חדר מתוקן

חדר מתוקן היה חדר (תלמוד תורה) שנוסד במזרח אירופה על ידי התנועה הציונית.

רקע
פעילות החינוך בתלמודי התורה המסורתיים החלה בתקופה בה ברוב העולם לא הייתה מערכת חינוך, והם התמקדו בהקניית כישורי קריאה בלשון הקודש ובלימוד פרשת השבוע עם פירושים. תהליך הלמידה בהם המשיך במתכונת המסורתית גם כשחלו התפתחויות בנושא החינוך. בחדרים המסורתיים לא למדו את השפה העברית, או "לשון הקודש" כפי שכונתה, והשתמשו בה אך ורק לתפילות ובקריאת התורה. שפת התקשורת היומיומית של הילדים – כמו גם שפת הלימוד – הייתה יידיש, השפה שהייתה שגורה בקהילות היהודיות במזרח אירופה. כיוון שכך, והיות שרק תלמידי חכמים הבינו את לשון הקודש ברמה טובה, היה צורך בתרגום של הפסוקים ליידיש. תרגומים אלו כונו "עברי-טייטש", והמלמדים היו משננים אותם עם התלמידים. על השיטה הזו נמתחה ביקורת, כיוון שחלק גדול מהתרגומים הללו היו כתובים ביידיש עתיקה שגם המלמדים לא הבינו. בנוסף, בתלמודי התורה המסורתיים לא לימדו כתיבה ודקדוק, ולא מקצועות נוספים שנלמדו בבתי הספר הממשלתיים, כמו אלגברה והיסטוריה. על רקע זה חשו יהודים רבים באירופה ששיטת ההוראה מיושנת בהשוואה לשיטות ההוראה הממשלתיות ולא תואמת את הקדמה ואת רוח התקופה.

היסטוריה
החדר המתוקן נוסד בסוף המאה ה-19. קדמו לו בתי הספר שהקימה תנועת ההשכלה, בעיקר על ידי חברת מרבי השכלה – שראתה את דרכי הלימוד בחדר המסורתי כפרימיטיביות, ובנוסף ביקשה ללמד מקצועות אחרים כמו מתמטיקה ודקדוק.

בעקבות התפשטות הציונות ברוסיה ותנועת חיבת ציון, התעוררו פעילים ציוניים רבים להקים בתי ספר שיתנו חינוך ציוני. הקמת בתי ספר רשמיים דרשה רישיונות רבים מטעם הממשלה, שלא ראתה בעין יפה את ההתעוררות הלאומית. לעומת זאת, מוסד ה"חדר" היה נתון תחת פיקוח מינימלי ביותר. מסיבה זו הוקמו בתי הספר הציוניים כ"חדרים".

בכמה ארצות במזרח אירופה סגרו הממשלות את החדרים, על מנת שהילדים היהודים ילמדו בבתי ספר רגילים ויסתגלו לחיי המדינה. רבים מהיהודים המסורתיים התנגדו לשינויים הללו, ובשנת 1899 החלו להקים מוסדות בשם "חינוך מתוקן"; עד שנת 1903 הוקמו בסך הכול 934 חדרים מתוקנים. בחדר המתוקן למדו מקצועות נוספים, ובעיקר את השפה העברית.

השינויים שהונהגו בחדר המתוקן
שינויים בתוכן הלימוד
לימוד חומש – בתחילה לא השתנה הרבה, אך עם הזמן החלו להשתמש בספרי קיצורים של החומש.
מקצועות נוספים – נוספו לימודי היסטוריה של עם ישראל.

שינויים בדרך הלימוד
שפת הלימוד עברה מיידיש לעברית, שהוקנתה לתלמידים תוך שימוש בשיטת ההוראה "עברית בעברית".
בחלק מהחדרים המתוקנים למדו בנות.

ההתנגדות

מרבית היהודים האורתודוקסים, שהתנגדו לתנועת ההשכלה ולציונות, התנגדו גם לחדר המתוקן, וזאת מכמה טעמים, ביניהם:
 חשש שלימודי החול יביאו עמם רוח חילון ועזיבת הדת בקרב התלמידים, מאחר שהמורים לא היו שומרי תורה ומצוות.
 חשש שכוונתם הנסתרת של מייסדי החדר היא להביא בכוונת מכוון לעזיבת הדת.
מתנגדי החדר המתוקן נהגו לבטא את חששם ממנו בכנותם אותו "חדר מסוכן", שכן בהגייה האשכנזית ת' רפה נהגית כ-ס', כך שמתקיימת זהות פונולוגית בין "מתוקן" ובין "מסוכן".

ממייסדי ומחנכי "חדרים מתוקנים" 
אביגדור גרין (אביו של דוד בן-גוריון)
לוין קיפניס – הקים חדר מתוקן באושומיר שבאוקראינה.
שלמה הלל'ס – לא ייסד חדר מתוקן, אך לימד בחדר מתוקן עוד לפני שהוסמך כמורה.
א"ד גורדון
יצחק יעקבי – היה שותף למהפכת החדר המתוקן בעיר ניקולייב שבדרום האימפריה הרוסית, ולאחר מכן ייסד תלמוד תורה עברית בעברית (ת"ת עב"ע) בלונדון יחד עם ר' גולדבלום.
אברהם הלוי (גילביץ) – לימד בחדר מתוקן ברוסיה, היה חבר באגודה שנקראה "חובבי שפת עבר" וניהל גימנסיה עברית לבנות.
אברהם חולודנקו – ייסד ולימד בחדר המתוקן הראשון בקייב, מקים דפוס עברי "התחייה". פעיל באגודת "עונג שבת" בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. 

הערות שוליים

קטגוריה:ציונות ברוסיה
קטגוריה:חינוך יהודי
קטגוריה:יהדות מזרח אירופה