פרס דקל הזהב

פרס דקל הזהב (בצרפתית: Palme d'Or) הוא הפרס היוקרתי ביותר בו יכול לזכות סרט קולנוע המתחרה בפסטיבל קאן (Cannes). הפרס הוענק לראשונה בשנת 1955.

היסטוריה
ממוזער|פרס דקל הזהב שהוענק בשנת 1979 לאפוקליפסה עכשיו.
מראשיתו של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקאן בשנת 1939 ועד לשנת 1954 היה חבר השופטים של הפסטיבל מעניק לסרט הטוב ביותר את "הפרס הגדול של פסטיבל הסרטים הבינלאומי" (Grand Prix du Festival International du Film). פסלון הפרס התחלף מדי שנה. בסוף 1954 חבר הנאמנים של הפסטיבל הזמין כמה צורפים להגיש הצעות לדגמים של פרס בצורת דקל, כמחווה לסמל העיר קאן. בדגם הנבחר המקורי שיצר הצורף לוסיאן לאזון (Lucienne Lazon) ענף משופע של דקל בצורת לב ניצב על גבי כן מעוצב מטרקוטה של האמן סבסטיאן. דקל הזהב הראשון הוענק לדלברט מאן בשנת 1955 על סרטו מארטי ושימש כפרס החשוב ביותר בפסטיבל עד לשנת 1964.

בין 1964 ל-1974 הופסקה הענקת פרס דקל הזהב בשל בעיות הקשורות לזכויות יוצרים בעיצוב הפרס. בשנים אלה שבו להעניק לסרטים הזוכים את "הפרס הגדול". בשנת 1975 הושק מחדש פרס דקל הזהב והוא מוענק ברציפות מאז ועד היום. הפרס מוענק, למעשה, לבמאי הסרט הטוב ביותר מבין המתחרים. הפרס הוענק בתיבה עשויה עור כבש צבוע אדום וזמש לבן. מאז ההשקה המחודשת שונה עיצובו של הפרס כמה פעמים. בראשית שנות השמונים הכן הנושא את ענף הדקל הוחלף במעמד פירמידלי. בשנת 1992 עיצב תיירי דה בורקווני (Thierry de Bourqueney) את הענף והכן מקריסטל. בשנת 1997 עוצב הפרס מחדש על ידי קרולין שופל (Caroline Scheufele). נכון להיום (2008) הענף עשוי זהב 18 קרט, והוא מונח על גב תבנית שעווה ומחובר ליציקת קריסטל. הפרס מוגש בתיבה מעור כבש כחול.

במאים שזכו בפרס (בשמותיו השונים) יותר מפעם אחת הם פרנסיס פורד קופולה, אמיר קוסטוריצה, בילה אוגוסט, שוהיי איממורה, אלף סיוברג, האחים דארדן מיכאל הנקה, רובן אוסטלונד.

סרטים ישראליים שהשתתפו בתחרות הרשמית על הפרס כוללים את "בעל החלומות" (בבימוים של אלינה ויורם גרוס, 1962), "שלושה ימים וילד" (אורי זוהר, 1967), "מצור" (ג'ילברטו טופאנו, 1969), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "אני אוהב אותך רוזה" (משה מזרחי, 1972), "אבו אל בנאת" (משה מזרחי, 1974), "קדוש" (עמוס גיתאי, 1999), "כיפור" (עמוס גיתאי, 2000), "קדמה" (עמוס גיתאי, 2002), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "תהלים" (רפאל נדג'ארי, 2007), ו"ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2008). אף אחד מהם לא זכה בפרס.

נכון ל-2024, בכל שנותיו של פרס דקל הזהב, רק 3 נשים זכו בפרס: ג'יין קמפיון זכתה ב-1993 על סרטה "הפסנתר" וגם אז היא חלקה את הפרס, ב-2021 זכתה ז׳וליה דוקורנו על סרטה ״טיטאן״ וב-2023 זכתה ז׳וסטין טרייה על סרטה ״אנטומיה של נפילה״.

רשימת זוכים
 1945: יוניון פסיפיק (ססיל ב. דה-מיל)
 1946:בשנת 1946 הוענק הפרס ל-11 סרטים, ומאז בכל פסטיבל הוא הוענק לכל היותר לשני סרטים. ייסורים (אלף סיוברג);סוף השבוע האבוד (בילי ויילדר); The Red Meadows (בודיל איפסן ולאו לאוריצן הבן); פגישה מקרית (דייוויד לין); María Candelaria (אמיליו פרננדז); ניצ'ה נגר (צ'טן אנאנד); The Turning Point (פרידריך ארמלר); La Symphonie Pastorale (ז'אן דלאנוי); תקוותם האחרונה (לאופולד לינדטברג); Men Without Wings (פרנטישק צ'אפ); רומא עיר פרזות (רוברטו רוסליני)
 1947: הפרס לא חולק
 1948: הפסטיבל לא התקיים
 1949: האדם השלישי (קרול ריד)
 1950: הפסטיבל לא התקיים
 1951: מיס ג'ולי (אלף סיוברג), נס במילאנו (ויטוריו דה סיקה)
 1952: Due soldi di speranza (רנאטו קסטלאני), אותלו (אורסון ולס)
 1953: שכר האימה (אנרי ז'ורז' קלוזו)
 1954: השער לגיהנום (טיינוסוקה קינוגסה)
 1955: מרטי (דלברט מאן)
 1956: עולם הדממה (ז'אק קוסטו ולואי מאל)
 1957: שכנוע ידידותי (ויליאם ויילר)
 1958: העגורים עפים (מיכאל קאלאטוזוב)
 1959: אורפאו נגרו (מרסל קאמי)
 1960: לה דולצ'ה ויטה (פדריקו פליני)
 1961: היעדרות כה ארוכה (אניר קולפי), וירידיאנה (לואיס בוניואל)
 1962: O Pagador de Promessas (אנסלמו דוארטה)
 1963: הברדלס (לוקינו ויסקונטי)
 1964: מטריות שרבורג (ז'אק דמי)
 1965: הפטנט (ריצ'רד לסטר)
 1966: על גברים ונשים (פייטרו ג'רמי), גבר ואישה (קלוד ללוש)
 1967: יצרים (מיכלאנג'לו אנטוניוני)
 1968: חלוקת הפרס בוטלה בשל אירועי מאי 1968
 1969: והיה אם... (לינדזי אנדרסון)
 1970: מ.א.ש (רוברט אלטמן)
 1971: המקשר (ג'וזף לוסי; הרולד פינטר)
 1972: Il Caso Mattei (פרנצ'סקו רוסי), La classe operaia va in paradiso (אליו פטרי)
 1973: אי הבנה (אלן ברידג'ס), הדחליל (ג'רי שצברג)
 1974: השיחה (פרנסיס פורד קופולה)
 1975: כרוניקה של שנים בוערות (מוחמד לחדר-המינה)
 1976: נהג מונית (מרטין סקורסזה)
 1977: פדרה פדרונה (האחים טביאני)
 1978: קבקבי העץ (ארמנו אולמי)
 1979: אפוקליפסה עכשיו (פרנסיס פורד קופולה), תוף הפח (פולקר שלונדורף)
 1980: כל הג'אז הזה (בוב פוסי), קאגמושה (אקירה קורוסאווה)
 1981: איש הברזל (אנדז'יי ויידה)
 1982: יול (יילמאז גוניי), נעדר (קוסטה גברס)
 1983: הבלדה על נראיימה (שוהיי איממורה)
 1984: פריז, טקסס (וים ונדרס)
 1985: מסע העסקים של אבא (אמיר קוסטוריצה) - פה אחד 1986: המיסיון (רולאנד יופה)
 1987: מתחת לשמש השטן (מוריס פיאלה) - פה אחד
 1988: פלה הכובש (בילה אוגוסט)
 1989: סקס, שקרים ווידאוטייפ (סטיבן סודרברג)
 1990: לב פראי (דייוויד לינץ')
 1991: ברטון פינק (האחים כהן) - פה אחד
 1992: כוונות טובות (בילה אוגוסט)
 1993: שלום לפילגש (צ'ן קייגה), הפסנתר (ג'יין קמפיון) - האישה הראשונה הזוכה בפרס
 1994: ספרות זולה (קוונטין טרנטינו)
 1995: מתחת לפני השטח (אמיר קוסטוריצה)
 1996: סודות ושקרים (מייק לי)
 1997: טעם הדובדבן (עבאס קיארוסטמי), הצלופח (שוהיי איממורה)
 1998: נצח ועוד יום (תיאודורוס אנגלופולוס) - פה אחד
 1999: רוזטה (האחים דארדן)
 2000: רוקדת בחשכה (לארס פון טרייר)
 2001: חדרו של הבן (נני מורטי)
 2002: הפסנתרן (רומן פולנסקי)
 2003: אלפנט (גאס ואן סנט)
 2004: פרנהייט 9/11 (מייקל מור) - פה אחד
 2005: הילד (האחים דארדן)
 2006: הרוח נושבת (קן לואץ')
 2007: 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (כריסטיאן מונג'יו)
 2008: בין הקירות (לורן קאנטה) - פה אחד
 2009: סרט לבן (מיכאל הנקה)
 2010: הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (אפיכאטפונג וויראסטהקול)
 2011: עץ החיים (טרנס מאליק)
 2012: אהבה (מיכאל הנקה)
 2013: כחול הוא הצבע החם ביותר (עבדלאטיף קשיש)
 2014: שנת חורף (נורי בילג'ה ג'יילאן)
 2015: דיפאן (ז'אק אודיאר)
 2016: אני, דניאל בלייק (קן לואץ')
 2017: הריבוע (רובן אוסטלונד)
 2018: המשפחה שלי (הירוקאזו קורה-אדה)
 2019: פרזיטים (בונג ג'ון-הו)
 2020: הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה
2021: טיטאן (ז'וליה דוקורנו)
2022: משולש העצבות (רובן אוסטלונד)
2023: אנטומיה של נפילה (ז'וסטין טרייה)
2024: אנורה (שון בייקר)
2025: זו הייתה רק תאונה (ג'עפר פאנאהי)

ראו גם
 פרס גרנד פרי
 אריה הזהב
 דב הזהב
קישורים חיצוניים


 ההיסטוריה של הפרס באתר פסטיבל קאן (כולל תמונות של עיצוב הפרס לאורך השנים)

הערות שוליים

*
דקל הזהב