חדוה ואני

חדוה ואני: ופרשת קורותינו בעיר תל-אביב הוא ספרו השני של אהרן מגד, שפורסם בשנת תשי"ד–1953 בהוצאת הקיבוץ המאוחד (ספרית ילקוט) וועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה. הספר זיכה את מגד בפרס אוסישקין.

העלילה סטירית ומתארת זוג, חדוה ושלומיק, אשר עובר מן הקיבוץ לעיר. בעלילה, מגד מקביל בין חיי הקיבוץ האידיאליסטיים והשקטים לבין העיר, המוצגת כמסואבת. חדוה מוצגת כבעלת מוטיבציה רבה מאוד להצליח בעיר, בכל מחיר, בעוד ששלומיק מעוניין לשוב לקיבוץ (אליו הזוג שב).

הספר נכתב בשנים הראשונות למדינה והוא אחד ממספר ספרים שבהם משקף מגד, מייצג מובהק של סופרי דור תש"ח, את האכזבה הקשה של בני דור הפלמ"ח – לאחר הקמת המדינה – ממה שנחזה בעיניהם כהסתאבות החברה והמדינה. שורשי "משבר המדינה" היו נעוצים בעובדה שהמדינה הריאלית שהוקמה בהכרח לא יכלה להגשים את האידיאל הרצוי. לכן, הגיבור בספרים אלה – כולל שלומיק – הוא בעצם אנטי-גיבור, שעל אף האידיאליזם בו הוא ממשיך לדבוק ורצונו העז להשתלב במדינה החדשה, הוא דווקא הופך מושא ללעג ולמיאוס. מבקרת הספרות גיטה אבינור תיארה זאת כך:

בראיון שהעניק מגד בספטמבר 2008 למוסף "שבעה לילות" של ידיעות אחרונות אמר מגד כי הוא מתחרט על כתיבת "חדוה ואני":

עיבודו הנודע ביותר של הספר הוא לסדרת הטלוויזיה החלוצית "חדווה ושלומיק" ב-1971. השינויים הרבים שנעשו לסיפור הבסיס הובילו את מגד לבקש לשנות את שם הסדרה. הספר אף עובד למחזה (אשר הוצג בתיאטרון הבימה ב-1954, בבימוי ישראל בקר). במאמר "דמות האישה במחזות ישראלים" מנתחים משה צימרמן ואורית מס את אופן הצגת הנשים במחזה:

בראיון מינואר 1958 סיפר מגד על כתיבת "חדוה לבדה", מעין חלק שני ל"חדוה ואני". כתב היד הכיל 157 עמודים. מגד הגדיר אותו "ניסיון שנכשל לכתוב המשך לחדוה ואני". 

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרים ישראליים
קטגוריה:ספרים בעברית
קטגוריה:ספרי 1953
קטגוריה:הקיבוץ בתרבות ובאמנות: ספרים
קטגוריה:ספרי הוצאת הקיבוץ המאוחד
קטגוריה:ספרים שעובדו לסדרות טלוויזיה