אטאנקון

הרקע לפסק הלכה זה נטוע עוד בשלטונו של הקיסר יסחק כאשר הכריז על גזירת הפלאשים בתחילת המאה ה-15 וגרם ליהודים רבים להתנצר באזורים שנכבשו מאת ממלכת ביתא ישראל בייחוד באזור פוגרה על חופה המזרחי של ימת טאנה. באזורים שנכבשו הוקמו כנסיות וקהילות נוצריות, וכן גברו ההתנכלויות ליהודים שתרמו למגמת ההתנצרות בקרב היהודים. לאחר מכן תחת הקיסר הנוצרי זרע יעקב, ביתא ישראל ניהלו את מרד ציפורה העקוב מדם כנגד צבאות אתיופיה הנוצרית, לחימה כושלת שגרמה רק להטלת גזירות נוספות כנגד היהודים. הקיסר הוסיף לשמו את הכינוי "משמיד היהודים". על מנת לשמר את הקהילה היהודית ולמנוע מגמה של התבוללות והתנצרות הוציא הנזיר אבא צברה את פסק ההלכה המחייב כל אדם מהקהילה שבא במגע עם נוכרים להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל הקהילה. פסק הלכה זה הנשען על דיני הטומאה והטהרה הקיימים נהפך לחוד החנית של טהרת הקהילה היהודית מפני גורמים נוכריים. חומרה הלכתית זו מצויה גם בדברי חז"ל ביהדות הרבנית שהגדירו את הגויים בחזקת טמאי זב, ולפיכך הנוגע בגוי נטמא אף הוא בטומאת זיבה, עד שיטבול. אמנם מעולם לא היה איסור הלכתי לאדם להיטמא בטומאת זיבה, אך בימים שהיה בית המקדש קיים היו השלכות מרחיקות לכת להיותו של אדם מישראל טמא או טהור, במיוחד בקרב הכהנים, ולכן גזירה זו למעשה הביאה להימנעות מנגיעה בגויים.

 השלכות 
פסק הלכה זה ייצר יחסים חדשים בין יהודים לנוצרים וכאשר נדרשו לזרוע או לקצור יחד באותה חלקת האדמה, נהגו לסעוד זה לצד זה רק אנג'רה, פירות, ירקות וקפה. במידה ואחד הנוצרים נדרש להיכנס לאחד מהמבנים בכפר, התבקש לעמוד על ענפים טריים שהונחו על הקרקע לכבודו וסולקו בתום הביקור. מוסיפה על כך ד"ר הגר סלמון:

משה בר-יודא, שליח הסוכנות היהודית לאתיופיה בשנים 1957–1958 העיד על השלכות הלכה זו בדיווח משנת 1964:

בר-יודא מעיד כי יהודי אתיופיה חשדו בו כי הוא מתחזה ליהודי, כפי שנהגו מיסיונרים פרוטסטנטיים מאירופה שהגיעו לכפרי היהודים לפניו. לכן, לצד הכבוד הרב שחלקו לו כשליח מירושלים הקדושה, נהגו לחומרה בהתאם להלכות אטאנקון. באחד הכפרים ערכו לבר-יודא קבלת פנים חגיגית, ואחד היהודים קד לפניו ארצה, כנהוג לכבוד מלכים. ליתר ביטחון, מיהר האיש לטבול בנהר לפני שובו לכפר:

 ראו גם 
 טומאה וטהרה בביתא ישראל
 היימנות

 הערות שוליים 

קטגוריה:היימנות
קטגוריה:טומאה וטהרה