שביתה פוליטית

שביתה פוליטית היא דרך מחאה שבה מושבתת פעילות המשק כולו או חלק ממנו לשם הבעת מחאה פוליטית או להבעת התנגדות למעשי השלטון. בניגוד לשביתה במסגרת סכסוך עבודה, המאורגנת על ידי ארגון עובדים לשם השגת יעדים כלכליים של עובדים מול המעסיקים, השביתה הפוליטית מאורגנת בדרך כלל על ידי ארגון שאינו ארגון עובדים, כגון מפלגה או קבוצת מפלגות או ארגון חברתי, והיא מכוונת נגד הממשל (הנשיא, הממשלה, הפרלמנט) לשם השגת יעדים פוליטיים, כגון הקדמת הבחירות, שינוי חקיקה או ביטול החלטה שלטונית.

מבחינת משפט העבודה, שביתה פוליטית טהורה, כזו שאין לה כל זיקה לתנאי העבודה, נחשבת לצעד לא-לגיטימי, שאינו זוכה להגנות הניתנות לשביתה בהקשר לעולם העבודה. לעיתים השביתה הפוליטית מכוונת נגד צעדים של הריבון שיש להם השפעה על תנאי העבודה, אך גם שביתה כזו נחשבת לעיתים לצעד לא-לגיטימי. פעמים אחרות אין למטרות השביתה הפוליטית כל זיקה לתנאי העבודה, וכל הקשר שלה למשפט העבודה מתבטא בכך שלצורך השביתה הפוליטית השכירים המשתתפים בה נעדרים מעבודתם.

 דוגמאות לשביתות פוליטיות 
 השביתה הכללית בשווייץ בשנת 1918 כללה בעיקר דרישות פוליטיות, כגון זכות בחירה לנשים והלאמה של ייבוא וייצוא. נכללו בה גם דרישות לשיפור תנאי העבודה, כגון שבוע עבודה של 48 שעות וביטוח פנסיוני.
 תחילתו של המרד הערבי הגדול הייתה באפריל 1936, עם הכרזתה של שביתה כללית שמטרתה הייתה להשבית את מהלך החיים התקין בארץ ישראל ולהכריח את הממשלה הבריטית להיענות לתביעות הפוליטיות של הערבים, וכן למוטט את היישוב היהודי ולהביא עליו חורבן כלכלי.
 שביתת ערביי ישראל ביום האדמה באה למחות על הפקעת אדמות, שרבות מהן היו של ערביי ישראל.
 את השביתה הכללית בוונצואלה ארגנה האופוזיציה לנשיא הוגו צ'אווס, בדרישה לקיים בחירות חדשות לנשיאות. השביתה נמשכה מדצמבר 2002 עד פברואר 2003. מרכיב עיקרי בשביתה היה צמצום ניכר של הפקת הנפט במדינה.
 השביתה שעליה הכריז ארנון בר-דוד, יו"ר ההסתדרות, בתחילת חודש ספטמבר 2024 בשל התנגדותו לעמדת ממשלת ישראל בנוגע לעסקת שחרור החטופים הישראלים ברצועת עזה.

השביתה הפוליטית במשפט העבודה הבין-לאומי
ועדה של ארגון העבודה הבין-לאומי שעסקה בחופש ההתאגדות קבעה שיש זכות גם לשביתה המכוונת נגד מדיניות הממשלה שיש לה השפעה ישירה על זכויות העובדים. אך שביתה המפירה את הסדר הציבורי ושביתה פוליטית טהורה, שאינה קשורה לחופש ההתאגדות, אינה נחשבת לשביתה לגיטימית.

השביתה הפוליטית במשפט העבודה בישראל
בג"ץ חטיב
במחאה על חקיקתו של חוק רמת הגולן פרצה ב-14 בפברואר 1982 שביתה פוליטית טהורה (כזו שאין לה כל זיקה לתנאי העבודה) של הדרוזים ברמת הגולן, והיא נמשכה עד ל-20 ביולי 1982. משרד החינוך הודיע ל-170 מהמורים השובתים שהוא רואה את היעדרותם מהעבודה כהתפטרות. בית הדין הארצי לעבודה קבע כי , ובהתאם לכך אישר את גישת משרד החינוך, ועל כך הוגשה עתירה לבג"ץ. בפסק הדין בעתירה כתב נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:

בפסק דינו התייחס הנשיא שמגר למהותה של שביתה:

בהתאם לכך נפסק שהיעדרותם הממושכת של המורים לא תיחשב כשביתה, וניתן לראותה כהתפטרות.

בג"ץ בזק
בשנת 1992 החליטה ממשלת ישראל לצמצם את המונופול של חברת "בזק" בתחום התקשורת, ולפתוח את שוק התקשורת לתחרות. עובדי "בזק" ראו בהחלטה זו פגיעה בתנאי עבודתם והחלו בעיצומים. בית הדין הארצי לעבודה פסק, בדעת רוב, שזו אינה שביתה פוליטית, וכנגד פסק דין זה הוגשה עתירה לבג"ץ. בפסק דינו בעניין זה הבחין השופט דב לוין בין שלושה סוגים של שביתות במסגרת משפט העבודה:

בהמשך לסיווג זה נפסק כי "משלבשה מחאתם של עובדי הבזק דמות של שביתה כללית מתמשכת, נמצא שהיא חרגה משמעותית בהיקפה וביעדיה משביתה מעין-פוליטית, והיא הייתה לשביתה פוליטית במלוא מובן המילה, ומשום כך היא בלתי לגיטימית ולא מוגנת".

לקריאה נוספת
 מיכל שקד, "תאוריה של איסור השביתה הפוליטית", שנתון משפט העבודה ז, 1999
 רות בן-ישראל, "השביתה הפוליטית", עיוני משפט יא, 1986

קישורים חיצוניים
 רות בן-ישראל, השביתה בראי המשפט הציבורי: השביתה, השביתה הפוליטית וזכויות האדם, ספר ברנזון - גולל, תשס"ז
 פרנסס רדאי, שביתות פוליטיות ושינוי יסודי במבנה הכלכלי של מקום העבודה, המשפט ב, 1994



הערות שוליים

*
קטגוריה:דרכי מחאה