפגוש בידידי נעוריו הלומדים באוניברסיטה. גרעין הלימודים התחדש בו ועם שחרורו ביקש אהל וקיבל הקצבה מהצבא הבריטי להשלים את לימודי התיכון. אך כשגמר, שוב התעורר בו הרחש הלאומי והוא הצטרף ברעננה לגרעין הכשרה של מכבי הצעיר ששם לו למטרה, בימים אלה של סלילת דרך להתיישבות יהודית בצפון הארץ, את הקמת קיבוץ הסוללים שבגליל התחתון. גרעיני הכשרה בזמנו היו בעיקרן עניינו של הפלמ"ח, כך שההכשרה לקיבוץ "הסוללים" תחת מכבי הצעיר שהייתה חסרת ניסיון בנושא, הייתה קשה. למרות הקשיים, שב אהל אל כתיבתו לאור העששית בצריף אולם האכל.

אהל העיד על עצמו מאוחר בחייו, שבתקופה ההיא היה "בחור רציני מאד, נוטה ללמוד ולהשכיל, מטיף בשער, הוגה, בעל משקפיים אפורים, פסימיסט מושבע שרואה אך ורק שחורות, ותמיד מעלה בעיות ושאלות ותהיות, וגורם למבוכה, מורכב ומסובך, בקצרה: אחד שלא רוצה לחיות בעצמו במנוחה ובשמחה, וגם לא מניח גם לסביבתו לחיות כך".מילא אהל, 'קצת על עצמי' (לא פורסם, ארכיון גנזים), עמ 162 (נכתב ב-23 באוגוסט 1994).

באותה הקבוצה הייתה גם אשתו לעתיד תמר דודזון, דור שני בראשון לציון למשפחת פרדסנים, שהוריהם הגיעו לארץ בין העלייה הראשונה והעלייה השנייה בחוסר כל, ובעבודה קשה הצליחו להתבסס. המכבי הצעיר הייתה התנועה החזקה ביותר בראשון לציון מאז ומתמיד ותמר, חברתו לתנועה, ספורטאית טובה, בעלת צחוק מתגלגל ושמחת חיים, שבתה לאטה את לבו של אהל, שלא הבין מדוע הוא נמשך אליה, מכיוון שאישיותה הייתה היפוכה הגמור של זו שלו. בנוסף, אהל זיהה בהוריה של תמר השקפות שלא התיישבו עם שלו, והתקשה ליצור קשר קרוב עם משפחתה של תמר למרות מאמציהם של אחותה ואחיה של תמר ליצור קשר קרוב איתו ולמרות הערצתם אליו, אל יכולותיו ומחשבותיו. לאחר תקופת חיזורים והיסוסים התחתן הזוג שבועיים לפני הכרזת העצמאות עם קום המדינה ב-מאי 1948, תחילה בטקס בלתי רשמי בחברת קבוצתם ברעננה ולאר מכן בטקס רשמי בחצר משפחתה של תמר.

ב-29 בנובמבר 1947 הכריז האום על החלוקה. ב-14 במאי 1948 נגמר המנדט הבריטי. קמה המדינה ואהל קיבל קריאה להתקשר עם חבריו האלחוטנים מהצי בבריטי בכדי לעזור ליצור את הנדרש עבור חיל הים החדש שבתחילה, לפי זכרונותיו, כלל רק מחסן פיקוד ואנייה קטנה שקראוה 'אנית הפחים.' אך מסתבר שהרבה הכנות הקדימו רגע זה (ראה: הזירה הימית במלחמת העצמאות).

 משפחה, עבודה, לימודים, כתיבה 
מלחמת השחרור גוועה במשך 1949 והארץ נירגעה. בנו הבכור שלו ושל תמר, לו קראו 'אייל', נולד בחודש מרץ, גרעין ההכשרה הצטרף לתנועת העובד הציוני וחלק מחברי הגרעין עלו על הגבעה שהוקצתה לקיבוץ החדש והחלה להכשיר אותה למגורים ועבודה. יצוין, שבתחילה הוקצה לקבוצה ישוב נתוש באזור, אך כשבדקה אותו משלחת הגרעין, עלה חבר המשלחת על מוקש לעיני אהל ושניים מחבריו למשלחת, ואיבד את חייו, מקרה שנחרת עמוק הזכרונו. אחזקת הגיבוש בגרעין הייתה קשה. קבוצה נחשונית של חברים עלו לנקודה בכדי להכשירה להיתיישבות. אהל מעלה בזכרונותיו את ויכוחיו התמידיים עם שוברי עקרונות הקיבוץ שמביין חברי הגרעין והיגיע להחלטה לעזוב את הגרעין עוד לפני התיישבותו הרשמית על הקרקע. אשתו תמר לא התנגדה והשלשה עברו מהסוללים לרעננה, לכפר סבא, לראשון לציון ובחזרה לכפר סבא שם עבר אהל ב קורס הוראת בית ספר מזורז של משרד החינוך. הארץ חסרה מורים לילדי מירב העולים החדשים שבאו בעיקר מאירופה, מרוקו, לוב ואיראן (שעדיין נקרה 'פרס' בפי יושבי ישראל למרות שינוי שמה ב-1935). עולים אלה ברובם שוכנו במעברות, ואהל החל לעבוד כמורה בנווה ימין מושב שתחילתו היה בבתים ערביים נטושים ותושביו החדשים התמודדו עם שפה, עבודה, ערבוב תרבויות וכל הקשור. ביום הקדיש אהל להוראה, את לילותיו לכתיבה. בשנה זאת כתב סיפור קצר על העובר על העולים 'למוטב' שהתפרסם בעיתון דבר וגם זכה בפרס מטעם העיתון.

בקרב העולים החדשים שהה אהל שנה מתישה ואת השנה השנייה להוראתו עשה בטבעון שם היה אחיו הצעיר יהושע מנהל בית הספר. בתקופת הוראתו בטבעון, אהל הירבה לכתוב הצגות קצרות לתלמידיו בכדי להמחיש את חמר הלימודים וזכה להערצה ביניהם. לאחר שעות בית הספר גם נתן שיעורים פרטיים, כתב ספרים וסיפורים קצרים וגם עבד חלקית בוועד התרבות של עריית חיפה בהוראה למבוגרים כדי להרוויח דמי מחייה אך לא הרבה יותר.

במשך ארבעת השנים מאז הגיע אהל לטיבעון, התיישב בו, נולדה ביתו לה קראו הוא ואשתו תמר 'ניבי' וכתב למכביר. אהל נוכח שהוראת ילדים לא נעמה לו, עזב את בית הספר והחל לעבוד במועצת פועלי חיפה בהוראה למבוגרים כל זמן זה חלם על לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים (שבזמן ההוא הייתה האוניברסיטה היחידה בישראל). אהל עבר את קורס הכניסה לאוניברסיטה בהצטיינות והחל ללמוד בה ב-1954 והחל את לימודיו בחוג לספרות עברית תחת שמעון הלקין ועמו בכיתה חיים גורי ודן מירון. בשנה השנייה לקח גם קורסים בארכאולוגיה. בסוף השנה הצטרפו אליו תמר אשתו ואייל וניבי ילדיו בירושלים. ב-1955 נפטרה אימו של אהל בכפר סבא לאחר עשר שנות סבל והיא בת 55.

בסוף 1956 פרצה מלחמת סיני (יותר ידועה בין יושבי הארץ כמבצע סיני). אהל גויס לצי משחתות חיל הים שהקיף את אפריקה. תוכניות היו לו ולמוריו לשולחו ללמוד בצרפת אך השיוט הארוך סיים תוכניות זאת. לעומת זאת, לא עבר זמן רב, וקיבל אהל קריאה להיפגש עם דובר משרד העבודה זלמן חן. שרת העבודה הייתה גולדה מאיר. זלמן חן הציע לאהל תפקיד ספרותי במסגרת המשרד שכלל ביקורים במקומות התפתחות וכתיבת מאמרים עבור העיתונות הכללית ועבור ירחון העבודה. אהל תיאר את זלמן חן כאדם שקט, צנוע, ישר, בעל יכולת גבוהה שהתמיד להימנע מהתערבות בתככים פוליטיים. ספרו של אהל 'הדרך עמדה מלכת' (1969) מבוסס על דמותו של זלמן חן.

באמצע 1957 נולד לאהל ולתמר בנם הצעיר "יוחי", שנקרא כך לזכר אימו של אהל, חיה, שנפטרה שנתיים לפני כן לאחר מחלה ממושכת. כשנה לאחר מכן סיים את התואר הראשון בלימודי ספרות עברית ומקרא.

 מיפנה לארכאולוגיה ודוקטורט 
בשנים שחלפו מאז קיבל את התואר הראשון התחיל אהל להתעניין עמוקות יותר ויותר באבולוציה של האדם, פריהיסטוריה ועמים פרימיטיביים. כך שבשנת 1960 החליט אהל ללמוד ארכאולוגיה, תחילה בירושלים, ולאחר מכן, בתל אביב. אך לימודיו לא המשיכו כמתוכנן למשך עשר השנים הבאות.

בשנת 1962 החליטה חברת מקורות שהייתה מבוססת בתל אביב, להעסיק דובר שיהיה אחראי על יחסי ציבור של כל שקשור למיזם הענק של המוביל הארצי שהתחיל עשר שנים לפני כן בצנעה "בשל החשש מחבלות". אהל הגיש בקשה והתקבל. תפקידו של אהל כלל פרסומים רשמיים, ארגון סיורים עבור בתי ספר, משלחות חוץ, שרים וראשי ממשלות, וגם ארגן בהצלחה את חנוכת המיזםמילא אהל, 'קצת על עצמי' (לא פורסם, ארכיון גנזים), עמ 228 עד 235 (נכתב ב-28 בדצמבר 1995). ב-10 ביוני 1964.

סדר יומו של אהל בימים הללו התחיל בעבודה 7:30 בבוקר בנסיעה הארוכה בזמנו לתל אביב, שם עבד, ומשם נסע לאתרי המיזם, עד ערב, ישן מ-8:00 בערב עד חצות, קם בחצות, וכתב ולמד בין חצות לבוקר המחרת. בשבתות היה מטייל בהרי ירושלים עם המשפחה ונוסע לתחרויות שחייה עם אייל וניבי שהיו בני-עשרה. בשנת 1964 עברה המשפחה לגור בראשון לציון, מרחק 20 דקות נסיעה מתל אביב, דבר שהקל על סדר יומו העמוס.

אהל המשיך לעבוד כדובר מקורות עד שנת 1965 בה פרש אהל ממקורות. אהל הצטרף באותה שנה לעיתון הערב מעריב שם עבד כעורך פנים עם משה דור ולוי-יצחק הירושלמי למשך 6 שנים. במשך עבודתו במעריב גברה לאיטה אכזבתו מחוסר עיתונאות עצמאית בישראל בהשוואה לעקרונות בהן תמך לאורך חייו.מילא אהל, 'קצת על עצמי' (לא פורסם, ארכיון גנזים), עמ 245 (נכתב ב-1 בדצמבר 1996). באותו הזמן גברה באהל השאיפה להתעמק בארכיאולוגיה. עקב כך, הוא נרשם והחל לימודי תואר ראשון (בשנית), הפעם עם התמחות בארכיאולוגיה תחת פרופסור משה שטקליס. אהל גם נתן ביטוי לכיוונו החדש בכתיבת סיפרו 'יה-וה עולה לעולה' (1968), קובץ סיפורי סיפורת מתקופה פרהיסטורית בעלי נופח תיעודי מבוססים על מחקרים אנטרופולוגיים שגם נשאו בתוכן ביקורת על חברת אדם ומוסר השכל בסופם.

ב-1970 נוכח אהל ששעות הכתיבה היצירתית שלו עברו לבקרים, ולא, כפי שהיו עד אז, בלילות. לשם כך הוא התקשר עם העיתון המתחרה ידיעות אחרונות ועבר לעבוד בו בשעות הערב כעורך של העמוד-לפני-אחרון. ברם, שעותיו שונו על ידי העורך הראשי, ולאחר שנה בידיעות אחרונות, התפטר ופינה את זמנו לכתיבה וללימודים. באותה תקופה, בין 1966 ו-1968 עבר בנו הצעיר יוחי סדרת ניתוחים ארוכה בבית החולים בילינסון בפתח תקווה, מצב שהגביל את זמנו של אהל עוד יותר עקב הביקורים התכופים בבית החולים והדאגות שגרמו מצבו הרפואי. אך כתוצאה מהניתוחים החל יוחי לחיות חיים כמעט נורמליים והלחץ הוסר. אהל תיאר את זמנו של יוחי בבית החולים בסיפרו 'מחלקה בצהוב' (1967). מחלקה בצהוב על שם צבע המצעים במחלגה הכירורגית בבילינסון בזמן ההוא.

בזמן לימודיו באוניברסיטת תל אביב, התחבר אהל עם תלמיד מקבוץ ברעם, גרשון ברודר, ויחדיו חקרו ממצאים ברמת יראון הקרובה לברעם שבגליל העליון (ב-1981 פירסם אהל חלק ממימצאיו שם במאמר באנגלית כשלמד בארצות הברית לדוקטורט: Factors of Habitat Selection of Acheulean Sites at Ramat Yiron, Israel, וכן ב-1988). בהיותו תלמיד, הלך ונוכח אהל שארכיאולוגיה צריכה להוות חלק מלימודי האנטרופולוגיה כפי שנעשה הדבר בארצות הברית ולא כנושא בפני עצמו כפי שנעשה באירופה ובישראל. (כשחזר אהל כדוקטור מארצות הברית והחל להורות באוניברסיטת חיפה, הגשים את שאיפתו להכליל האחד בשני). בהיותו תלמיד לימדה באוניברסיטה מרצה אורחת מארצות הברית, סוזן ליס, ששכנעה אותו יותר בדעתו, ועזרה להחלטתו להמשיך את לימודיו בארצות הברית, קנדה או אנגליה. אהל שלח בקשות והתקבל לארבע אוניברסיטאות. לאחר נסיון קצר בחפירה ארכאולוגית באנגליה עם צוות מאוניברסיטת אוקספורד, החליט לאחר פגישה עם אוניברסיטת שיקגו פרופסור,רונלד סינגר, להמשיך את לימודיו בשיקגו. בשנת 1973 טס מישראל לשיקגו בה החל את לימודיו לתאר השני ועבד במשרה חלקית כעוזר מחקר.

בשנת 1974, בהיותו בשיקגו, נפטר אביו יעקב בתל אביב וגופתו נתרמה למחקר.

בשנה השנייה ללימודיו בשיקגו, החליט בעזרת מדריכו פרופסור לזלי פרימן, לכתוב את עבודת הדוקטורט על היחס בית התרבות הקלאקטונית וזו של האשלית באנגליה בזמן התקופה הפלאוליתית התחתונה. לצרך כך היה עליו לנהל מחקרים למשך שנה באנגליה וצרפת בעזרתו של אוניברסיטת אוקספורד דרק רו. כל זאת עשה בשקדנות גדולה ובצניעות כספית גדולה לא פחות. לא זאת בלבד, אלא המחקרו הוביל אותו לערעור התאורייה המבוססת והמסורתית באותה העת, שהתרבות הקלאקטונית היתה הראשונה מסוגה באנגליה לעומת ממצאיו של אהל שלמעשה היתה התרבות הקלאקטונית רק שלב תעסייתי קצר שבתרבות האשלית, ובשל כך היתה זאת התרבות האשלית שרווחה באירופה, במזרח התיכון ואף גם באנגליה באותה תקופה פרהיסטורית.

חזר אהל לשיקגו כדי לכתוב את עבודת הדוקטורט ולהשתתף בועידות. באחת מהם פגש במייקל סולטמן והנרי רוזנפלד שהזמינו אותו ללמד במחלקה לסוציולוגיה ואנטרופולוגיה של אוניברסיטת חיפה פרהסטוריה ולימודי ארץ ישראל. למרות אהבתם של אהל ואשתו תמר לכל הקשור לארצות הברית ותרבותה, אהל היה נחוש בדעתו לחזור לישראל כדי לא להיות עוד רחוק ממשפחתו. הוא התחרט על החלטה זאת לאוך שנותיו.מילא אהל, 'קצת על עצמי' (לא פורסם, ארכיון גנזים), עמ 326 (נכתב ב-29 ביוני 1996) באמצע שנת 1977 קיבל אהל את הדוקטורט. בשלב זה היה אהל ללא הצעת עבודה מיידית, לא בארצות הברית ולא בישראל עדיין. איתרא מזלו ואוניברסיטת סינסנטי הציעה לו מילגה בת שנה בדרג פוסט-דוקטורט. 

באמצע 1978 חזרו אהל ותמר לישראל. פה כבר הוכנה עבורו המשרה באוניברסיטת חיפה. בתהליך בדיקות רפואיות לקראת עבודתו, נתגלתה בבדיקת דם שלאהל יש סוכרת, לעת עתה ללא תסמינים, אך אהל נאלץ לעוגמת נפשו לשנות את הדייטה שלו לאחר חמשת השנים של התמכרות לארוחות של מאכלים משובחים, ארוחות להן הוזמן על ידי חבריו בארצות הברית. אהל קיבל מילגה שמטרתה היתה להעמיק את יידע ענף הארכאולוגיה בגילויים נוספים ברמת יראון, ולמרות גילוי הסוכרת, אהל פנה במרץ למחקרו בו חידש את חברותו עם גרשון ברודר מקבוץ ברעם וגם ביקר רבות באותו קבוץ ויצר חברויות רבות בו.

אהל חקר אתרים ומאספים של כלי אבן מסותתים מן התרבות האשלית, בעיקר ברמת יראון בגליל העליון, ופרסם מאמרים בכתבי עת מובילים בנושאים אלה. בשנות השבתון שלו עסק בחקר אבוריג'ינים באוסטרליה ובחקר שימפנזים מסוג בונובו בגן החיות בסן דייגו, קליפורניה.

תקופה מסוימת התגורר בקיבוץ גשר שבעמק הירדן.

לימד בבית ספר ושימש כתב ספורט בקול ישראל.

 הוראה ומחקר באוניברסיטה 

 שנים אחרונות 
ב-1993 יצא אהל לשבתון בסן דייגו, בה התרכז בתצפיות בקופי-על בגן החיות המקומי, כתיבת הספר "אייפים: קופי על כבני אדם" והוראה באוניברסיטה. שנת שבתון זאת הייתה שנתו האחרונה כפרופסור באוניברסיטת חיפה. בסן דייגו סבל משלשה התקפי לב. אך אהל סירב לחפש אבחנה עד חזרתו לישראל בתחילת 1994, אז עבר איבחונים וטיפולים בחיפה, ולאחר היסוסים רבים הסכים בתחילת 1995 לניתוח שכלל מעקפים של ארבעה מעורקי צוארו.

 תולדות כתיבתו היצירתית 
כבר בבית הספר היסודי בכפר סבא נודע אהל בין חבריו כמשורר. באותה תקופה כתב שירים קצרים, פואמות ארוכות ופרוזה, על אדם, על עולם, על עצמו, חלקם בעלי תכן לאומני.

בשנותיו הראשונות בבית ספר תיכון, כשהיה מדריך בהנוער העובד, כתב מאמרים שהתפרסמו בעיתון הנוער העובד במעלה. לקראת סוף השנה של כיתה י' כתב וביים מחזה עבור מסיבת הסיום שמו 'הכישלון', מחזה בן שלש מערכות שדן באהבת זוג מחד ושאיפותיהם האקדמיות מאידך.

 יצירתו 
 ספרות תיעודית 
 "מחלקה בצהוב"
 "סיפורו של מומבו: גורילה בשבי"
 "פרקים לארץ גשר"
 "אייפים: קופי על כבני אדם"
 "המגינים הצעירים" (ספר לנוער)

 ספרות היסטורית 
 "גשר" (הוצאת אגודת הסופרים העברים ליד דביר, 1955)
 "איש נדהם" (הוצאת תמר, ירושלים, 1962)
 "הדרך עמדה מלכת"

 ספרות לילדים 
 "בלי טובות אפשר לחיות?"

 תרגומים 
 האנתרופולוגית מרגרט מיד, "מין ומזג בשלוש חברות פרימיטיביות".

 ספרות מיקצועית 
 Ohel, M. Y. (1986). "The Acheulean of the Yiron Plateau, Israel". British Archaeological Report Series

 כתבים שלא פורסמו 
 קצת על עצמי (1996-1989)

ארכיונו נשמר בארכיון גנזים - אגודת הסופרים, תל אביב.מירב המידע המפורט באתר זה נשאב ממכתבים וכתבים שלא פורסמו אך נפלו לידיו של בנו הצעיר של מילא אהל, הוא שעזר לערוך את האתר. בנוסף לכך, ידע אישי ושיחות הוסיפו נפח כלשהו למידע, אף על פי שמילא אהל לא הרבה במילים ובנו הצעיר לא הרבה בהקשבה.

פרסים
 פרס אוסישקין 1955
 פרס אקו"ם 1995

קישורים חיצוניים






הערות שוליים

קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:אנתרופולוגים ישראלים
קטגוריה:ארכאולוגים ישראלים
קטגוריה:ישראלים ילידי ליטא
קטגוריה:הסוללים: אישים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו
קטגוריה:סגל אוניברסיטת חיפה: ארכאולוגיה
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:אנשי משטרת היישובים העבריים
קטגוריה:סגל קול ישראל
קטגוריה:עיתונאי ספורט ישראלים
קטגוריה:מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
קטגוריה:זוכי פרס אוסישקין
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות תל רגב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1925
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2005