האימפריה הקולוניאלית הגרמנית

האימפריה הקולוניאלית הגרמנית הייתה אימפריה קולוניאלית שנוצרה בשלהי המאה ה-19 בעת כינונה של האימפריה הגרמנית. היו ניסיונות קולוניאליים קודמים של נסיכויות גרמניה, אך המאמצים הקולוניאלים של גרמניה האימפריאלית החלו רק בשנת 1883. סופה של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית היה בחתימת חוזה ורסאי בשנת 1919, שסיים את מלחמת העולם הראשונה.

היסטוריה
 המאה ה-16 עד המאה ה-18
ממוזער|חייל שחור בצבא הקיסרות הגרמנית
ממוזער|חיילים גרמנים מדכאים את מרד הבוקסרים
עוד בתקופת האימפריה הרומית הקדושה היו ניסיונות קולוניאליים בודדים, למשל, משפחות מאאוגסבורג ניסו בין השנים 1528 ל-1556 להקים קולוניה "ונציה הקטנה" (גרמנית: Klein-Venedig) באזור ונצואלה של ימינו. לאחר החתימה על שלום וסטפאליה בשנת 1648 הוקמו קולוניות בידי מספר מדינות גרמניות. אך הן היו קטנות וקצרות בשנים ואף אחת מהן לא יכלה להתחרות באימפריות הקולוניאליות האחרות: הספרדית, הפורטוגזית, הצרפתית והבריטית.

חברת אפריקה הברנדנבורגית (גרמנית: Brandenburgisch-Afrikanische Kompanie) שהייתה בבעלותה של מרקיזות ברנדנבורג, ומאוחר יותר בבעלותה של ממלכת פרוסיה, הקימה קולוניה על האי ארגן שמול חופיה האטלנטיים של מאוריטניה ב-5 באוקטובר 1685. הקולוניה עברה לשלטון צרפתי ב-7 במרץ 1721. גם לברנדנבורג-פרוסיה היו קולוניות לאורך חוף הזהב הפרוסי, שמאוחר יותר מוזג עם חוף הזהב ההולנדי, באזור גאנה המודרנית, ועל האי סנט תומאס. דוכסות קורלנד וסמיגליה הקימה קולוניות על האי טובגו ועל האי סנט אנדרו.

האימפריה הגרמנית
מצד אחד, גרמניה ערב איחודה בהנהגתה של פרוסיה בשנת 1871 הצטרפה באיחור למירוץ האימפריאלי להשגת קולוניות מעבר לים - תהליך שנקרא "מקום בשמש" (גרמנית: Platz an der Sonne). לפני 1870 היו המדינות הגרמניות נפרדות מבחינה פוליטית ובעלות מטרות שונות. משטר החוץ הגרמני עד לתקופתו של אוטו פון ביסמרק התמקד בפתרון "השאלה הגרמנית" באירופה ובהגנה על האינטרסים הגרמנים ביבשת.

מצד שני, לגרמנים הייתה מסורת של סחר חוץ ימי עוד מתקופתה של ברית ערי הנזה, וכן התקיימה הגירה גרמנית (מזרחה לכיוון רוסיה ורומניה, הגירה מסוימת הייתה גם מערבה לכיוון צפון אמריקה); המסיונרים והסוחרים מצפון גרמניה הראו עניין באדמות ובשוכנים בהם מעבר לים. האימפריאליזם הגרמני כלל בתוכו גם את "המרוץ לאפריקה", שבמהלכו התחרתה גרמניה בשאר המעצמות האירופאיות בכיבוש שאר הטריטוריות ביבשת.

לאחר איחוד גרמניה במאה ה-19, גרמנים רבים ראו בקניין קולוניאלי סממן אמיתי להשגת עצמאותם, והדרישה לקולוניות יוקרתיות הלכה והתגברה. העולם שמחוץ לאירופה היה כבר מחולק באותו זמן בין שאר המעצמות האירופאיות; היו אף אזורים בהם הנטייה הפכה לדה-קולוניאליסטית, במיוחד ביבשת אמריקה, דבר שעודד את המהפכה האמריקאית, המהפכה הצרפתית, והמלחמות הנפוליאוניות. כשאנשי ההררו של דרום-מערב אפריקה הגרמנית (לימים נמיביה) פתחו במרד בשנת 1904, הם הובסו בידי הכוחות הגרמנים; עשרות אלפי ילידים נהרגו ברצח העם של ההררו והנאמה שבוצע בהם לאחר המהפכה. ההצלחה המוגבלת של הקולוניאליזם הגרמני הובילה להתרכזותה של גרמניה במרכז ומזרח אירופה עם תוכנית מרכז-אירופה.

ניצחונן של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה גרם להתמוטטותה של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית ולחלוקתה בין המנצחות. יפן קיבלה את איי קרוליין ואת איי מריאנה, צרפת קיבלה את קמרון, בלגיה קיבלה חלק קטן של מזרח אפריקה הגרמנית, והממלכה המאוחדת את שאר האימפריה, גינאה החדשה הגרמנית, נמיביה, טנגניקה וסמואה, טוגולנד חולקה בין צרפת ובריטניה.

רשימת הקולוניות הגרמניות
שמאל|ממוזער|250px|הקולוניות הגרמניות באפריקה בשחור
שמאל|ממוזער|250px|שטחים בשליטת גרמני באוקיינוס השקט: גינאה החדשה הגרמנית (חום), המאחזים הגרמניים באוקיינוס השקט (ורוד), סמואה הגרמנית (אדום)

אפריקה
 מזרח אפריקה הגרמנית:
 טנגניקה: 1885–1919, כיום חלק מטנזניה
 רואנדה-אורונדי: 1885–1919
 רואנדה
 בורונדי
 וויטולנד: 1885–1890 - מאז בקניה
 משולש קיונגה: מאז 1920 במוזמביק
 דרום מערב אפריקה הגרמנית:
 נמיביה: 1878–1919
 מערב אפריקה הגרמנית:
 קמרון הגרמנית: 1884–1914
 טוגולנד: 1884–1914

האוקיינוס השקט
 גינאה החדשה הגרמנית: 1884–1914:
 קיזר-ווילהמסלנד
 ארכיפלג ביסמרק
 איי שלמה הגרמנים (איי שלמה הצפוניים): 1885–1899
 בוגנוויל: 1888–1919
 נאורו: 1888–1919
 איי מרשל הגרמנים: 1885–1919
 איי מריאנה: 1899–1919
 איי קרוליין: 1899–1919
 מיקרונזיה: 1899–1919
 פלאו: 1899–1919
 סמואה הגרמנית: 1900–1914

סין
 מפרץ ג'יאוז'ו
 קינגדאו: 1897–1914
 אזור ההשפעה בשאנדונג

קישורים חיצוניים



*
קטגוריה:קולוניאליזם
קטגוריה:האימפריה הגרמנית
קטגוריה:גרמניה: היסטוריה
גרמניה