זכות הציבור לדעת

זכות הציבור לדעת היא זכותו של אדם, ושל הציבור כולו, לקבל מידע הרלוונטי לצרכיו ולתחומי העניין שלו. לזכות זו היבטים אחדים:
 זכותו של האזרח לקבל מידע מרשויות השלטון על פעולתן. מימוש עיקרי בישראל של זכות זו נעשה בחוק חופש המידע. 
 זכותו של אדם לקבל מידע באמצעי התקשורת, בנושאים שבהם עוסקים אמצעי התקשורת. זכות זו מתנגשת לעיתים באינטרסים אחרים, כגון ביטחון המדינה או הזכות לפרטיות, ונדרשת הכרעה בדבר האיזון הנכון בין שתי הזכויות. זכות הציבור לדעת משלימה את הזכות לחופש הביטוי.

את הביטוי "זכות הציבור לדעת" טבע בשנת 1945 קנט קופר, שעמד בראש סוכנות הידיעות "אסושיאייטד פרס". מבחינה משפטית טהורה, השימוש במונח "זכות הציבור לדעת" אינו נקי מקשיים, להבדיל מהשימוש במונחים "אינטרס הציבור לדעת" ו"זכות הפרט לקבלת מידע".

אחד העקרונות להעברת מידע לאזרחים הוא פישוט ניהולי.

רקע
זכות הציבור לדעת נובעת מן ההנחה הגלומה בבסיסו של המשטר הדמוקרטי לפיה האזרחים ולא השלטון קובעים מה רצוי להם, לפיכך זכותו של האזרח להיות מודע למתרחש בזירה הציבורית היא תנאי מוקדם להשתתפותו בחיים הציבוריים. ידע זה מסייע לאזרח לבחור את נציגיו לשלטון באופן מודע ועל פי העדפותיו המצפוניות, בנוסף חופש המידע עוזר למנוע מאנשי השררה לנהוג באופן בלתי ראוי ובניגוד לאינטרס הציבורי. זכות הציבור לדעת היא מרכיב מזכויות אזרחיות אחרות כגון חופש הביטוי, חופש העיתונות, חופש התנועה וחופש ההתארגנות.

ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-10 בדצמבר 1948, עוסקת, בסעיף יט שלה, גם בזכות הציבור לקבל מידע: 

כלים להסדרת קבלתו של מידע

חוק חופש המידע
 לחוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 קובע "לכל אזרח ישראלי או תושב הזכות לקבל מידע מרשות ציבורית בהתאם להוראות חוק זה".

בנוסף לזכות זו, קובע סעיף 5 לחוק: "רשות ציבורית תפרסם דין וחשבון שנתי שיכלול מידע על אודות פעילותה ותחומי אחריותה והסבר על תפקידיה וסמכויותיה".

בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:

על פי רוב, במידה ומדובר במידע מסווג, בעל חשיבות לאומית או כדבר המסוכן למדינה, לרוב לא ניתנת הרשאה לגישה למידע על-פי חוק הגנת הפרטיות וצו איסור פרסום, אלא במידה וקיים סיווג ביטחוני מתאים. על-מנת לקבל הרשאה למידע מסוים ופחות מסווג, במידה ומבקש המידע הוא סטודנט הלומד באחד מהמוסדות המוכרים על ידי המועצה להשכלה גבוהה או עיתונאי חבר באגודת העיתונאים, מסירת המידע ניתנת ללא תשלום בהצגת התעודות המתאימות.

צו איסור פרסום
צו איסור פרסום מורה לאמצעי התקשורת שלא לפרסם מידע מסוים, בנימוק שיש בו כדי לסכן חיי אדם, לשבש חקירה משטרתית וכדומה. בקשה להוציא צו זה מוגשת לבית המשפט על ידי רשויות השלטון או על ידי אדם מסוים. אל מול נימוק זה נדרש בית המשפט לשקול את זכות הציבור לדעת.

הזכות לקבל מידע ציבורי
בג"ץ אולפני הסרטה בישראל

ב-12 בספטמבר 1962 באו לשכונת סומייל בתל אביב שוטרים בלווית פקידי ההוצאה לפועל, על מנת לבצע צו פינוי נגד אחד מתושבי השכונה. תושבי השכונה חשו לעזרתו של המפונה תוך גילוי התנגדות פיזית. השוטרים הגיבו להתנגדות זו ביד קשה. האירוע צולם על ידי צלם של יומן כרמל - הרצליה. קטע בן דקה אחת ביומן שעמד בפני הקרנה, תיאר את האירוע ובין היתר הראה כיצד נגררה אישה בידיה וברגליה ותוך כדי כך שמלתה הופשלה ורגליה נחשפו. המועצה לבקורת סרטים ומחזות פסלה קטע זה להקרנה ונימקה זאת בכך שהקטע "פוגע בטעם הטוב וכן משום שאינו משקף את הבעיה בכללותה ועל כן עלול הוא להטעות את דעת הציבור ולפגוע בו". חברת "אולפני הסרטה בישראל בע"מ", בעלת היומן, הגישה עתירה לבג"ץ נגד הפסילה. בדיון הופיעו בין באי כוח העותרת עורך הדין שמואל תמיר ומטעם המשיבה עורך הדין מישאל חשין. בית המשפט, ברוב דעות, קיבל את העתירה והתיר את הקרנת הקטע, בפסק דין תקדימי (בג"ץ 243/62) שקבע כללים לחופש הביטוי ולזכות הציבור לדעת בישראל. בביקורתו על המועצה לבקורת סרטים ומחזות כתב השופט משה לנדוי:

בהמשך פסק הדין הוסיף השופט לנדוי:

שיקולי ביטחון המדינה אל מול זכות הציבור לדעת

העיקרון של זכות הציבור לדעת עמד במרכזה של עתירה לבג"ץ שהגישה ח"כ זהבה גלאון כנגד ועדת וינוגרד, בדרישה שהוועדה תפרסם את הפרוטוקולים של דיוניה. בפסק הדין ציינה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש:

הזכות לקבלת מידע על אדם ספציפי
אמצעי התקשורת מרבים לדווח על אירועים הקשורים באדם ספציפי. דיווח כזה עלול לפגוע בפרטיותו של אדם זה, לפגוע בשמו הטוב ולעיתים אף לסכן את חייו. אל מול השיקולים להגנה על כבודו וגופו של אדם זה עומדת זכות הציבור לדעת, ונדרשת הכרעה בדבר האיזון הנכון בין שתי הזכויות.

הזכות לשם טוב לעומת זכות הציבור לדעת
באופן כללי ככל שחשיבות המידע גוברת כך קטנה ההתחשבות בזכות לשם טוב. לעומת זאת כשהתועלת קטנה או שיש ספק בעצם קיומה גוברת ההתחשבות בזכות לשם טוב. בנוסף נלקחים בחשבון מידת הוודאות של נכונות המידע ומידת הנזק שעלול להיגרם לאדם מפרסום הפרטים.

בשנת 1980 פרסם העיתון "מעריב" ידיעה שבה נאמר: "חברי הכנסת משה שחל ויוסי שריד טוענים כי הגיע לידיהם חומר המוכיח שיהושע בן-ציון קיבל חנינה ושוחרר מן הכלא בעקבות התערבותו האישית של ראש הממשלה מנחם בגין, מפני שתרם סכומי כסף גדולים לליכוד ולתנועת החרות". לימים התברר שמידע זה אינו נכון. בן ציון תבע את העיתון על פרסום לשון הרע ופגיעה בשמו הטוב. השופטת שושנה נתניהו דחתה תביעה זו וכתבה בפסק דינה:

 ראו גם 
 התנועה לחופש המידע
 חוק חופש המידע
 האגודה לזכות הציבור לדעת

לקריאה נוספת
 זאב סגל, זכות הציבור לדעת באור חוק חופש המידע, לשכת עורכי הדין בישראל, 2000.
 זאב סגל, "זכות האזרח לקבל מידע בעניינים ציבוריים", עיוני משפט י (1984).
 רוברט אלבין, כרוניקה של דלדול התבונה: אתיקה בפרקטיקה העיתונאית, הקיבוץ המאוחד, 2004.
 חיים פאל, "זכות הציבור לא לדעת", הפרקליט ל"ט (תשמ"ט) 525.
  David M. O’Brien, The Public’s Right to Know: The Supreme Court and the First Amendment, New York: Praeger, 1981.
  Kent Cooper, The Right to Know, New York: Farrar, Straus and Cudahy, 1956

 קישורים חיצוניים 
 האח הקטן - על פרטיות, מידע וזכויות אדם אחרות
 זכות הציבור לדעת: הרהורים בעקבות עע"מ 398/07 התנועה לחופש המידע נ' רשות המיסים

 צוריאל ראשי, "זכות הציבור לדעת" בתקנוני האתיקה העיתונאית לעומת "חובת הציבור לדעת" במשפט העברי, באתר דעת
 מתן סטמרי "זכות הסיקור לדעת" אתר משפט ועסקים (2017).

הערות שוליים

קטגוריה:זכויות האדם
קטגוריה:תקשורת המונים
קטגוריה:חופש הביטוי
קטגוריה:חופש המידע