התקפת האצ"ל על יפו

ב-25 באפריל 1948 פתח אצ"ל בהתקפה על יפו כחלק מן המערכה על תל אביב במלחמת העצמאות. לאחר שלושה ימי לחימה הצליחו לוחמי האצ"ל לנתק את רובע מנשייה ולכובשו. אל מול מתקפת נגד של הצבא הבריטי ולחץ מדיני של הבריטים על מוסדות היישוב נסוג האצ"ל מעמדותיו ברובע ולוחמי ההגנה תפסו את מקומו. בהתקפה נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, רובם מאש הצבא הבריטי. ההשתלטות על יפו ועורפה הכפרי התבצעה על ידי חטיבות "ההגנה" במבצע חמץ שהחל ביום השלישי של המבצע. בעקבות התקפת אצ"ל ומבצע חמץ הואצה מגמת הבריחה של ערביי יפו שהביאה בסופו של דבר לכניעת העיר הערבית.

רקע היסטורי
שמאל|ממוזער|250px|מסגד חסן בק, ממנו צלפו כוחות ערבים על תל אביב (לאחר שיקום המבנה בעשור הראשון של המאה ה-21)
לפני מלחמת העצמאות חיו ביפו כ-95,000 תושבים, מעל 70 אחוז מהם היו ערביםעל מי סקר הכפרים משנת 1945 70 אחוז מתושבי יפו היו ערבים. - ראה [https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH002249756/NLI   סקר הכפרים באתר הספרייה הלאומית]. על פי החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 הייתה יפו אמורה להיות מובלעת של המדינה הערבית המוקפת בשטחי המדינה היהודית.

מייד לאחר החלטת החלוקה החלו מעשי איבה לאורך קו הגבול העירוני בין יפו לתל אביב . תושבי תל אביב סבלו במשך כל המערכה מיריות וצליפות בלתי פוסקות מיפו. בייחוד התפרסם מסגד חסן בק אשר מצריחו הגבוה צלפו כוחות ערבים על העוברים ושבים בתל אביב (1100 נפגעים בחמישה חודשים על פי יוסק'ה נחמיאס). ההפגזות והצליפות גרמו לפינוי חלק מתושבי השכונות הדרומיות של תל אביב, ויצרו בעיית פליטים מעיקה בעיר.

המצב הכלכלי בעיר יפו היה קשה והמורל ירוד. עוד לפני מתקפת האצ"ל רבים מתושבי שכונות הספר של יפו מנשייה ואבו כביר נטשו ועברו למרכז העיר ורבים מעשירי יפו ובני המעמד הבינוני נטשו את העיר וחלקם אף עברו למדינות שכנות.

מפקדת ההגנה העדיפה להשתלט על הכפרים מסביב ליפו במקום להסתער עליה ישירות, פעולה שהייתה כרוכה בהיתקלות עם הצבא הבריטי אשר שהה באזור.

במקביל, לאחר הצלחת ההגנה בכיבוש טבריה וחיפה, החליט האצ"ל לצאת להתקפה גדולה לכיבוש יפו, כדי להכלילה במדינה היהודית האמורה לקום. התוכנית הייתה לפרוץ בתחילה לעבר הים, לנתק את שכונת מנשיה, ולהפסיק את הצליפות על תל אביב ממסגד חסן בק. ובשלב שני, לפרוץ לתוך יפו ולכובשה. לפי התוכנית, במשך כל ההתקפה אמורה הייתה להתבצע הפגזה על יפו, שמטרתה מניעת תנועה צבאית סדירה בעיר, שבירת רוחם של חיילי האויב וגרימת אנדרלמוסיה ובהלה באוכלוסייה האזרחית, שתסייע לשתי המטרות הראשונות על ידי תנועת בריחה המונית.

ההתקפה
ההכנות להתקפה
שמאל|ממוזער|250px|בנין בית החולים ליולדות פרויד ששימש כבית חולים של אצ"ל בעת ההתקפה על יפו
250px|ממוזער|שמאל|לוחית זיכרון בכניסה לבית החולים לשעבר "פרויד"
שמאל|ממוזער|250px|טבלת הנצחה על מגדל השעון ביפו ללוחמי האצ"ל שנפלו בקרב על יפו
התקפת האצ"ל על יפו התאפשרה לאחר שתי פעולות מוצלחות של החרמת כלי נשק ואמצעי לחימה מהצבא הבריטי. ב-6 באפריל 1948 בוצעה ההתקפה על מחנה 80, זה חדרו לוחמי אצ"ל לבושים במדים בריטים ובסיוע שני משוריינים בריטים שנתפסו על ידי אצ"ל, למחנה 80 ליד פרדס חנה. הם פרצו למחסן הנשק והחלו להעמיס 62 רובים, 39 תת מקלעים, 21 מקלעי ברן, פגזי פיאט ותחמושת לרוב. כמו כן הוחרם זחל בריטי אחד. הבריטים תקפו את הכוח, והתפתח קרב קשה בו נהרגו מפקד המחנה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו. חייל אצ"ל אחד נהרג בפעולה.

ב-17 באפריל 1948 תקפו לוחמי אצ"ל בפיקודו של עמיחי פאגלין (גידי), רכבת נשק בריטית ליד חדרה. 120 לוחמים ושבעים מכוניות רוכזו בשוני. בק"מ ה-41 מחיפה נתקלה הרכבת במוקש קל, ונאלצה לעצור. מייד עם עצירתה פתחו עליה אנשי האצ"ל באש. הבריטים השיבו אש, ובחילופי היריות נהרגו שלושה בריטים ושלושה אנשי אצ"ל. אך רק לאחר שפאגלין איים כי הרכבת תפוצץ על נשקה, יצאו ממנה הבריטים כשידיהם מורמות לאות כניעה. ברכבת היו כ-6,000 פגזים למרגמות 3 אינץ'. בעזרת הבריטים הועמסו הפגזים למכוניות האצ"ל, והועברו בחשאי למרתפי היקב בזכרון יעקב. לפגזים אלה הייתה חשיבות מכרעת בהתקפה על יפו.

האצ"ל גייס כ-600 איש מאנשיו, וריכז אותם ב"מחנה דב" (על שם דב גרונר) ברמת גן (כיום שכונת קריית בורוכוב). הוקם בית חולים צבאי בבית החולים ליולדות פרויד (רחוב יהודה הלוי 9 בתל אביב), שנעזב עקב ההפגזות והצליפות מיפו. 

לוחמי האצ"ל צוידו בכ-180 רובים, כ-400 סטנים, 35 מקלעים, כ-2000 רימונים, ארבעה משוריינים, שתי מרגמות, שני מטולי פיא"ט ואלפי פגזי מרגמה.

ב-24 באפריל 1948 כונסו הלוחמים למסדר יציאה במחנה דב. במרכז עמדו עמיחי פאגלין (גידי) ומפקד האצ"ל מנחם בגין שנשא דבריו ליוצאים לקרב:

הלוחמים עלו על המכוניות ויצאו בשיירה ארוכה לתל אביב. בשעה מאוחרת בלילה הגיעו לבית הספר אליאנס בשכונת נוה צדק (כיום מרכז סוזן דלל) שם מוקמה המפקדה. בגלל הצורך בארגון הלוחמים, פריסת קווי טלפון והצבת המרגמות, נדחתה ההתקפה לשעה תשע בבוקר.

יום ההתקפה הראשון
ב-25 באפריל 1948 בשעה 9:00 החלו שתי מרגמות של 3 אינץ' להפגיז את יפו ולא פסקו במשך כל ימי ההתקפה. מפקד כוח המרגמות היה צבי אלטשולר (כינוי מחתרתי "יוחנן"), שהיה גם סגן מפקד מחלקת "דלק" (מודיעין האצ"ל), ולאחר מכן מפקד מחלקת "המס" (היחידה שהייתה אחראית על גיוס משאבים כלכליים). יש הטוענים שההפגזה על מסגד חסן בק הייתה החלטה עצמאית של אלטשולר, והיא זו שהביאה למעשה לתחילת המנוסה ההמונית של תושבי יפו. באותו הזמן החלו חיילי האצ"ל לתקוף את "צוואר הבקבוק" - האזור בין מנשיה לבין יפו מכיוון הים. שתי פלוגות יצאו מבית ספר אליאנס. הפלוגה בפיקודו של אליהו כ"ץ "גונדר עלי" נעה לאורך רחוב זרח ברנט, והפלוגה בפיקודו של אליהו טמלר-סנד "גונדר יהושע" נעה תחילה דרומה, ואחר כך לאורך רחוב ישיבת וולוז'ין בנווה צדק לכיוון תחנת הרכבת. כל פלוגה כללה שלוש מחלקות ובכל מחלקה 3 כיתות, אשר מנו כול אחת כ-6 לוחמים.

הפלוגות נעו במערך המוכר כיום בעגה הצבאית כ"אחד לפנים". הם נתקלו באש עזה מכלי נשק שונים בעיקר ממקלעי "שפנדאו". התברר שהכוחות הערבים, היו ערוכים כהלכה, והעמדות שלהם היו מאוישות ומצוידות היטב. גם ארגון העמדות שלהם הבטיח כי כל עמדה תקבל חיפוי מהאגפים ומהעורף. כתוצאה מכך כיתת החוד בפלוגתו של אליהו כץ נתקלה באש עזה ונעצרה. מהפלוגה של אליהו טמלר סנד נשלחה כיתה לכבוש עמדה מבוצרת, ולחפות ממנה על הכוח של אליהו כץ.

הפורצים נתקלו באש יעילה שנורתה לאורך הרחוב ממשוריין בריטי, נותקו מהכוח העיקרי והתבצרו בחנות עזובה. שני הכוחות ניסו לחבור על ידי השלכת רימונים. ואכן מספר לוחמים הצליחו בחסותם לחצות את הכביש. אולם המשוריין הבריטי התקרב אל אזור החציה. בתגובה לרימון שנזרק אליו, ירה המשוריין פגז אל חצר הבית. בשלב זה החלה גם עמדה ערבית סמוכה לרכז את אִשָׁהּ אל עבר החצר. המשוריין הבריטי ניסה להמשיך ולהתקרב אולם עצר לאחר שרימון נוסף הושלך לעברו. גם ניסיון לקרב את אחד ממשוריני האצ"ל אל אזור הקרב לא עלה יפה. ומאחר שהכוח שתפס את המבנה היה קטן ותחמושתו מצומצמת, נאלצו אנשי הכוח לסגת עם הרוגים ופצועים.

כיתת החוד בפלוגתו של אליהו טמלר סנד נותקה אף היא במהלך קרב עם עמדה אשר אוישה בחיילים עיראקיים. הלוחמים קעקעו את הקיר האחורי של המבנה, בו מצאו מחסה, וזחלו לחדר סמוך ממנו נמלטו לחצר מוקפת חומה. רימון שהושלך אל החצר הוטל בחזרה על ידי מפקד הכוח, שעזב אחרון את החצר. גם כאן, אל מול עדיפות הכוח הערבי, ביקשו הלוחמים סיוע של משוריין. המשוריין התקרב לעמדה הערבית עד כ-20 מטר ממנה, ופתח עליה בירי אש ממקלע "ברן". לאחר חצי שעה של חילופי אש, אזלה התחמושת במשוריין והוא נסוג. אחר כך, הגיע משוריין שני עם שלוש פצצות פיא"ט (מטול חי"ר אנטי טנקים). הפצצה השנייה פגעה במטרה והכוח פרץ לעמדה וכבש אותה. אולם עוד לפני שהספיק הכוח להתבסס בעמדה, הופיע באזור משוריין בריטי מצויד אף הוא בפיא"ט, ואילץ אותם לסגת. בשעות הצהריים חזרו שתי הפלוגות אל שטח ההפקר שבין יפו לבין תל אביב, והתארגנו למגננה מחשש להתקפת נגד ערבית בתגובה לניסיון לכיבוש יפו.

במהלך קרבות יום זה נהרגו זאב צוויג, אברהם מזרחי, מיכאל לסקה ושמואל ווכטפוגל.

יום ההתקפה השני
ב-26 באפריל 1948 חודשה ההתקפה. הקרב נמשך כל היום אך הכוחות לא הצליחו לכבוש כל עמדה טקטית חשובה, ונאלצו לסגת שוב. ברוב העיתונים הופיעו מאמרים של ביקורת ולגלוג על פעולת האצ"ל, עיתון "הארץ" פרסם כי "האצ"ל יצא להתקפה בכוחות שאינם מספיקים למבצע מסוג זה וההתקפה עצמה לא באה אלא רק להתחרות עם ההגנה על אהדת הציבור שהיא זכתה לו תודות לכיבוש חיפה". העיתון "דבר" של מפלגת מפא"י, כינה את ההתקפה "הצ'יזבאט הצבאי הלאומי". עיתון על המשמר של מפ"ם, כתב כי "זה היה יום של פרובוקציה גדולה וקלון גדול ועם קוביוסטוסים [מהמרים] צבאיים וציבוריים אין מגע, אין שיתוף ואין הסכם". מפקדת ההגנה פרסמה הודעה לעיתונות כי "האצ"ל ריכז כוחות מכל הארץ ולפי התכונה של אצ"ל ברחובות תל אביב נתקבל הרושם שיותר מאשר התכוון לרחוב בוסטרוס ביפו, התכוון לרחוב אלנבי בתל אביב".

גם הלח"י שלא שותף בהתקפה הודיע כי "אצ"ל עשה שגיאה צבאית בפתחו בקרב על דעת עצמו מתוך חישוב שיוכל לכבוש בעצמו את יפו המבוצרת".

המשבר
שמאל|ממוזער|250px|האנדרטה לזכר מגיני תל אביב וכובשי יפו מאת הפסל מיכאל קארה, בגן הכובשים
שמאל|ממוזער|250px|החלק האחורי של האנדרטה, עם סמלי המדינה, ההגנה, האצ"ל ותל אביב
עם כישלון ההתקפה השנייה כינס מפקד אצ"ל מנחם בגין את מפקדי הארגון, ומסר להם כי נפגש באתו יום עם ראשי ההגנה, אשר נתנו הסכמתם להמשכת הקרב. וזאת, אם יש סיכוי לפרוץ במשך עשרים וארבע השעות הקרובות את קווי האויב. אולם, הוסיף בגין:
לאחר התייעצות של המפקדים בראשותו של עמיחי פאגלין (גידי), נתקבלה דעתו של בגין, והוחל במתן פקודות להסיג את כוחות האצ"ל מקו החזית, ולהשאיר ב"בית הספר אליאנס" כוחות מצומצמים. אבל הלוחמים סירבו לבצע את פקודת הנסיגה, ומדי פעם הופיעו משלחות לוחמים בחדר המפות שבו ישבה מפקדת המבצע, ובקשו לתת להם עוד ניסיון אחד. לבסוף חזר "גידי" מסיור בקו החזית, והציג תוכנית חדשה לפריצה. התוכנית התבססה על התקדמות לעבר יפו, על ידי פריצת קירות הבתים המחוברים זה לזה. במעברים בין הבתים יוקמו קירות משקי חול שיהוו מחסומים בפני ירי, וכך יתאפשר מעבר הכוחות ללא צורך להילחם על כל עמדה ערבית. לאחר דיון נתקבלה החלטה לבטל את הנסיגה ולפתוח למחרת בהתקפה נוספת לפי התוכנית החדשה.

יום ההתקפה השלישי
ב-27 באפריל 1948 בשעה 15:00 החלה ההתקפה השלישית והמכרעת. הקרב התנהל כל הלילה ורק לפנות בוקר, ב-28 באפריל 1948 בשעה 7:00 הצליחו הכוחות להגיע לים, ולנתק את שכונת מנשיה מיפו. מיד הוחל בסריקת השכונה. נלקחו כחמישים שבויים, רובם נושאי נשק. השבויים הוכנסו לאחד מבתי "כרם התימנים", שהותקנו בו סורגים ושמירה. עם הקמת מחנה השבויים הכללי של צה"ל הם הועברו לרשותו.

לאחר קרב קצר נכבש מסגד חסן בק ודגל עברי הונף על צריחו לרווחתם של תושבי תל אביב. כל אותו זמן נמשכה הפגזת המרגמות על יפו. מנוסת תושבי יפו נמשכה, והם נמלטו באוניות דרך הים למצרים ולבנון.

ב-27 באפריל 1948 נכנס לתוקף ההסכם בין האצ"ל להגנה, ובו נקבע כי "בכל מקום בו מוצבות עמדות של האצ"ל - הן עומדות לפקודת מפקדת החזית של ההגנה באמצעות המפקד של עמדות האצ"ל".

ב-28 באפריל 1948 החלו כוחות ההגנה במבצע חמץ, בו נכבשו כל הכפרים הערביים באזור יפו: סלמה, יאזור, סקיה, כפר עאנה, חיריה ועוד. הדרך אל יפו נותקה למעשה, והתאפשרה רק בחסות הבריטים.

תגובת הבריטים
לפי תוכנית החלוקה, אמורה הייתה יפו להישאר על כנה כמובלעת ערבית המוקפת במדינה היהודית (אם כי שכונת מנשיה נועדה להיות חלק מהמדינה היהודית), מעבר לכך, הדרך מירושלים ליפו נועדה להיות ציר ההתפנות של כוחות המנדט מירושלים (דרך נמל יפו) בסיום המנדט. לכן הצבא הבריטי קיבל הוראה למנוע מהיהודים לכבוש את העיר.

ב-27 באפריל 1948 הודיעו הבריטים לישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב כי הצבא הבריטי ימנע בכוח את כיבושה של יפו. מפקד הכוחות הבריטים בעיר אמר כי: "קיבלתי פקודה להציל את העיר (יפו) בשביל הערבים בכל מחיר, בייחוד לאור העובדה שהיהודים כבשו את חיפה".

האצ"ל סירב לקבל את האולטימטום הבריטי שנשלח אליו ובו דרישה לסגת ממנשיה. בתגובה השיטו הבריטים שתי אניות מלחמה לנמל יפו, וצבא רב החל לנחות בחוף. 4,500 חיילים בריטים ניצבו להגנת יפו ומטוסים בריטים חגו מעל מנשיה. ב-29 באפריל 1948 בשעה 08:00, פתחו הכוחות הבריטים בירי תותחים, משוריינים וטנקים לעבר עמדות האצ"ל במנשיה. חיילי האצ"ל פוצצו בתים שהריסותיהם חסמו את הדרך לבריטים. אולם בפעולות אלו סבלו אבדות כבדות, הרוגים ופצועים רבים. האצ"ל שלח אולטימטום לבריטים, ובו הודיע כי יתחיל להפגיז את אזור המושבה הגרמנית ביפו (הסמוכה לנווה צדק), שם רוכז הכוח הבריטי. הבריטים הפסיקו את ההפגזה ונפגשו עם נציגי ההגנה. הם דרשו בתחילה פנוי כל כוחות האצ"ל ממנשיה. אבל אחר כך, הסתפקו במסירת משטרת מנשיה ופתיחת הרחוב הראשי בשכונה למעבר כלי רכב. האצ"ל הגיב לדרישה זו בפיצוץ בניין משטרת מנשיה ובפיצוץ בתים לאורך הרחוב, וההריסות מנעו למעשה את התנועה ברחוב הראשי, רחוב המרד של ימינו. כשנוכחו הבריטים בעמידה העקשנית של האצ"ל, הם נסוגו מדרישותיהם, פרט לדרישתם שאנשי אצ"ל ייסוגו מעמדותיהם וימסרו אותן להגנה. לכך נתנה מפקדת האצ"ל את הסכמתה, לאור ההסכם עם ההגנה. כוחות האצ"ל יצאו ממנשיה ועברו במצעד ברחובות תל אביב.

כניעת יפו
250px|ממוזער|שמאל|ביום חמישי, ד' באייר תש"ח (13.5.1948) יום לפני הכרזת המדינה, נחתם בבית מספר 1 בשדרות ח"ן בתל אביב הסכם הכניעה של העיר יפו. במדים, צבי אורבך ממפקדי ההגנה
שמאל|ממוזער|250px|מוזיאון אצ"ל בתש"ח - "בית גידי", על חוף הים
אוכלוסייה החלה לברוח מיפו עוד בחודשים הקודמים. עד ראשית אפריל ברחו כמעט 30,000 תושבים. בחודש אפריל גבר קצב הבריחה ועוד 15,000 ברחו במהלך החודש לפני פרוץ הקרבות. הקרבות בסוף אפריל האיצו אף יותר את קצב הבריחה: לאחר כיבוש מנשיה ומבצע חמץ נותרו ביפו כ־14,000 תושבים ובזמן כניעתה נותרו בה רק כ־3,000 תושבים (לעומת כ־73,000 בתחילת דצמבר 1947). רוב האוכלוסייה, ובכלל זאת, ראש העיר וחברי "הוועדה הלאומית" ברחו. בעיר לא היה חשמל ואספקת המים נפגעה קשה. כל המוסדות הציבוריים היו משותקים, ובעיר השתוללו כנופיות שוד ורצח. נציגי הערבים הנשארים, פנו בתזכירים למוסדות בינלאומיים שונים, לשלטונות הבריטיים, לנציגויות וקונסוליות, וכללו בפניותיהם בקשות לפירוז העיר ופיקוח בינלאומי, אבל כל זה לא הועיל.

ב-12 במאי 1948 הודיעו נציגי הערבים למפקדת ההגנה של אזור תל אביב על נכונותם למשא ומתן על כניעת העיר. לאחר משא ומתן מייגע נחתם הסכם הכניעה ב-13 במאי 1948.

ב-14 במאי 1948, בשעה שדוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל, נכנסה שיירה של כוחות האצ"ל וההגנה ליפו. לאחר כניעת יפו עזבו את העיר המשטרה והצבא הבריטיים ובעיר הוכרז משטר צבאי. מרכז העיר הופקד בידי האצ"ל, שהקים את מטהו בבניין בית המשפט, ושאר חלקיה - לידי ההגנה, שהמטה שלה התמקם בבית הדואר הראשי. השלטון הצבאי נמשך כשנה.

בהתקפת האצ"ל על מנשיה נהרגו 33 מלוחמיו (15 בכיבוש, 17 בקרבות עם הבריטים על השכונה ולוחמת אחת בעת שהרכיבה רימון בבית מלאכה של הארגון) ונפצעו 75. אחד הנופלים, נחמיה יעקובי, מקום קבורתו לא נודע. בין הנופלים היו מפקד האצ"ל במחוז תל אביב, יוסף לוי (גונדר עוזי) באתר יזכור והכדורגלן נתן פנץ, שנהרגו מאש הבריטים. יפו עצמה לא נכבשה למעשה, אלא נכנעה. לאחר ההתקפה על העיר עדיין נותרו בה כוחות לוחמים שהצליחו להדוף התקפות (בפרט התקפת הנגד על א-ריש במבצע חמץ), אולם העיר כולה הייתה על סף התמוטטות. התקפת האצ"ל, על אף הטעויות הקשות שליוו אותה, תרמה תרומה ניכרת לכניעת העיר, משום שלאחריה לא נותר בה כוח לוחם, בשל הבריחה ההמונית.

הנצחת הנופלים
שמאל|ממוזער|250px|אנדרטת הנצחה ל-41 לוחמי האצ"ל שנפלו בקרב על יפו וביתר הקרבות באזור תל אביב במלחמת העצמאות
ב-1 במאי 1948 הובאו לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק חמישה מההרוגים, נוח גריזק, אפרים הירש, ציונה יפת, אברהם מטרסו ויעקב גולדשטיין, בגלוי ובטקס צבאי מלא שכלל מטח כבוד.
ב-1983 הוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח ("בית גידי") באחד הבתים הבודדים שנשארו במנשיה. במוזיאון תצוגת כלי נשק, מפות, תמונות לוחמי וזירות הקרבות, חיזיון אורקולי והרצאות לקבוצות מבקרים על פעולות האצ"ל במלחמת העצמאות בכלל ובהתקפה על יפו בפרט.
 בסמוך לכניסה למוזיאון, בגן צ'ארלס קלור, נמצאת אנדרטת הנצחה ובה שמות 41 הנופלים חללי האצ"ל בהתקפה על יפו וביתר הקרבות באזור תל אביב.
 על מגדל השעון ביפו נמצאת טבלת זיכרון ובה שמות חללי האצ"ל בהתקפה על יפו, שהוצבה לרגל חמש שנים לכניעת יפו.
 ב"גן הכובשים" בתל אביב, בסמוך למסגד חסן בק, ניצבת אנדרטת זיכרון משותפת ללוחמי ההגנה והאצ"ל "למגיני תל אביב ולכובשי יפו", ועליה חקוק הפסוק: מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ (שמואל ב א 23). בצד האחורי של האנדרטה חקוקים סמלי מדינת ישראל, עיריית תל אביב, האצ"ל וההגנה.

ראו גם
 תל אביב במלחמת העצמאות

לקריאה נוספת
 דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי: חלק שישי, עמ' 98–111, 1980.
 מנחם בגין, המרד, עמ' 428–470, 1978.
 יוסף אוליצקי, ממאורעות למלחמה, פרקים בתולדות ההגנה על תל אביב, 1949.
ארנון גולן, יעקב פלג, אלון קדיש, אלון ויונה בנדמן (עורכים), המערכה על יפו בתש"ח, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2017.

קישורים חיצוניים
 עמיחי אתאלי, הקרב שנשכח - ריאיון עם יוסקה נחמיאס, מפקד בקרב האצ"ל על יפו. מעייני הישועה שמ"ה, ז' ניסן תשס"ח
 יוסף עברון, גידי והמערכה לפינוי הבריטים מארץ ישראל, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2001, עמ' 306–343
 יוסף עבו עברון, 60 שנה למערכה על יפו, מזכר, 15 באפריל 2004

סרט נדיר שצולם במהלך מבצע "חמץ", בערוץ היו טיוב של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
אריה יצחקי, המערכה לשחרור יפו . 2019

 הערות שוליים 

יפו
יפו
יפו
קטגוריה:אצ"ל: פעולות
קטגוריה:יפו: היסטוריה