טוניקה (בגד)

ממוזער|שמאל|200px|תלבושת משוחזרת של חייל רומאי - טוניקה אדומה
טוּניקה (מלטינית: tunica; בעברית: ירכית) היא סוג ביגוד המכסה חלק מפלג הגוף העליון ושוליו אינם מוכנסים למכנסיים. במקורות היהודים טוניקה נקראת "כותנת" או "חלוק".

בעת העתיקה הטוניקה הייתה פריט לבוש בסיסי ונפוץ, שנלבש בידי כל שכבות האוכלוסייה, מעבדים ועד קיסרים, ואורכה השתנה אך בדרך כלל הגיעה עד הברכיים, מה שהבדיל אותה מהמושג המאוחר יותר של "חולצה".

הטוניקה הרומית הקצרה, שנקראה "טוניקה אקסומיס", הייתה נפוצה בקרב חיילים ועבדים בשל הנוחות והתנועה שאפשרה. בטוניקות הרומיות הפשוטות היו שני פסי אורך סגולים שנקראו "קלאבי" (Clavi), שסימלו מעמד חברתי גבוה יותר. הטוניקה בתקופת הרפובליקה הרומית הייתה לרוב בגוון לבן פשוט, אך בתקופת האימפריה הרומית התחילו להשתמש בצבעים נוספים כמו אדום וכחול. בניגוד לרומאים, היוונים הקדומים העדיפו להשתמש בחגורות כדי להתאים את הכיתון למידות הגוף וליצור קפלים מחמיאים.

חיילים, עבדים ועובדים בעבודות גופניות לבשו טוניקות קצרות, שאורכן היה גבוה במעט מגובה הברך; בני המעמדות העליונים לבשו טוניקות ארוכות עד לקרסול, אלא אם נדרשו לרכוב על סוס או לעסוק בפעילות אחרת שטוניקה כה ארוכה הייתה מגבילה.

טוניקות משמשות מאז העת העתיקה ועד לימינו כמדי צבא ("ירכית") או כמורה ("גלימה").

באופנה המודרנית, רווח השימוש בטוניקות לנשים, כבגד לשעות הפנאי ולעיתים גם כבגד ערב.

 היסטוריה 

 תרבות רומית 
ברומא העתיקה, האזרחים הפשוטים לבשו רק טוניקה, בעוד שהאליטה הרומית לבשה אותה מתחת לטוגה. טוניקה קצרה סימלה מעמד נמוך או צבאי, בעוד שטוניקה ארוכה עם פסים (clavo) סימלה מעמד גבוה.

בהדרגה, הטוניקה הפכה לבגד העיקרי, והטוגה איבדה מחשיבותה.

בתחילת תקופת האימפריה הרומית, במאה ה-1 לפני הספירה, הטוניקה הייתה קצרה ופשוטה, אך עם הזמן היא התארכה ונוספו לה השפעות מהמזרח, כולל שרוולים ארוכים ובדים רקומים.

צמר היה החומר העיקרי ממנו נארגו הטוניקות, במיוחד לאזרחים פשוטים ולחיילים. ברחבי אירופה במזג אוויר קר היו הטוניקות מצמר במרקמים שונים. בד צמר, המכונה גאוספה, היה יריעה שעירה ארוכה אשר שימשה לכיסויים חמים ולגלימות כבדות. הטוניקה החלה באותה תקופה להיארג בסגנון גאוספה ונלבשה בחלקים הצפוניים של איטליה וככל הנראה על ידי החיילים במהלך החורפים בגאליה.

פשתן וכותנה שימשו בעיקר בטוניקות קלות יותר, שנלבשו באקלים חם יותר.

טוניקות יוקרה נארגו מחוטים עדינים ולעיתים גם ממשי שנשזר בזהב (כפי שהיה נפוץ בתקופתו של הקיסר קומודוס). המעמדות הגבוהים לבשו טוניקות לבנות, ולעיתים ניתנו טוניקות סגולות למלכים מזרחיים. צבע כהה סימל עובדים.

פריטי לבוש רבים של נשים, כגון הטוניקה והמעטפת, היו זהים לבגדי גברים, והיו מובחנים רק על ידי גודל או אורך. היו מספר צורות שונות של טוניקה שלבשו נשים, אבל המחקר שלהן מסובך בשל העובדה שדיוקנאות של נשים בדרך כלל מציגות אותן לבושות עם מעיליהן, מלבנים גדולים של בד עוטף, שמסתירים הרבה מפרטי הבגדים שמתחתיהם. האזורים שהמעילים הסתירו לרוב היו הכתפיים והזרועות והם אלו המסייעים לזהות את הצורות השונות של הטוניקה.

בעוד שנראה שגברים העדיפו טוניקות לבנות, נשים היו נוטות יותר לבחור מגוון רחב יותר של צבעים. נראה שצבעים מסוימים, כגון סגול וצהוב, היו מזוהים לרוב עם לבוש נשי. רוב הנשים לבשו טוניקות בצבע אחד, עם פסים מלפנים ומאחור. העשירים השתמשו בבד עם הדפס של צבע או בדגם חוזר הנוצר על ידי צורת האריגה. ) למשל, נשות החצר של תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית (המאה ה-11) לבשו טוניקות עם דוגמה גאומטרית, ציפורים כחולות על קרקע ורודה חיוורת, ציפורים אדומות על רקע ירוק ודוגמת עלווה.

טוניקה עם שרוולים מרווחים מתוארת באמנות עד סוף המאה השלישית לספירה, כאשר בתחילתה הטוניקה התקצרה למחצית הברך במקום עד הברך והחלו להתווסף טוניקות בעלות שרוולים צמודים אשר כיסו את הזרועות.

חלק מהנשים מוצגות בבירור לובשות תת-טוניקה (טוניקה הנלבשה מתחת לטוניקה). במאה הרביעית התת-טוניקה בהדרגה נהפכה לגלויה יותר כאשר הופיעה עם טוניקות ארוכות שרוולים. בתמונות צבעוניות, נראית התת-טוניקה בצבע לבן (כנראה פשתן), ולעיתים קרובות גם עם עיטור צבעוני סביב הצוואר.

לרוב, הגברים חגרו את הטוניקה במותניים. חגורה רופפת נחשבה לסימן של רשלנות, ואילו בטקסים דתיים ולוויות נלבשה הטוניקה ללא חגורה.

לעומת זאת נשים רומיות תמיד קשרו את הטוניקות שלהן גבוה מתחת לחזה, ולא במותניים. תיאורים של נשים לובשות את הטוניקה שלהן עם חגורה במותן או בירכיים עשויים להיות של אלות, כוהנות, דמויות מיתולוגיות או דמויות שהועתקו ממודלים הלניסטיים. במאות הראשונה עד השלישית, חגורות היו לא יותר מאשר בד הקשור בקשר שונית עם קצוות קצרים בלבד, ככל הנראה בצבע המנוגד לטוניקה.

הטוניקה מופיעה בפסלים, תבליטים וציורי קיר, כאשר תיאורי פסים ושרוולים השתנו בהתאם לתקופה ולמעמד

 תרבות האינקה (אמריקה הדרומית) 
הטוניקות מופיעות גם כפריט לבוש חשוב בתרבות של בני שבט האינקה. טוניקות הגברים היו אחד מסוגי הבדים המעוטרים החשובים ביותר עבורם. אלו שימשו כמתנות מלכותיות מאת שליט האינקה לחיילים, פקידים ונכבדים, כהוקרה על שירותם. דגמי הקישוט של האינקה היו לרוב גאומטריים ומסודרים.

שיטת האריגה של האינקה כללה שזירת חוטים משולבת (interlocked tapestry), מה שאפשר צפיפות גבוהה של חוטים וגימור נקי משני צדי הבד. לקישוטים השתמשו גם ברקמה מיוחדת לאורך הקצוות, שאינה אופיינית לטוניקות. מאפיין טכני חשוב של טוניקות האינקה היה כיוון האריגה - הן נארגו כך שהחוטים הוצבו אופקית לכיוון לבישת הבגד

 המאה ה-20 
במהלך המאה ה-20, הטוניקה חוותה חידוש עם התפתחות עולם האופנה. טוניקות בסגנונות עכשוויים ובדים מודרניים החלו להופיע על מדפי החנויות, מה שהפך את הטוניקה לפריט אופנתי נפוץ גם בקרב נשים וגם בקרב גברים. היא נותרה פופולרית בזכות הנוחות שהיא מספקת והיכולת לשלבה במגוון סגנונות והקשרים.

 שימוש מודרני 
בעידן המודרני, הטוניקה משמשת לא רק כבגד יומיומי אלא גם כחלק מלבוש רשמי או חגיגי, בעיקר בקרב תרבויות שונות ברחבי העולם ששומרות על מסורת הלבוש המסורתי. זאת מבלי לוותר על אלמנטים מודרניים וחדשניים שמשולבים בעיצוב.

בנוסף, בתחילת המאה ה-21, דגמים של טוניקות הפכו לנפוצים בעולם האופנה העכשווי, תוך שילוב עיצובים אתניים ומודרניים שהביאו להתחדשות בפופולריות של הבגד. הטוניקה מציעה גם גרסאות מחודשות לשימוש באירועים מיוחדים, כאשר מעצבים יוצרים דגמים המשלבים חידושים בחומרים ובקישוטים, מה שמעניק לה מראה יוקרתי ומודרני.

 עיצוב וטכניקה 
בצורתה הפשוטה ביותר, טוניקה היא שני מלבנים של בד תפורים יחד, או מלבן בד מקופל ותפור ליצירת צינור, עם חריצים לראש ולזרועות. אם גוף הטוניקה רחב, הוא יהיה רחב מדי עבור הכתפיים, ויצור באופן טבעי שרוולים קצרים. עם זאת, לעיתים קרובות מאוד, רוחב הבד הורחב לכיוון חורי הזרוע, כדי להאריך מעט את השרוולים מבלי להרחיב את גוף הטוניקה. ניתן גם לארוג ולתפור שרוולים נפרדים אל הטוניקה.

בגרסאות המוקדמות יותר, החיבור בין החלקים נעשה על ידי תפירה של הכתפיים בלבד. פסלי דיוקן מהתקופה הרומית מראים כי התפרים בכתפיים היו מאפיין עיצובי ברור של הטוניקה

מאוחר יותר, במאה החמישית לספירה התפתחה טכניקה של אריגת יריעה אחת שלמה, ללא צורך בתפירה מרובה. תהליך האריגה של הטוניקה כלל שימוש בנול זקוף, שבו האורג עמד והחל את האריגה מלמעלה כלפי מטה. תהליך זה אפשר ייצור של טוניקה ללא תפרים אשר נקראה טוניקה קופטית.

רוב הטוניקות שנמצאו עד היום, הן מהתקופה הרומית המאוחרת, במיוחד במצרים, ונארגו בשיטה זו. הן נארגו כיריעה אחת, כאשר כל אורך הבגד היה למעשה רוחב הבד, שתאם את רוחב חוטי השתי, המתוחים על הנול. תהליך הייצור התחיל באריגת השרוול, ולאחר מכן הורחב האריג משני הצדדים כדי ליצור את גוף הטוניקה. פתח הצוואר נעשה תוך כדי האריגה, והיה בעל חיזוק מיוחד כדי למנוע פרימה של הבד. בסיום האריגה, הבד קופל לשניים, ואז נתפרו הצדדים ומתחת לזרועות, מה שהעניק לטוניקה את צורתה הסופית.

בגלל שיטת האריגה, הרוחב המקורי של הבד קבע את מידות הבגד, ולא בוצעו חיתוכים משמעותיים כדי להתאים את הצורה. שיטה זו שמרה על עמידות הטוניקה והפחיתה צורך בתפרים שעלולים להיפרם. ובטוניקות עם פסים (clavo) הפסים נארגו כחלק מהבגד.

קישורים חיצוניים

 Heilbrunn Timeline of Art History, פורטל המספק סקירה היסטורית על טוניקות עתיקות ואופנה בעת העתיקה 


הערות שוליים

קטגוריה:ביגוד
קטגוריה:רומא העתיקה: תרבות
קטגוריה:יוון העתיקה: תרבות