כצאן לטבח

"כְּצֹאן לְטֶבַח" הוא ביטוי המתאר מי שהובל אל מותו בקלות, באמצעות דימויו לצאן המובל לשחיטה. לעיתים הוא משמש לתאר התנהגותו של הרוג, שבתמימותו ובחוסר האונים שלו הלך אל מותו מבלי לנסות להתנגד. השימוש בביטוי זה כלפי הנספים בשואה עורר פולמוס גדול.

מקור הביטוי
בספר ישעיהו מופיע ביטוי שונה במעט: , ובספר ירמיהו מופיעה הצורה , ובספר תהלים (פרק מד) מופיעה הצורה . בספר משלי נמשל האדם דווקא לשור ההולך לטבח: .

ביהדות הרבנית
אחד הביטויים הראשונים של הביטוי, בצורה "כצאן לטבחה", מופיע באיכה רבה, כשהוא מושם בפי יעקב המקונן על בניו ש. צורה זו מופיעה גם באגדה בפרקי דרבי אליעזר, שבה, לנוכח סכנה הנשקפת לבני ישראל, קורא משה לשלושת האבות: .

הצורה "כצאן לטבח" מופיעה בקינה לתשעה באב של הקליר, המתוארכת למאה השביעית: .

ב"ספר יוסיפון", שפורסם באיטליה במאה ה-10 ומחברו אינו ידוע, שׂם המחבר את הביטוי, כביטוי גבורה, בפיו של מתתיהו החשמונאי: .

בנוסף, הצורה מופיעה בפיוט הנאמר מדי שני וחמישי ב"תחנון" עם סיום תפילת שחרית:
 (נוסח זה מופיע לראשונה במחזור ויטרי משנת 1208).

בעת החדשה
הצורה המופיעה בתהלים, "כצאן טבחה", מופיעה בסיפורו של יוסף חיים ברנר משנת ה'תרס"ד, 'מסביב לנקודה', שבו, בעקבות תיאור הפרעות בקישינב שואל שמואל: "והיהודים היו כצאן טבחה? לא הגנו על עצמם?".

הביטוי במסגרת זיכרון השואה
לביטוי "כצאן לטבח" מקום מרכזי בזיכרון השואה בישראל. בראשית ימי מדינת ישראל נתפסו בה רבים מקורבנות השואה ככאלה שהלכו כצאן לטבח, והדגש הושם על זכרם של מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שהלכו בדרך ההתנגדות. כמודל לדרך ההתנגדות שימש כרוז ביידיש שכתב אבא קובנר, ממנהיגי ארגון הפרטיזנים המאוחד, ב-31 בדצמבר 1941 לתושבי גטו וילנה, ובתרגומו לעברית, שנעשה בידי קובנר, הופיעה הקריאה "אל נלך כצאן לטבח!" (ביידיש: לאָמיר ניט גיין ווי שאָף צו דער שחיטה).

ש"י עגנון, בסיפורו "הסימן", שבו הוא מקונן על חורבן עיר הולדתו בשואה, הציג הבחנה בין יהודי ארץ ישראל ליהודי הגולה: "יפה ישיבת ארץ ישראל מישיבת חוצה לארץ, שארץ ישראל נתנה בנו כח לעמוד על נפשנו, לא כבחוצה לארץ שהלכנו לקראת צר כצאן לטבחה".

גם בחברה החרדית נמצאו, בשנים הראשונות אחרי השואה, דברי ביקורת על קורבנות השואה שהלכו "כצאן לטבח". דוגמה לכך הם דברים שנכתבו על ידי פ. פלסקר בירחון החרדי 'בית יעקב' באוקטובר 1948:

עם השנים, הוגדר מחדש מושג הגבורה בשואה כך שבנוסף להתנגדות בכוח כלל גם את כל קשת מופעי החיים האחרים החל במאבק לשמירה על צלם אנוש, דרך המאבק לפת לחם, וכלה ביצירה, בלימוד ובחינוך. אמר הרב יצחק ניסנבוים בישיבה בגטו ורשה: "זוהי שעה של קידוש החיים ולא של קידוש השם במוות".

ראיית קורבנות השואה ככאלה שהלכו כצאן לטבח קוממה בראש ובראשונה את ניצולי השואה. דוגמאות לכך:
 בפתח דבר לספרו "מגיא ההריגה לשער הגיא" כותב בני וירצברג:

על אותה שבירת הרוח שעליה דיבר וירצברג כתב פרימו לוי ב-1986:

בזמן המלחמה, ב-21 בינואר 1943, היה עורך "דבר לילדים" יצחק יציב אולי הראשון שחתר תחת עמדת "כצאן לטבח". תחת הכותרת "מלחמת החלש נגד החזק" הסביר כי התנגדות, מרי והתמודדות תלויים ביחסי הכוחות בין שני הצדדים, ויש להם ביטויים שונים ומיוחדים. כדי להעביר את המסר המורכב הזה לקהל קוראיו הילדים הוא יוצא מהאנלוגיה המוכרת למלחמתו ההרואית של דוד בגוליית. לאחר כמה דוגמאות למעשי גבורה של יהודים בשואה שעיקרם העברת ידיעות וניסיונות בריחה הוא מסכם:

כלומר, גם מלחמת הקיום, עצם ההישרדות בתנאים בלתי אפשריים, היא סוג של גבורה.
 בספרו "אולקניקי, ראדין, וילנה: מיומנו של בן תורה בשואה ולפניה" כותב הרב קלמן פרבר:

אחד הראשונים במדינת ישראל שלא גינה את היהודים שלא פנו אל דרך הגבורה היה נתן אלתרמן, שנתן ביטוי לתחושתו זו במספר שירים בטור השביעי בראשית שנות ה-50. בשנת 1962 פרסם ק. שבתאי את ספרו "כצאן לטבח?", שאיגד מאמרים מן המחצית השנייה של שנות ה-50, ובו תקף את המיתוס שלפיו היהודים הלכו למותם "כצאן לטבח" ותיאר את מורכבות הסיטואציות והדילמות של היהודים בשואה, גם אלו שלא פנו אל דרך "הגבורה והמרד".

אלבומה של חוה אלברשטיין "לעמעלע" כולל שירים שעוסקים בשואה מאת משוררי יידיש משנות ה-40, ושמו נלקח משיר הנושא "לעמעלע" (ביידיש: "שה קטן"), המכוון לשה מסיפור עקדת יצחק.

ראש הממשלה יצחק רבין התייחס לכך בנאומו הרשמי, ביום השואה האחרון בחייו ("אט אט הם אינם כבר בינינו, אט אט הולכים הם ונעלמים"). בדבריו, כנציג היישוב הארצישראלי מיד לאחר השואה, ביקש ראש הממשלה מחילה, הן מניצולי השואה המעטים שנותרו בחיים, והן מהמתים בשואה, שבשנים הראשונות לאחר השואה לא הובנו כראוי ואף זלזלו בהם, ואשר "רק בשנים האחרונות למדנו את גודל תעוזת נפשם, אשר למדנו כעת לכבד".

סירוב להינצל בתקופת השואה
ביהדות לא קיימת אידאולוגיה של הליכה "כצאן לטבח", וחייב אדם לנסות לברוח כאשר חייו נמצאים בסכנת מוות. קיימים ביטויים קשים בהלכה כלפי יהודים שיכלו להינצל, אך בחרו להישאר עם משפחותיהם אל מותם. הרמב"ם התייחס לכך במספר מקומות:

ובמקומות אחרים: "... וכל העומד שם [ולא בורח] הרי זה עובר ומחלל שם שמים, והוא קרוב למזיד.
"...אבל אם יכול למלט נפשו ולברוח מתחת יד המלך הרשע ואינו עושה הנה הוא ככלב שב על קיאו, והוא נקרא עובד עבודת כוכבים במזיד והוא נטרד מן העולם הבא ויורד למדרגה התחתונה של גיהנם". מצוות פדיון שבויים היא הגדולה בין המצוות כי השבוי נמצא בסכנת נפשות, ותלמידי חכמים נמצאים בעדיפות ראשונה לפדותם, "וכל הגדול בחכמה, קודם את חברו" (, ו.).

בתקופת השואה אנו מוצאים הרבה רבנים ואדמו"רים שהצליחו להינצל במאמצים רבים מהתופת, כגון: הרב אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור), הרב אהרן רוקח (האדמו"ר מבעלז), אדמו"רי ויז'ניץ' ועוד, אך היו גם מקרים בהם רבנים יכלו להינצל אך החליטו מרצונם ללכת עם בני קהילתם להשמדה, כגון:
הרב אברהם דב כהנא שפירא,
רבי ברוך ספרין (האדמו"ר מקומרנה),
הרב יעקב יצחק אלחנן מרוטנברג,
הרב משה מרדכי טברסקי (האדמו"ר מטריסק שבלובלין),
הרב מאיר לייב פריי (רבה של קהילת שוראן),
הרב יעקב מאיר בידרמן,
הרב ברוך ספרן,
הרב שמעלקא קטרניצר (רב וראב"ד בקראקא),
הרב דוד בלייכר (ראש ישיבת נובהרדוק במזריטש),
הרב יוסף צבי קרליבך (רבה של אלטונה, ובהמבורג בגרמניה),
הרב יצחק קרליץ (רב וראש ישיבה בקוסובה, אחיו של ה'חזון-איש'),
הרב אהרן רבינוביץ' (רב ואב"ד בקהילת לידא וראש ישיבתה),
הרב מרדכי רוטנברג (רבה של אנטוורפן שבבלגיה),
הרב מאיר שפיץ (רב בביסטריץ וראש ישיבה שם),
הרב שלמה דוד וינברג (האדמו"ר מסלונים),
הרב שמעלקא קטרניצר (רב וראב"ד בקראקא),
הרב אברהם שלמה הירש (אב"ד וראש ישיבת ברגסס),
הרב קלונימוס קלמיש שפירא (האדמו"ר מפיאסעצנא),
הרב אברהם שמעון אנגל (ראש ישיבת חכמי לובלין),
הרב מאיר שפיץ מביסטריץ (אב"ד בישטריץ),
רבי ישראל שפירא מגרודז'יסק, הרב אברהם אהרן כ"ץ מנייטרא.

הרבנים אשר סירבו לעזוב את קהילתם ולהינצל, הביאו נימוקים שונים, כגון:
 "רב החובל אינו עוזב את הספינה גם כשהיא חושבת להישבר" (הרב אהרן רבינוביץ'),
"קברניט הספינה הוא האחרון שעוזב את הספינה הטובעת" (רבי אברהם דב כהנא שפירא),
 "להיכן שילכו כל היהודים, אלך גם אני" (האדמו"ר מקעכניא),
 "[הצלת] כולם או אף אחד" (הרב יעקב יצחק אלחנן מרוטנברג),
 "בתוך עמי אנכי יושב" (רבי יעקב מאיר בידרמן).

היו גם רבנים שנמצאו במקום מבטחים לפני השואה, אך חזרו לקהילתם. הרב אלחנן וסרמן, שהה בארצות הברית בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. כששאל אותו הרב נפתלי קרלבך (רב 'קהלת יעקב' בניו-יורק) מה הסיבה שהוא רוצה לחזור למקום הסכנה? השיב לו תשובה נחרצת: "אנוכי איש-צבא ומוכרח להימצא בחזית האש".

אופן ההליכה כ'צאן לטבח'
בזמן שצרות באות על עם ישראל, המסורת היהודית מחייבת להמעיט בשמחה ובהנאות, לצום, לפשפש במעשים ולחזור בתשובה. כשגשמים מתבוששים להגיע בעיתם: "...ממעטין בשאילת שלום בין אדם לחברו; ותלמידי חכמים לא ישאלו שלום, כנזופין וכמנודין למקום, ועם הארץ שנתן להם שלום, מחזירין לו בשפה רפה וכובד ראש" ().
הליכתם של בחורי ישראל לגלות אחרי חורבן בית המקדש הראשון מתוארת:

בתקופת השואה אנו מוצאים הליכה אל המוות כ'צאן לטבח' בשירה אדירה, בריקודים ובהתלהבות בדרכם אל בורות הירי או בדרכם לתאי הגזים ובתוכם, כי ראו בכך מצוות 'קידוש השם' (למרות שמצווה זו היא על גזירות הדת, ומתוך בחירה חופשית). יהושע אייבשיץ תיאר מצבים אלו כהתלהבות מיסטית לא הגיונית באופן שבו קיימו את מצוות קידוש השם שהשפיע על העמקת התודעה היהודית.

הרב אלעזר מנחם מן שך התרשם ממעשיהם של הרוקדים ואמר: "שכל חייו היה נותן עבור אותם רגעים של אושר ותענוג שהיה להם, כי זה הוא התענוג של יהודי מאמין בבורא-עולם".

קישורים חיצוניים






רוחמה וייס, לא עוד כצאן לטבח?, באתר 929, 6 בינואר 2020

הערות שוליים

קטגוריה:מילים וביטויים בעברית
קטגוריה:זיכרון השואה
קטגוריה:ניבים וביטויים תנ"כיים
קטגוריה:כבשים בתרבות