מלחמת הולנד–פורטוגל

מלחמת הולנד–פורטוגל היא עימות חמוש שנערך בין כוחות הולנדיים מחברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית לבין מושבות האימפריה הפורטוגזית.

המלחמה החלה ב-1588. העימות התאפיין בעיקר בפלישות ופשיטות שערכו חברות הסחר ההולנדיות למושבות הפורטוגליות באמריקה, באפריקה, בהודו ובמזרח הרחוק. במידה רבה נחשבת מלחמה זו כחריגה חוץ-אירופאית של מלחמת שמונים השנים שהתנהלה באותה התקופה בין ספרד להולנד, בגלל האיחוד בין כתרי ספרד ופורטוגל באותה התקופה, תחת בית הבסבורג. יתר על כן, קשר רופף בין עימות זה למלחמה מבית באירופה - ההולנדים פשטו על הקולוניות הפורטוגליות בעיקר כדי לייסד אימפריה ימית משל עצמם וכתוצאה מכך להשתלט על הסחר בתבלינים והסחר בסוכר של האימפריה הפורטוגזית הנתונה במשבר. בהזדמנויות שונות במהלך המלחמה, סייעו להולנדים כוחות אנגליים.

תוצאת המלחמה הייתה ייסודה של נוכחות הולנדית איתנה ביותר במזרח הרחוק. בזירות חשובות אחרות במירוץ כלכלי זה, לדוגמה בברזיל ובאנגולה, הצליחו הפורטוגזים לעמוד בהתקפות ההולנדיות. גם האנגלים הפיקו תועלת לא מעטה מהעימות הממושך בין שתי יריבותיה העיקריות בזירת המזרח הרחוק.

 הקדמה 
המלחמה נמשכה מ-1602 עד 1663, והמשתתפים העיקריים היו ממלכת פורטוגל והרפובליקה ההולנדית.

לאחר האיחוד האיברי ב-1580, פורטוגל הייתה לאורך רוב התקופה תחת שלטון הבסבורגי, ופליפה השני, מלך ספרד נלחם ב. לפני איחוד הכתר הפורטוגזי והספרדי, השתמשו הסוחרים הפורטוגזים בארצות השפלה כבסיס למכירת התבלינים שלהם בצפון אירופה. עם זאת, לאחר שהספרדים השתלטו על האימפריה הפורטוגלית, הם הכריזו על אמברגו על כל סחר עם המחוזות המורדים. במאמציו להכניע את המחוזות המורדים, ניתק פליפה השני את הולנד משוקי התבלינים של ליסבון, מה שגרם להולנדים לשלוח משלחות משלהם למקורות הסחורות הללו ולהשתלט על סחר התבלינים של הודו.

כמו הצרפתים והאנגלים, ההולנדים פעלו ליצירת רשת סחר עולמית על חשבון הממלכות האיבריות. האימפריה ההולנדית תקפה שטחים רבים באסיה תחת שלטון הפורטוגזים והספרדים, כולל פורמוזה, ציילון, איי הפיליפינים ואינטרסים מסחריים ביפן, אפריקה ודרום אמריקה.

 רקע 
בשנת 1592, במהלך המלחמה עם ספרד, כבש צי אנגלי גלאון פורטוגלי גדול ליד האיים האזוריים, ה-Madre de Deus, עמוס ב-900 טון של סחורה מהודו וסין, בשווי מוערך של חצי מיליון פאונד (כמעט חצי מהגודל) של משרד האוצר האנגלי באותה תקופה. טעימה מקדימה זו של עושר המזרח עוררה עניין באזור. באותה שנה שלחו סוחרים הולנדים את קורנליס דה האוטמן לליסבון, כדי לאסוף מידע רב ככל שיכל על איי התבלינים. בשנת 1595, הסוחר והמגלה יאן הויגן ואן לינסקוטן, לאחר שחקר רבות באוקיינוס ההודי בשירות הפורטוגלים, פרסם דו"ח מסע באמסטרדם, "Reys-gheschrift vande navigatien der Portugaloysers in Orienten" ("דוח על מסע בניווט של הפורטוגזים במזרח"). הדו"ח שפורסם כלל הנחיות נרחבות כיצד לנווט ספינות בין פורטוגל לאיי הודו המזרחית וליפן. העניין ההולנדי והבריטי שהוזן ממידע חדש הוביל לתנועה של התרחבות מסחרית, וייסוד חברת הודו המזרחית האנגלית בשנת 1600, וחברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) בשנת 1602, מה שאיפשר את כניסתן של חברות צ'ארטר בשם הודו המזרחית.

בשנת 1602, ה-VOC נוסדה, במטרה לחלוק את עלויות החקירה של איי הודו המזרחית ובסופו של דבר להקים מחדש את סחר התבלינים, שהניב רווחים גבוהים ברפובליקה החדשה של שבעת המחוזות המאוחדים ובמדינות אחרות באירופה אם תבלינים נקנו במקור וניתן היה לשלוט באספקתם על ידי מונופול.

ממוזער|מפת האימפריה ההולנדית והפורטוגזית לאחר המלחמה. כחול: הרפובליקה ההולנדית. ירוק: פורטוגל.
הצורך בהקמת ה-VOC התעורר מכיוון שעם איחוד המלחמה עם ספרד ופורטוגל, הסחר יופנה כעת דרך ארצות השפלה הדרומיות (בערך בלגיה של היום), שעל פי איחוד אראס הובטחו למלך הספרדי והיו רומאים קתולים, בניגוד לצפון הפרוטסטנטי ההולנדי. המשמעות היא גם שההולנדים איבדו את שותפת הסחר הרווחית ביותר שלהם ואת המקור החשוב ביותר שלהם למימון המלחמה נגד ספרד. בנוסף, ההולנדים יאבדו את מונופול ההפצה שלהם עם ממלכת צרפת, האימפריה הרומית הקדושה וצפון אירופה.

האימפריה הפורטוגלית באוקיינוס ההודי הייתה תלסוקרטיה מסורתית שהרחיבה את ידה לכל נקודת חנק מרכזית באוקיינוס. הסחר באזור התאים גם לדגם משולש מסורתי, שלאחריו יובאו יצרנים קטנים מאירופה ונסחרו באפריקה תמורת זהב ומספר פריטים, ואז אלה ישמשו לרכישת תבלינים בהודו עצמה, אשר הוחזרו לאחר מכן לאירופה ונסחרו בסכום עצום. רווח אשר יושקע מחדש בספינות וחיילים, שיישלח מזרחה.

מדינת הודו הפורטוגזית, שבסיסה היה בגואה, הייתה רשת של ערי מפתח ששלטה בסחר הימי באוקיינוס ההודי: סופאלה הייתה הבסיס לפעולות פורטוגזיות במזרח אפריקה ונתמכה על ידי קילווה כדי לשלוט טוב יותר במצר מוזמביק; מכאן, המסלולים הובילו את הסחר לגואה שהייתה המרכז לשאר הפעולות ושם הגיעו ספינות שיירת הודו מחוץ לאירופה; מגואה, בנסיעה צפונה, הסחר יהיה מוגן על ידי צי הצפון וההרפתקנים עד דמאן ודיו אשר פיקחו על הסחר הצפוני ומפרץ קמביי; בעוד שצי הצפון ליווה ספינות סוחר, צי ההרפתקנים היה גם מבקש לשבש את הסחר במכה בין המוסלמים בצפון הודו לבין חצי האי ערב; צי הדיו יחבר אז את הסחר להורמוז ששלט על נתיבי המפרץ הפרסי וקטע את הסחר בבצרה - סואץ; דרומה מגואה, צי כף קומורין ילווה את סוחרי גואה לקליקוט וקוצ'ין על חוף מלבר ולציילון והחיבור למפרץ בנגל; במפרץ בנגל, הסחר הרווחי ביותר היה על חוף קורומנדל שבו יישובים כמו סאו טומה של מיילפור ופוליקט שימשו כמוקדים; זה היה בהתנחלויות קורומנדל וציילון שבו הספינות שיצאו מנתיב מלאקה עגנו לעיתים קרובות משום שחיברו את האוקיינוס ההודי לים סין הדרומי; צי מלאקה סייר במצר סינגפור והנתיבים הופנו לסלבס ולמה שהיא כיום אינדונזיה בכללותה בדרום, וצפונה לסין ויפן; סין סיפקה משי וסין למקאו משם התחבר 'קראק הכסף' ליפן שם הוחלפו מספר מוצרים בכסף יפני.

 קאזוס בלי 
עם עלות השחר ב-25 בפברואר 1603, שלוש ספינות של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) תפסו את סנטה קתרינה, גלאון פורטוגלי. זה היה שלל כה עשיר שהכנסות המכירה שלו הכפילו את ההון של ה-VOC. חוקיות שמירת השלל הייתה מוטלת בספק על פי החוק ההולנדי והפורטוגלים דרשו את החזרת המטען שלהם. השערורייה הובילה לשימוע שיפוטי ציבורי ולקמפיין רחב יותר להטות את דעת הקהל (והבינלאומית). כתוצאה מכך, הוגו גרוטיוס ב"הים החופשי" (Mare Liberum, פורסם ב-1609) ניסח את העיקרון החדש לפיו הים הוא טריטוריה בינלאומית, כנגד מדיניות "הים הסגור" (Mare clausum) הפורטוגלית, וכל האומות היו חופשיות להשתמש בה למסחר ימי. 'הימים החופשיים' סיפקו הצדקה אידאולוגית מתאימה להולנדים לשבור את המונופול הפורטוגלי באמצעות כוחם הימי האדיר.

 הכנסה במזרח: בטאוויה מאתגרת את גואה 
ממוזער|קרב על מלאקה בין צי ה-VOC והפורטוגלים, 1606.
הודו המזרחית הפורטוגלית הסתמכו על ארבעה בסיסים אסטרטגיים: גואה, בומביי-באסין-דיו, מלאקה ומקאו. הראשונה חיברה את הודו עם פורטוגל עצמה (סאוטה), מלאקה חיברה את גואה לסחר באוקיינוס ההודי דרך כף קומורין וציילון; ומקאו הייתה המרכז לנתיבי הסחר המשתרעים מים סין הדרומי לים יפן ועד לאיי התבלינים, מזרחית לגינאה החדשה באוסטרליה. המיקומים האחרים היו חשובים אך לא מכריעים: כולל דיו יחד עם נמל בומביי (עד הרכישה האנגלית) שלטו בגישות למפרץ הקטן יותר של קמביי וגם ל הגדול יותר. הורמוז הייתה מדינת החסות של פורטוגל לתקופה קצרה, במהלכה הייתה אבן היסוד של הסחר ב בין פרס, ערב, מסופוטמיה ושאר אסיה ואפריקה. אם גם דיו וגם הורמוז ייפלו, זה ימנע את מיסוי השווקים במזרח הקרוב על ידי פורטוגל, מה שימנע מליסבון את ההכנסות מהמסלול הדרומי ביותר של דרך המשי. זה היה סחר רווחי אבל לא חיוני לרשת סחר תבלינים באוקיינוס ההודי בכלל. לאחר נפילת הורמוז בידי האנגלים וההולנדים, הפורטוגזים שנחלצו מבסיסי מסקט וגואה שלהם, הובילו מערכה הרסנית נגד קו החוף של פרס והתחברו לבצרה. בסופו של דבר, לאחר קרב ימי מול הורמוז בשנת 1625, פרס ביקשה הפסקת אש עם הפורטוגלים כדי להקים מחדש את הסחר וסיפקה לפורטוגל עמדת סחר בקונג. יחד עם תוואי הבצרה שהוקם מחדש, זה פיצה זמנית על אובדן הורמוז. החלוצים של הרס דוקטרינת "הים הסגור" הפורטוגלית והספרדית היו ההולנדים בחלקים של הודו המזרחית.

ממוזער|קרב ימי מול גואה בין הצי ההולנדי והפורטוגלי ב-1638
חברת הודו המזרחית ההולנדית, לעומת זאת, סבלה מאותה חולשה כמו פורטוגל: מחסור בכוח אדם. לפיכך, מאמץ קולוניזציה בסגנון ספרדי מעולם לא היה אפשרי ורק שליטה בים תאפשר לו להתחרות. לפורטוגלים הייתה נקודת פתיחה של מאה שנים באזור והאימפריה שלהם אפשרה להם גישה לאוכלוסיות מקומיות מומרות ונאמנות, שחיזקו פנימה את מה שהכוח הימי לא יכול היה להבטיח בים. לפיכך, ההולנדים כיוונו את מאמציהם לפריפריה של האימפריה הפורטוגלית. הימנעו מהחופים ההודיים, הם הקימו מפקדה משלהם בדרום מזרח הודו, בעיר ג'קרטה, שלימים נודעה בשם בטאוויה. זה הרחיק אותם בבטחה מגואה אך קרוב באופן אופורטוניסטי למלאקה ולנתיבי הים המחברים בין האוקיינוס השקט וההודי. קרבות רבים נערכו אך הקרבות המכריעים ביותר פצעו אנושות את האימפריה ההודית הפורטוגלית.

ממוזער|המצור על גואה
הקרב על האי קראקס בשנת 1615 מול חופי מלאקה, הרס את כוח הצי הפורטוגלי באיי הודו הדרום מזרחיים והוביל לאובדן העליונות הימית להולנדים, בנתיב המכריע בין גואה למקאו. המצור על הורמוז בשנת 1622 על ידי חברת הודו המזרחית האנגלית הביא לאובדן מבצר הורמוז לידי הכוחות המשולבים של פרס ואנגליה אשר גירשו את הפורטוגלים מהמזרח התיכון. גירושם של הישועים (סאקוקו) ב-1639 ובעקבותיו הפורטוגלים, מנגאסאקי, גזר גם דין מוות על הכדאיות הכלכלית של מקאו. המצור על מלאקה ב-1641, לאחר ניסיונות רבים, העביר את העיר לידי ההולנדים ובני בריתם האזוריים, ושבר באופן מכריע את חוט השדרה בין גואה למזרח.

המפעלים הפורטוגזים היו מבודדים ונוטים להיבחר בזה אחר זה, אך למרות זאת ההולנדים זכו להצלחה מעורבת בכך. אמבוינה נכבשה מידי הפורטוגזים ב-1605, אך התקפה על מלאקה, קרב כף רשאדו, בשנה שלאחר מכן נכשלה בדוחק במטרה לספק בסיס אסטרטגי יותר באיי הודו המזרחית עם רוחות מונסון חיוביות. בשנים 1607 ו-1608, ההולנדים לא הצליחו פעמיים להכניע את המעוז הפורטוגזי באי מוזמביק, בשל שיתוף הפעולה ההדוק בין המקומיים לפורטוגלים.

ההולנדים מצאו את מבוקשם בג'קרטה, שנכבשה על ידי יאן פיטרסון קון ב-1619, מאוחר יותר שונה שמה לבטאוויה על שם האבות ההולנדים המשוערים, הבטאווים, ואשר תהפוך לבירת הודו המזרחית ההולנדית.

במשך 44 השנים הבאות, שתי הערים גואה ובטאוויה לחמו ללא הפוגה, שכן הן עמדו כבירת מדינת הודו הפורטוגלית ובסיס הפעילות של חברת הודו המזרחית ההולנדית. בסיועה של סולטנות ביג'פור ההולנדים אפילו ניסו לכבוש את גואה עצמה, אך הדיפלומטיה הפורטוגלית ניצחה את התוכנית הזו.

למעשה, גואה הייתה נתונה במצור לסירוגין מאז 1603. רוב הקרבות התרחשו במערב הודו, שם מסע המלחמה ההולנדי של מלבר ביקש להחליף את המונופול הפורטוגלי על סחר בתבלינים. ציים הולנדים ופורטוגזים התמודדו עם השליטה בנתיבי הים כפי שהיה בפעולה ב-30 בספטמבר 1639, בעוד ביבשת הודו המלחמה כללה יותר ויותר ממלכות ונסיכות הודיות, כאשר ההולנדים ניצלו את הטינה המקומית על כיבושי פורטוגל במדינה בתחילת המאה ה-16. בשנת 1624, פרננדו דה סילבה הוביל צי ספרדי כדי לתקוף ספינה הולנדית ליד קו החוף הסיאמי. זה הרגיז את סונגתאם, מלך סיאם, שצידד בהולנדים בעדיפות רבה והורה על התקפות ולכידה של כל הספרדים.

מלחמה בין נחלותיו של פליפה למדינות אחרות הובילה להידרדרות של האימפריה הפורטוגזית, כמו אובדן הורמוז לפרס, בסיוע ממלכת אנגליה, אך האימפריה ההולנדית הייתה הנהנית העיקרית.

בשנת 1640, הפורטוגלים ניצלו את המרד הקטלוני ומרדו בעצמם מהאיחוד האיברי שנשלט על ידי ספרד. מנקודה זו ואילך החליטו האנגלים במקום זאת לכונן מחדש את הברית שלהם עם פורטוגל.

 חברת הודו המזרחית ההולנדית צוברת קרקעות 
ממוזער|לכידת קוצ'י וניצחון חברת הודו המזרחית ההולנדית על הפורטוגלים ב-1663. אטלס ואן דר-הם (1682).
ממוזער|היישובים ההולנדים והפורטוגזים העיקריים באסיה, בערך 1665. למעט ג'קרטה ודשימה, כל היישובים ההולנדים נכבשו על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית מפורטוגל.
למרות שהפורטוגזים הכריזו על עצמם כעוינים לכתר הספרדי, ה-VOC בכל זאת ניצלה את ההזדמנות כדי לסלק את שורת מבצרי החוף שהרכיבו את האימפריה הפורטוגלית: מלאקה נכנעה לבסוף ב-1641.

קרבות חשובים התרחשו גם בים סין הדרומי, בתחילה עם ציים משולבים של ספינות הולנדיות ואנגליות, ולאחר מכן אך ורק ספינות הולנדיות שתקפו את מקאו. ניסיונות ההולנדים לכבוש את מקאו, לאלץ את סין להחליף את הפורטוגלים או ליישב את משפחת פסקדור נכשלו, בין השאר בגלל הדיפלומטיה ארוכת השנים בין הפורטוגזים לשושלת מינג, אבל ההולנדים הצליחו בסופו של דבר לרכוש את המונופול של הסחר עם יפן. בינתיים, ההולנדים לא הצליחו בארבעה ניסיונות לכבוש את מקאו משם פורטוגל קיבלה מונופול על הסחר הרווחי בין סין ליפן.

ההולנדים הקימו מושבה בטאיוואן ב-1624, כיום אנפינג בדרום טאיוואן, הידועה בפי הפורטוגזים בשם פורמוסה, ובשנת 1642 כבשו ההולנדים את צפון פורמוסה מהספרדים בכוח.

ההולנדים התערבו ב בציילון מ-1638 ואילך, בתחילה כבעלי ברית של ממלכת קנדיאן נגד פורטוגל. ההולנדים כבשו את Batticaloa ב-1639 ואת גאלה ב-1640 לפני שהתפרקה הברית. לאחר תקופה של לוחמה משולשת בין ההולנדים, הפורטוגלים והקנדיאנים, הברית נכרתה מחדש בשנת 1649. לאחר שניצלו ולאחר מכן הכפילו את בני בריתם בקנדיאן, הצליחו ההולנדים לכבוש את קולומבו ב-1656 והגלו את הפורטוגלים האחרונים מציילון ב-1658. לוחמה ספורדית עם הקנדיאנים נמשכה למעלה ממאה שנה.

לאחר הרס "מערכת טורדיסיאס", פורטוגל הצליחה לשמור על דיו אך לא על הורמוז. גם גואה ומקאו שרדו אבל לא מלאקה. אף על פי כן, נפילתה של האימפריה ההודית הפורטוגלית לא הייתה טריטוריאלית אלא כלכלית: תחרות של מעצמות אירופאיות אחרות שהדמוגרפיה שלהן הייתה רבה יותר, הגישה להון קלה יותר והגישה לשווקים ישירה יותר מזו של פורטוגל. המונופול ההפצתי של ליסבון נגנב מהעולם האסלאמי וצבר תחרות ישירה יותר, הוא התפורר במהירות.

בסך הכל, וגם בגלל שההולנדים היו עסוקים בהתרחבותם באינדונזיה, הכיבושים שנעשו על חשבון הפורטוגלים היו צנועים: כמה נחלות אינדונזיות וכמה ערים ומבצרים בדרום הודו. המכה החשובה ביותר לאימפריה המזרחית של פורטוגל הייתה כיבוש מלאקה ב-1641 (איבוד השליטה במצרים), ציילון ב-1658 וחוף מלבר ב-1663, אפילו לאחר חתימת הסכם השלום של האג (1661).

 מלחמת הסוכר - הממשל הכללי נגד חברת הודו המערבית ההולנדית 
ממוזער|"מפה של השחרור הפורטוגזי של העיר סלבדור בברזיל בשנת 1625", ז'ואאו טייקסיירה אלברנאז, o Velho, 1631.
מופתעת מההישגים הקלים כל כך במזרח, הרפובליקה החליטה במהירות לנצל את חולשתה של פורטוגל ביבשת אמריקה. בשנת 1621 הוקמה חברת הודו המערבית ההולנדית כדי להשתלט על סחר הסוכר ולהתיישב באמריקה (פרויקט הולנד החדשה). החברה נהנתה מהשקעה גדולה בהון, בהתלהבותם של מיטב אנשי הפיננסים ובעלי ההון של הרפובליקה. עם זאת, חברת הודו המערבית ההולנדית לא הצליחה כמו מקבילתה המזרחית.

הפלישה ההולנדית החלה בשנת 1624 עם כיבוש בירת מדינת ברזיל דאז, העיר סאו סלבדור דה באיה, אך הכיבוש ההולנדי היה קצר מועד. בשנת 1625, צי ספרדי-פורטוגלי משותף של 52 ספינות ו-12,000 איש כבש במהירות את סלבדור.

בשנת 1630 חזרו ההולנדים, וכבשו את אולינדה ולאחר מכן את רסיפה, שמה שונה למאוריצשטאדט, ובכך הקימו את המושבה של הולנד החדשה. המפקד הפורטוגלי מתיאש דה אלבקרקי נסוג עם כוחותיו לפנים היבשה, כדי להקים מחנה שנקרא Arraial do Bom Jesus. עד 1635, ההולנדים לא היו מסוגלים לקצור סוכר עקב התקפות גרילה פורטוגזיות, ולמעשה היו מוגבלים להיקף המוקף חומה של הערים. בסופו של דבר, ההולנדים פינו את הפורטוגלים בסיועו של בעל בית מקומי בשם דומינגוש פרננדש קאלבר, אך עם נסיגתו לבאיה, מתיאש דה אלבקרקי לכד את קאלבר בפורטו קלבו, ותלה אותו על בגידה.

הפורטוגלים נלחמו בשתי התקפות הולנדיות על באיה בשנת 1638. למרות זאת, עד 1641 כבשו ההולנדים את סאו לואיס, והותירו אותם בשליטה על צפון מערב ברזיל בין מרניאו וסרז'יפה בדרום.

 מרד פרנמבוקן 
ממוזער|מצור הולנדי על אולינדה ורסיפה, האזור הגדול והעשיר ביותר לייצור סוכר בעולם.
יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן הוחזר מהמושלות של הולנד החדשה ב-1644 בגלל הוצאה מופרזת ותחת חשד לשחיתות. עוינות הדדית בין הפורטוגזים הקתולים להולנדים הפרוטסטנטים, וצעדים קשים לגבות מבעלי קרקעות בעלי חובות שאחוזותיהם נהרסו במלחמה, גרמו שהמתיישבים הפורטוגזים באו להתרעם על סמכותו של הממשל ההולנדי החדש.

בשנת 1645, רוב ברזיל ההולנדית מרדה בהנהגתו של בעל האדמות המולטות ז'ואאו פרננדש ויירה, שהכריז על עצמו נאמן לכתר הפורטוגלי. כוחות חברת הודו המערבית ההולנדית הובסו בקרב טאבוקס, ובכך הגבילו למעשה את ההולנדים למתחמים העירוניים המבוצרים של ערי החוף, שהוגנו על ידי קבוצות של שכירי חרב גרמנים ופלמים. באותה שנה נטשו ההולנדים את סאו לואיס. הקרב השני על גוארראפס, בשנת 1649, סימן את תחילתו של סוף הכיבוש ההולנדי של ברזיל הפורטוגלית, עד לגירושם הסופי מרסיפה ב-1654.

 מערב אפריקה ואנגולה 
במקביל, ההולנדים ארגנו פלישות נגד הנחלות הפורטוגזיות באפריקה על מנת להשתלט על סחר העבדים ולהשלים את משולש הסחר שיבטיח את השגשוג הכלכלי של הולנד החדשה.

בשנת 1626, משלחת הולנדית שכבשה את אלמינה הושמדה כמעט כליל על ידי מארב פורטוגלי, אך בשנת 1637 נפלה אלמינה בידי ההולנדים. בשנת 1641 (לאחר שנחתמה שביתת נשק בין פורטוגל להולנד), כבשו ההולנדים את האי סאו טומה ולפני סוף 1642, שאר חלקי חוף הזהב הפורטוגזי באו בעקבותיו.

ממוזער|לואנדה במהלך המאה ה-17
באוגוסט 1641 כרתו ההולנדים ברית משולשת עם ממלכת קונגו והמלכה נג'ינגה מבנדה, ובעזרתן כבשו את לואנדה ובנגלה, אם כי מבלי למנוע מהפורטוגלים לסגת פנימה לתוך מעוזים כמו מסנגנו, אמבקה ומוקסימה. לאחר שכבשו מקור קבוע של עבדים, ההולנדים נמנעו מפעולות נוספות, מתוך הנחה שבעלי בריתם יספיקו נגד הפורטוגלים. אף על פי כן, בהיעדר ארטילריה וכלי נשק, המלכה נג'ינגה והקונגו הוכיחו שהם לא מסוגלים להביס באופן נחרץ את הפורטוגלים ואת בעלי בריתם הקניבליים של אימבנגלה.

 כיבוש מחדש של לואנדה וסאו טומה על ידי פורטוגל 
מכיוון שהפורטוגלים לא הצליחו לשלוח תגבורת מספקת למושבותיהם עקב מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי המתמשכת בפורטוגל היבשתית, בשנת 1648 ארגן המושל הפורטוגלי של ריו דה ז'ניירו, סלבדור קוריה דה סה, משלחת צבאית כדי להשתלט מחדש על לואנדה מההולנדים, ישירות מברזיל.

בתחילת אוגוסט הגיע הצי ללואנדה, שם מסר דה סה לחיל המצב ההולנדי שמאחר שההולנדים לא יכבדו את תנאי הפסקת האש, גם הפורטוגלים אינם מחויבים לה. למרות שמספרם של הפורטוגלים היה גדול יותר, הפגנת כוח מהירה השיגה ב-15 באוגוסט את כניעת לואנדה וכל הכוחות ההולנדים באנגולה. לאחר שמיעה על נפילת לואנדה, המלכה נג'ינגה נסוגה למטאמבה, בעוד ההולנדים בסאו טומה נטשו את האי, שנכבש מחדש על ידי הפורטוגלים מאוחר יותר באותה שנה.

 הסכם האג השני (1661) ושלום (1663) 
ההולנדים, שנחושו לשחזר או לשמור על שטחיהם, דחו את סיום הסכסוך. אבל מכיוון שהם נאלצו להתמודד עם האנגלים באותו זמן, הם החליטו בסופו של דבר להציע תנאים לשלום. ההסכם נחתם ב-6 באוגוסט 1661 בין נציגי הרפובליקה ההולנדית וממלכת פורטוגל. בהתבסס על תנאי האמנה, הרפובליקה ההולנדית הכירה בריבונות פורטוגזית על ניו הולנד (ברזיל ההולנדית) בתמורה לפיצוי של 4 מיליון רייש, המרה מ-2 מיליון גילדן קרולי, על פני 16 שנים.

ראו גם
 קרב מורמוגאו

קישורים חיצוניים

פורטוגל
הולנד
קטגוריה:קולוניאליזם
קטגוריה:ברזיל: היסטוריה צבאית
הולנד-פורטוגל
קטגוריה:האימפריה הפורטוגזית
קטגוריה:ברזיל הקולוניאלית
קטגוריה:חברת הודו המזרחית ההולנדית