תרבות החירשים

תרבות החירשים היא תת-תרבות המהווה מכלול של אורח חיים, תפיסת עולם, התנסויות ומנהגים שהתגבשו בקרב קהילות חירשים על ידי שימוש בשפת הסימנים כדרך תקשורת בתקופה נתונה.

כ-6.1% מאוכלוסיית העולם לוקה בשמיעה במידה המפריעה להתנהלות היום-יומית. כ-0.1% מאוכלוסיית העולם הם חירשים הבקיאים בשפת סימנים. קהילת החירשים כוללת אנשים שומעים, חירשים וכבדי שמיעה בתנאי שהם דוברי שפת סימנים ובוחרים מרצונים להיכלל בקהילה. תרבות החירשים צמחה בתוך הקהילה.

בקהילת החירשים וכבדי השמיעה, חירשות נחשבת "חוויה אנושית" שונה ולא לקות או נכות. בגלל השפה המשותפת, התפתחה אצלם תת-תרבות. חירשים וכבדי שמיעה ובני משפחותיהם המסמנים רואים בקהילה החירשת קהילה דומה לקבוצות אתניות עם שפה מאחדת משלה. כדי להישאר כקהילה ולחלוק את התרבות יש צורך בשפה אחת, כפי שנכתב בסיפור מגדל בבל. אנשים אחרים, שומעים וחירשים, אינם רואים סתירה בין היות החירשות לקות לבין קיום התרבות.

באנגלית, מקובל להבדיל בין התופעה הפיזיולוגית (deaf) ובין התופעה התרבותית בעזרת השימוש באות D גדולה במילה 'Deaf', הן בדיבור והן בכתיבה.

 זהות האדם החירש 
 הגישה החברתית הכללית 
ילדים חירשים לומדים לדבר|220px|ממוזער
קיימת חברה אחת שהיא חברת השומעים, ויש לשאוף לשילוב מוצלח של אנשים חירשים וכבדי שמיעה בחברת הרוב ובתרבותה. זאת על ידי הדגשת התקשורת האוראלית – שימת דגש על שיפור הדיבור והשפה. חירשות היא לקות, והמצב האידיאלי עבור אדם לקוי שמיעה הוא להשתלב בצורה מלאה בחברה השומעת. זוהי גם הגישה הרפואית.

 גישת תרבות החירשים 
ילדים לומדים לסמן|220px|ממוזער
קיימות שתי חברות: חברת השומעים וחברת החירשים. גישה זו רואה בחירשים קבוצת מיעוט עם תרבות ושפה משלה שהיא שפת הסימנים. זהות 'חירשת' מייחדת את האנשים החירשים בחברות שונות, כמיעוט עם תרבות ושפה משלו, שהיא שפת הסימנים.

 גישת ביניים 
אנשים חירשים אינם חלק מקבוצה תרבותית נפרדת, אלא קבוצת אזרחים המתחברים זה לזה בשל צרכים תקשורתיים משותפים, החווים חוויות משותפות ויש להם העדפות משותפות. כלומר, ההפרדה בין אנשים חירשים ואנשים שומעים היא בשל מכשולים תקשורתיים. זוהי גישה שמקורה בארצות הברית, שם יש יותר אנשים שומעים הבקיאים בשפת הסימנים האמריקאית (ASL) ושם יותר מקובלת מעורבות חברתית בכל תחומי החיים בין אנשים חירשים ושומעים מכירים בחשיבותה של שפת הסימנים. בקהילות יותר מסוגרות בתרבות החירשים המבכרות את הגישה השנייה, ידיעה של שפת הסימנים היא תנאי הכרחי אך אינו מספיק לקבלת אדם שומע לקהילה החירשת.

 מאפיינים תרבותיים של קהילות החירשים 
קהילת החירשים היא קבוצת מיעוט בעלת אפיונים תרבותיים. מעֶבֶר לחוויות ייחודיות לאנשים עם מוגבלות מסוימת, ומעֶבֶר לַשוני שגורמת מוגבלות מסוימת לצורת התפיסה של האדם עם המוגבלות, לחירשים יש שפות משלהם, מוסדות חינוך  משלהם, שהם הרבה פעמים פנימייתיים, כולל מכללות ואוניברסיטה של חירשים, מועדונים חברתיים, אירועי תרבות ובידור משלהם, ואמצעי תקשורת משלהם (טלכתב ושירות ממסר טלפוני). הבדלים אלה בין החירשים לבין החברה הכללית מחייבים גם שוני בחוויות קולקטיביות ובערכים. קבוצה אחרת של אנשים עם מוגבלות המתקרבת למצב כזה, היא קבוצת האוטיסטים בתפקוד גבוה. גם בקהילת האוטיסטים בתפקוד גבוה יש אנשים הטוענים שהאוטיזם יוצר תרבות ואינו ראוי להגדרה כלקות. עם זאת, אצל אנשים עם לקות שמיעה המתאם הפוך - אנשים עם ירידה קלה בשמיעה וללא קרובי משפחה חברי קהילה בדרך כלל לא יחושו הזדהות עם חירשים ולא יראו את עצמם כחלק מתרבות או קהילה סביב חירשות. מכיוון שהם לעיתים קרובות לא לומדים שפת סימנים, קהילות תרבות החירשים גם לא יחשיבו אותם לחלק מהן ולא יתנגדו להגדרתם כ"לקויי שמיעה".

 סוגיות תרבותיות 
 הסתגרות 
קהילות של תרבות חירשים אינן מקבלות באופן אוטומטי כל חירש קליני, ואינן פוסלות באופן אוטומטי כל אדם שומע. תרבות החירשים מגדירה חירש כמי שמזהה את עצמו כחבר בקהילת החירשים, וששאר חברי הקהילה מקבלים אותו ככזה. קהילה כזו יכולה לכלול אף אנשים שלמדו בבתי ספר של חירשים, כבדי שמיעה השולטים בשפת הסימנים ברמה של שפת אם, ילדים להורים חירשים (CODA)  ומתורגמנים.

כפי שהשתמרות שפות ותרבויות של בני מיעוטים אחרים הייתה תלויה בהמשך בידודם מהחברה הכללית, כך היה חשש לירידה בשפת הסימנים ולהיחלשותה של תרבות החירשים.

בתרבות החירשים, עזרים ופיתוחים המצמצמים את התקשורת בין חירשים ובפרט את השימוש בשפות סימנים, נחשבים לאיום על תרבות החירשים ומתנגדים להם:

 החלפתו של הטלכתב ב-SMS (מסרון) שאפשר לחירש לסמס לכל אדם ולא רק לחירשים, מכיוון שכתוצאה משימוש במסרונים, הצטמצמו הקשרים הבלתי-אמצעיים בין החירשים, עקב הירידה בתכיפות הפגישות בין חירשים. את התקשורת הבלתי-אמצעית בין החירשים החליפה תקשורת בכתב.
 הדואר האלקטרוני שהוריד מחשיבותו של הטלפון והפחית את הסתגרותם של החירשים ואת התלות בקהילה.
 כתוביות סמויות בשידורי טלוויזיה, שהפכו את הטלוויזיה הכללית לנגישה לחירשים.
מנגד, תרגום לשפת הסימנים בשידורי טלוויזיה נחשב רצוי, זאת אף על פי שאחוז גדול באופן ניכר של אנשים עם לקות שמיעה מסוגלים לקרוא כתוביות תמלול בשפה המדוברת מאשר אנשים הבקיאים בשפת הסימנים הנפוצה באותה תרבות. גם רשתות חברתיות המאפשרות העלאת סרטוני וידאו בשפת הסימנים נחשבות רצויות. גם עזרים לתקשורת בכתב מהבית שלא היו שימושיים לשומעים נחשבו רצויים ובודדו את החירשים כקהילה סגורה, אולם אלו הלכו ונעלמו משום שמרבית החירשים מעדיפים תקשורת נוחה עם שומעים וחירשים על פני שימור קהילה סגורה סביב שפת סימנים.

קהילות אחרות של אנשים עם חוויות ייחודיות, קשר תוך קהילתי, וקהילה ברמת ארגון גבוהה, כמו מוגבלים בניידות ועיוורים, אינם מנותקים מהחוויות של הציבור הכללי, ואינם יוצרים תודעה חברתית נפרדת.

 שתל שבלולי/קוכליארי 

ממוזער|תיאור סכמטי של מרכיבי השתל השבלולי
שתל שבלולי / שתל קוכליארי הוא התקן אלקטרוני המושתל בניתוח, ומאפשר לכבדי שמיעה וחירשים לשמוע. שתל השבלול קולט צלילים מהסביבה וממיר אותם לגירויים חשמליים של סיבי עצב השמיעה היכולים להתפרש נכונה במערכת השמיעה ולהביא לתפיסה שמיעתית. עבור ליקוי שמיעה מולד, יעילותו של השתל השבלולי רבה ביותר אצל פעוטות וילדים.

השתל השבלולי הוא נושא טעון בקרב קהילות החירשים בישראל ובעולם. עם הופעתו הביעו אגודות החירשים בעולם, ובהן אגודת החירשים בישראל, התנגדות רבה לשימוש בו. לדעתם, האדם החירש הוא אדם שלם שאינו דורש תיקון. לפי טענה זו, לחירשים שפה ותרבות מפותחים, ומאחר שאינם פגומים, הם אינם זקוקים ל"תיקונים" על ידי החברה השומעת, אלא לקבלתם כשווים. ההנחה היא כי החירשות אינה נכות אלא תרבות, ועל כן זכותם לבחור עבור ילדיהם את ההשתייכות לתרבות ההורים החירשים. שיקול נוסף נעוץ בגיל המוקדם יחסית, בו מתבצע הניתוח. גיל המושתל אינו מאפשר לו לקבל ההחלטה בוגרת, מושכלת ונטולת לחצים בנוגע להשתלה. בנוסף טוענים המתנגדים כי המגבלות הרבות על המושתל (לדוגמה, האיסור להרטיב את השתל, או הטיפולים השיקומיים והתרגולים הרבים והממושכים הנדרשים), פוגעות באיכות חייו, וסביר שללא ההשתלה היו נחסכות ממנו.

 מינוחים 
בתרבות החירשים, המונח "לקות שמיעה" פוגעני עבור כבדי שמיעה המתקשרים בשפת סימנים, ובמקומו אומרים "ירידה בשמיעה". המונח מתייג קולקטיבית אנשים עם ירידות שונות בשמיעתם – כלקויי שמיעה, אינו מתייחס לזהותם התרבותית כחירשים ואינו אקטואלי בתרבות החירשים. אנשים בוגרים או מבוגרים שהתפתחה אצלם ירידה בשמיעה ולא לומדים לסמן, מוכנים להגדיר את מצבם "לקות שמיעה". תרבות החירשים מקבלת הגדרה זו שלהם על עצמם, אך איננה מקבלת שימוש גורף במונח לכלל חברי הקהילה.

המונח "כבדי שמיעה" משמש אנשים שהלקות היא חלק מזהותם ולרוב אינם רואים בה לקות כלל, בעוד שהמונח "לקוי שמיעה" משמש אנשים שחלה בשמיעתם ירידה אחרי שכבר גיבשו את זהותם בקרב החברה הכללית השומעת.
המונח "חירש-אילם" נחשב פוגעני באופן גורף עבור חירשים שאינם מדברים ואינם אילמים.

 קהילות החירשים בישראל 

בשנות השלושים עלו ארצה מספר צעירים חירשים מגרמניה. הראשון היה משה במברגר, שעלה לארץ ישראל ב-1934. הוא חיפש להיות בחברת חירשים, וב-1935 כאשר העתיקה משפחתו את מקום מגוריה לירושלים הוא פנה לבית הספר לחירשים. המנהל, שהכירו מגרמניה, הפנה אותו לאריה צוקרמן, אדם חירש שהתגורר בירושלים. בביתו של צוקרמן פגש במברגר את יחזקאל סלע, אף הוא חירש, שהשתייך לקבוצת חירשים ירושלמית שהתפתחה בעיר בראשית המאה העשרים. כך נוצר גרעין ראשוני של קבוצת חירשים.

בפברואר 1944 נבחר הוועד הראשון לאגודה שבדרך, וב-3 ביוני 1944 הוקמה באופן רשמי אגודת החירשים, בהשתתפות 44 חברים. יושב ראש האגודה הראשון היה משה במברגר, והאגודה קיבלה את האישור של ממשלת המנדט הבריטי.

שפת הסימנים הישראלית משמשת כאמצעי התקשורת העיקרי של חברי אגודת החירשים, ובשל כך מועדפת תקשורת יותר פנים מול פנים ופחות אלקטרונית.

בישראל, בית הספר אורט כו"ח גאולה הכיר בתרבות החירשים כשבחר בביטוי "כו"ח" לכבדי שמיעה וחירשים, וקהילת החירשים בישראל אימצה ביטוי זה במקום הביטוי "לק"ש" (לקויי שמיעה). גם חטיבת ביניים גולדה מאיר מנס ציונה הכירה בתרבות החירשים, ומקיימת כיתות כו"ח בבית הספר.

במאה ה-21 מונה אגודת החירשים בישראל תשעה סניפים ומועדונים, כולל מועדון קלנסווה במגזר הערבי, וחברים בה כ-6,000 איש. מועדוני האגודה משמשים לחירשים מקום מפגש חברתי ומציעים מערך מגוון של חוגים ופעילויות.

 פרשות ואנקדוטות 
פרשה שעוררה דיון ציבורי בנושא עסקה בזוג לסביות חירשות בארצות הברית, שרצו להביא לעולם תינוק באמצעות הפריה חוץ-גופית. הן פנו לבנקי זרע בבקשה לקבל דגימת זרע של גבר חירש בתקווה לתינוק חירש, וגילו שכל בנקי הזרע מסננים תורמים עם מוגבלויות. לבסוף, הנשים השיגו תרומת זרע פרטית מבן דור חמישי של חירשים כדי לשפר את הסיכוי שהתינוק יהיה חירש.

 ראו גם 
 הקונגרס הבין-לאומי השני לחינוך חירשים
 המרכז הישראלי ללימודי חירשות
 אוניברסיטת גאלדט
 ריפוי החירש אילם

 לקריאה נוספת 





 קישורים חיצוניים 

 חגית גור, שוויון הזדמנויות ודיכוי – המקרה של החרשים, עיונים בחינוך, כרך 2 סדרה 2, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 1997







 הערות שוליים 

קטגוריה:תרבויות
קטגוריה:תת-תרבויות
קטגוריה:לקויות שמיעה
קטגוריה:סוציולוגיה