שורות המגינים

שורות המגינים היה כינויה של מסגרת חשאית במחנות המעצר בקפריסין בה ארגנה "ההגנה" את המעפילים העצורים והכינה אותם להשתתף כלוחמים במלחמת העצמאות.

את המסגרת הקימו מטעם ההגנה אנשי הפלמ"ח שהגיעו למחנות קפריסין, בתחילה אנשי הפלי"ם שהביאו את המעפילים בספינות ובהמשך אנשי פלמ"ח שהגיעו במספר משלחות מארץ ישראל. אחרי פירוק הפלמ"ח הוחלפו במשלחת משרד הביטחון. אנשי הפלמ"ח הכשירו את המעפילים לקראת גיוסם להגנה ואחר כך לצה"ל, פעלו בגיבוש חברתי, בחינוך ובתרבות, והבריחו ומילטו מהמחנות מעפילים רבים שהצטרפו ותרמו למאמץ המלחמתי במלחמת העצמאות. בשיא הפעילות מאות מעפילים שעברו קורסי מדריכים הדריכו והכשירו אלפים. קרוב ל 12000 גברים ונשים, צעירים ונוער, התאמנו והוכשרו במסגרת, ואלפים מהם השתתפו במאמץ המלחמתי.

 ייסוד שורות המגינים וראשית פעולתן 
המשימה הראשונית של המסגרת שהתפתחה בהמשך ל"שורות המגינים" הייתה להפעיל את המעפילים ברי הגיוס שהגיעו משארית הפליטה מאירופה ומיעוטם מצפון אפריקה, לפתחם כחברה אקטיבית ומתכוננת לחיים בארץ ישראל, ולמנוע מהם לשקוע במר גורלם מאחורי גדרות התיל. המטרה הושגה באמצעות אימונים פרה-צבאיים ובהמשך צבאיים בתוך המחנות, והנחלת משמעת ותרבות הפלמ"ח. באוגוסט 1946 מפקדי ספינות המעפילים הראשונות והמלווים, אנשי הפלי"ם, בפיקודו של אריה קפלן (קיפי) ארגנו את יחידת הגנה בת עשרים מעפילים חניכים בכוונה שיהיו כוח ביטחון פנים לשמירת הסדר. כשהתברר שהמעפילים ממושמעים הקבוצה נהפכה לגוף הכשרה. אריה קפלן מפקד הספינה הנרייטה סולד ושאול אורן (אהרונוב) מלווה הספינה כ"ג יורדי הסירה היו המדריכים הראשונים במקצועות "היבשתיים" - ספורט שימושי (ס"ש) ותרגילי סדר (ת"ס), קרב פנים אל פנים במקל והתגוננות בפני סכין (קפ"פ). הם עמדו על הפוטנציאל הרב ליצירת עתודות לפלמ"ח אך בקשתם לשלוח מהארץ מדריכים להכשרה צבאית לא נענתה על ידי הממונים עליהם. יחד איתם היו מפקדי ומלווי הספינות כתריאל יפה וכ"ג יורדי הסירה. בתקופה זו היה ברשותם אקדח או שניים ומכשיר קשר לא תקין ולא נעשה בהם שימוש. בכל ספינת מעפילים הצטרף למעפילים המגורשים איש פלי"ם אחד לפחות, מפקד או מלווה, ונשאר איתם עד שהוחלף. כולם אימנו והדריכו את המעפילים. בסוף ספטמבר חילצו שמואל ינאי-סאמק ודודל'ה בן חורין בספינת הדיג "כריש" של הפלי"ם שמונה מלווים. הם העבירו אותם ליוון להמשך הבאת ספינות: ישראל רותם, ישראל אברבוך, אליעזר ורש-ערמון שאול אהרונוב-אורן, פבי גבר, פטר הופמן, אלי זוהר, יוסקה ליזרובסקי. מנחם כהן (צ'רציל) מפקד ה"ברכה פולד" ונשאר מסוף אוקטובר כחודשיים כמדריך וכך היה גם בהמשך. 

בדצמבר 1946 חזר אריה קפלן לישראל ומינה את יואש צידון (צ'אטו), גדעוני הספינה "כנסת ישראל" כמפקד המחנות. יואש נבחר לכך על ידי המפקדה בארץ עקב היותו איש יבשה בעל יכולת ארגון ויכולתו להקים קשר. יואש דאג להשיג מכשיר קשר ולהכניס אותו למחנות. את המכשיר הסוו בתוך מקלט רדיו, כאשר יואש ומלאכי כפכפי, גדעוני הפלי"ם שהגיע עם מגורשי השבתאי לוזינסקי, השלימו את בנייתו והפעילו אותו. יואש הפעיל אותו בעזרת בטריות כדי לקיים קשר רציף בין קפריסין למטה המוסד לעלייה ב' בארץ. בתחילה רכשו בטריות באי אך צריכת הזרם הייתה מאוד גבוהה ועל כן פיתחו שיטה חליפית: בזמן חלוקת המים פרקו את המצבר ממשאית המים הבריטית שהגיעה בכל יום, והחזירו לה מצבר ריק. הניעו אותה בדחיפה וכך הייתה אספקת חשמל רציפה. יואש ארגן את המעפילים החל מפברואר ככוח צבאי וטבע את השם "שורות המגינים" במהלך מסדר ההשבעה. הכוח אימן את המעפילים והכין אותם לחיי הגנה בארץ, וכמו כן פעל בחינוך אנשים לקראת חיי הגנה בישראל ובנוסף עזר למזכירויות בשמירת הסדר.

ב 15 במרס 1947 הגיעה עזרה של מדריכים מהארץ מכיוון בלתי צפוי. עם מגורשי הספינה "שבתאי לוזינסקי" הגיעה קבוצת אנשי פלמ"ח מהגדוד הרביעי, פלוגה ז'. הפלוגה בפיקודו של יוחנן זריז והמג"ד אורי יפה שהיה אתו הרץ שלו זלמן ענב, סייעו למעפילים לרדת בחוף ניצנים, התערבבו עם המעפילים וגורשו עימם לקפריסין. אורי יפה שלח את זלמן ענב להיות עם המעפילים שגורשו לקפריסין. רובם שוחררו על ידי הבריטים תוך כשבוע שבועיים, אך יואש צידון ביקש מתנדבים להדרכה במטרה לשקם את גאוותם ואת ביטחונם העצמי של המעפילים. נשארו המדריכים הבאים: זלמן ענב, יהושע ברנשטיין, איתן יעקבסון, ואליעזר נחשון - כולם מפלוגת הסיירים של הגדוד הרביעי. יהושע ברנשטיין הצטרף ליואש להדרכות במחנות הקיץ והאחרים עברו למחנות החורף שם ארגנו שני קורסי מדריכים במקביל, ברמה של מפקדי כיתות. עשרות המשתתפים הוכשרו בתרגילי סדר (ת"ס), ספורט שימושי (ס"ש), קרב פנים אל פנים ויסודות שדאות הפרט. במחנות הקיץ הוכשרו כמה מאות מעפילים. במקביל ארגנו בכפר הנוער שבמחנה 65 אימונים שדמו לפעילות גדודי נוער (גדנ"ע). בתקופה זו ההתארגנות הייתה ספונטנית פנימית במחנות ולא נתמכה בידי המפקדה בישראל. באפריל 1947 השתתף יואש צידון בארגון הפגנה עקב קיצוץ המכסות, שבה נהרג המעפיל משה לרר ונפצעו ששה אחרים מירי הבריטים. יואש הוחזר ארצה.

 מיסוד שורות המגינים – משלחות הפלמ"ח הראשונה והשנייה 
במחצית 1947 קיבלה הפעולה דפוס מאורגן ומסודר בהנחייתו של מטה הפלמ"ח ובגיבויו של הגדוד הרביעי שקיבל את הפיקוד עליה. זאת בעקבות עצתו של ישראל גלילי ליגאל אלון למסד את הפעילות. עד קום המדינה שוגרו לקפריסין שתי משלחות מטעם הגדוד הרביעי:

 המשלחת הראשונה, שחדרה למחנות המעצר בתחילת יוני 1947, הייתה בפיקודו של יהודה דרכסלר, סגנו סגן  - שניהם מפקדי מחלקות מנוסים (מ"מ), עוזי נמירובסקי ויעקב נוי (צ'ך) שהיו מדריכי ספורט מעולים (מד"סים), אריה הירשברג מפקד כיתה ושרה יפה החובשת. המשלחת הגיעה בספינת הפלמ"ח "כריש" כמעט ללא אמצעים. מוטקה דגי קיבל פיקוד על מחנות הקיץ שם כבר היה צוות מדריכים מקרב המעפילים, והשאר עברו למחנות החורף שם היה כפר הנוער במחנה 65. הם הקימו בו מרכז אימונים והעבירו קורס מדריכים בן 21 יום למעפילים שנשלחו על ידי התנועות. מסלול נוסף שמיסדו בהובלת שרה יפה היה אימוני גדנ"ע המוניים בחינוך גופני מורחב (חג"ם) בכפר הנוער שכלל יום גדנ"ע חודשי מרוכז ובו נערכו תחרויות בין קבוצתיות. ההיענות הייתה נלהבת מעל למצופה וארגון הג'וינט במחנות בראשות משה לאוב, סייע ברכישת חבלים, כדורי ספורט, תוספות מזון למתאמנים, ביגוד ונעליים למדריכים. בתקופה זו החלו לחפור מנהרה ראשונה במחנה 60 להברחת אנשי פלי"ם. החופרים הראשונים בפיקודו של משה ליפסון איש החוליה הימית היו מלחים מתנדבים מארצות הברית שהגיעו עם חלק מהספינות. בתקופה זו סבלו חברי המשלחת ממחסור באמצעים וחומרי הדרכה וביקשו תגבורת. תרגילי הסדר החמושים (תס"ח) נערכו בעזרת רובי עץ שהוכנו בנגריית המחנה. אימוני הנשק נעשו בעזרת סימולטור - נורה עם בטרייה שמאירה ברגע הלחיצה על ההדק - שהורכב על אחד מהאקדחים הבודדים שהוברחו למחנה. בתקופה זו החלה פעילות זיוף מסמכים במכון תיעוד שהוקם באוהל מכונת השכפול העלונים במחנה 62 שאפשרה למפקדי המחנות תנועה חופשית באי וסייעה במילוט אנשי הפלי"ם ומתנדבי חו"ל שנדרשו להבאת ספינות מעפילים נוספות. את המכון הקים והפעיל המעפיל יעקב וייס שהתנסה בנושא במפקדת הבריחה באוסטריה, והשתמש באמצעים שהושגו בקפריסין. בספטמבר הגיע המדריך הגדודי דן רם והתרשם מההישגים והצרכים. הוא חזר והמליץ על משלוח מיידי של תגבורת, נשק ואמצעי קשר. בעקבותיו הגיע לביקור בן שבועיים מפקד הגדוד יוסף טבנקין.
 במהלך ביקורו של יוסף טבנקין הגיעה המשלחת השנייה באוקטובר 1947 ובה 10 אנשים והתמזגה עם הראשונה. המשלחת הביאה חומרי הדרכה, נשק לאימונים, חומרי חבלה ומכשיר קשר אמין. הנשק כלל חמישה תת-מקלעים מסוג סטן, ומקלע אחד מסוג ברן. חלק מחבריה נכנסו עם הציוד ומכשיר הקשר דרך המנהרה שחפירתה אך נסתיימה למחנה 60 ואחרים נכנסו דרך השער עם תעודות מזויפות. דרכסלר נותר כמפקד הכללי ובראש 'מחנות החורף'. יצחק קרלינסקי, רזרביסט (איש מילואים) של הפלמ"ח שחזר לשירות פעיל, החליף את מוטקה דגי בפיקוד על 'מחנות הקיץ'. משה קליין שפיקד על האימונים והמתאמנים ומשה הרלינג נשארו איתו במחנות הקיץ. אשר ספיר פיקד על מחנה 55 במפרץ קראולוס שהיה מבודד ממחנות הקיץ 60, 61, 62, 63. במשלחת הגיעה הגדעונית המנוסה ביבה נפחא, שהפעילה את מכשיר הקשר במחנה 62 בו הייתה מפקדת מחנות הקיץ. המכשיר חובר לרשת החשמל במבנה בריטי. בכך התאפשר קשר אלחוטי רציף למטה הפלמ"ח בישראל. במחנות החורף נותרו אנשי המשלחת הראשונה פרט לעוזי נמירובסקי שהוחזר לישראל, ונוספו דב חקלאי וצבי רם מפקדי המחלקות, מדריך הספורט , וזלמן ענב שחזר אחרי ארבעה חודשים בארץ בהם עבר קורס מ"כים והתנדב לשליחות נוספת. בסך הכול היו 13 חברים בתחילת נובמבר 1947. זלמן ענב, שמונה לראש המטה, ארגן את מטה פעילות שורות המגינים ואת חלוקת התפקידים בין המדריכים מהארץ שהעבירו את הידע המקצועי לבין המדריכים מקרב המעפילים שקיבלו אחריות פיקודית על הקבוצות. מעגל המתאמנים הלך והתרחב, קורס המדריכים הוארך לכחמישה שבועות והוכנסו יסודות שדאות ואימוני נשק קבועים במנהרות שחפירתן טרם נסתיימה. עקב מגבלת כמות הנשקים וחוסר תחמושת התאמנו בו בירי רק המדריכים, חופרי המנהרות וחלק מחברי המזכירות המשותפת. עם פרוץ הקרבות בארץ אחרי ה-29 בנובמבר 1947, מנו שורות המגינים כ-3600 איש בהם כ-200 מדריכים. ניתן לזקוף את הישגי המסגרת לריבוי הגדול של בני נוער וצעירים במחנות, שהיו מאורגנים בתנועות וקיבוצים, לתודעה הציונית המפותחת שכרכה עלייה והגנה והייתה נחלתם, ולמדריכי הפלמ"ח שראו בפעילותם שליחות וכללו בה חינוך, תרבות והווי הפלמ"ח מסביב למדורה, וחיזוק העברית דרך שירי וסיפורי ארץ ישראל.

 שורות המגינים במלחמת העצמאות 
חברי המשלחת הראשונה, פרט ליהודה דרכסלר, חזרו עד ינואר 1948 לישראל כדי להשתתף בקרבות. בראשית ינואר 1948 הגיעו לקפריסין 15500 מעפילי הפאנים והכפילו את אוכלוסיית המעפילים למעל 30,000. כשליש מהם גברים בגיל גיוס. מתחילת 1948 התגבר המאמץ להבריח מעפילים ובמיוחד מצטיינים ובעלי מקצועות צבאיים נדרשים. דוד בן בארי (בורובסקי), קצין שריון שלעבר בצבא האדום וממשחררי מיידנק וורשה, ומכובשי ברלין, מעפיל הספינה "מולדת" ששימש בקפריסין כמפקד הקורסים המתקדמים וכסגנו של זלמן ענב, הוברח במרץ 1948 דרך מנהרה וכשהגיע לתל אביב התייצב אצל יצחק שדה שגייס אותו מידית לשירות המשוריינים בראשו עמד, שהפך לחיל השריון. 

דרכסלר נסע לישראל כדי להפגש עם יגאל אלון ולבקש תגבור. על אף שהעתודה הייתה נחוצה ביותר, הקרבות לא איפשרו למטה הפלמ"ח לשלוח לקפריסין מפקדים מנוסים שיחליפו את אלו שפעלו במחנות. רק בתחילת פברואר 1948 מצא דרכסלר מחליף לעצמו - יעקב קמינסקי (סלע) איש קיבוץ יגור שהחלים מפציעה והגיע למחנות החורף.

 המשלחת השלישית של הפלמ"ח 
בשלהי יולי 1948, הגיעה משלחת שלישית של הפלמ"ח למחנות המעצר של המעפילים בקפריסין. בחודשים אפריל-מאי 1948 עזבו את האי כמעט כל חברי הפלמ"ח שהשתייכו למשלחת השנייה, הצטרפו ליחידותיהם בארץ, ולקחו חלק במאמץ לבלימת הפלישה של צבאות מדינות ערב בעקבות ההכרזה על עצמאות מדינת ישראל.

בראש המשלחת השלישית עמד ישעיהו (שייקה) ברוט, וכן נמנו עליה יצחק בטיסט, שמונה כמפקד "מחנות החורף" וצבי בולר איש מרחביה, שמונה כמפקד "מחנות הקיץ". אל המשלחת הצטרף אביגדור הירש, שהיה חבר גם במשלחת הקודמת. 

חברי המשלחת השלישית נכנסו למחנות במסווה של מורים ועובדים סוציאליים מטעם ארגון הג'וינט. במהלך הזמן שחלף מאז הוקמו 'שורות-המגינים', צבר סגל המדריכים מקרב המעפילים ניסיון רב באימונים והתגלו ביניהם אנשים מוכשרים ובעלי יכולת פיקודית. בה בשעה התקשה הפלמ"ח, שסבל מנפגעים רבים במהלך הקרבות בארץ, להקצות למשימה בקפריסין משלחת גדולה יותר. גם הצורך לארגן מחדש את הכוחות בארץ בתקופת ההפוגה השפיע על גודל המשלחת. במציאות זו ניתנה למעפילים עצמאות רבה בניהול השוטף של האימונים, בעוד חברי המשלחת של הפלמ"ח מרכזים את פעילותם בתחומי הקשר בין המוסדות השונים במחנות המעצר לבין המוסדות המוסמכים בארץ.

 משלחת הגיוס של צה"ל 
בהמשך לפגישתו של בן-גוריון עם משה לאוב מנהל הג'וינט במחנות קפריסין שהגיע לישראל ב 14 במרס 1948 ומסר דו"ח מפורט על מצב המחנות והאימונים ופוטנציאל המעפילים, החליט בן-גוריון ב 25 במאי 1948 בן-גוריון על מינוי משלחת גיוס מטעם צה"ל.

ב 25 במאי 1948 הגיעה משלחת גיוס בראשות אהרן צ'רניאבסקי - אהרן זאב, במשלחת השתתפו מיכאל נוסבוים ממדור גיוס, יואל שצוב מכח אדם ומיכאל מיכאלי. המשלחת הביאה 15 רובים שני מקלעים ומספר סטנים. היא קיבלה כרטסת מקצועות ומצבת שורות המגינים לפי גדודים פלוגות ומחלקות. דיווחה על 4147 מועמדים שהתייצבו בפניה והעריכה שיש כ 12000-13000 מעפילים בגיל גיוס בהם כ 8000 גברים. 5000 מהם עברו קורס אימון ראשוני ו 300 היו מדריכים. המשלחת הפסיקה את פעולתה ב 11 ביוני עם כניסת הפסקת האש של ההפוגה הראשונה לתוקף

ביוני 1948 הודיע הרוזן ברנדוט שלא תותר עלייה של אנשים בגיל גיוס, לבל יופר המאזן בעת ההפוגה הראשונה. הבריטים הקפידו לקיים את ההנחיה ככל יכולתם והאריכו אותה עד לסגירת המחנות בפברואר 1949. מתוך 11483 המעפילים שעלו תחת הנחיה זו ופיקוח המתווך מיולי עד ספטמבר 1948 הצליחו להגיע 3000 בגיל גיוס מהם 1000 חניכי השורות ש 500 מהם הצטרפו לגדודי פלמ"ח, דבר שהיה טבעי כי המדריכים היו אנשי פלמ"ח וגם נעשה בעידוד מפקדי המחנות. אחרים הצטרפו לגולני ואלכסנדרוני ועוד. 

 משלחת משרד הביטחון מטכ"ל אכ"א, העברת האחריות ופעילותה 
משלחת מטעם מטכ"ל אכ"א אורגנה בארץ על ידי דוד הורוביץ איש דגניה ובראשית חודש אוגוסט 1948 נפגשה עם מפקדי המחנות שהוזמנו למטה הפלמ"ח בישראל, ושם נמסר להם כי עליהם להתמזג עם המשלחת הצה"לית בארגונו של אגף כוח-אדם במשרד-הביטחון. יצחק קרלינסקי, שליח הפלמ"ח הוותיק ביותר בקפריסין, ושייקה ברוט שבו בהמשך לאי כשליחי המוסד לעליה ב' - תפקידם היה להמשיך לארגן הברחת מעפילים, תחום קריטי בו התמחו תקופה ארוכה. יתר חברי המשלחת המקורית הצטרפו למשלחת הצה"לית. בכך הסתיים תפקידו של הפלמ"ח כאחראי ל'שורות-המגינים' ולשמירת הסדר והביטחון במחנות המעצר בקפריסין. 

המשלחת הגיעה לקפריסין ב-15 באוגוסט 1948. אחרי כשבועיים עיכוב של העברת הפיקוד והכנות למיזוג הפעילות במחנות עברה מעידן הפלמ"ח לעידן המדינה. מפקד המשלחת דוד הורביץ איש דגניה וחבריה היו יוסף גדיש (גרובר) קצין התרבות והגזבר, צבי בולר שהמשיך ממשלחת הפלמ"ח כמפקד מחנות הקיץ, אבנר האפט, יהושע לופטין, משה פולינובסקי, אפרים ברזין, אשר גלעד ובנימין מנקין. המשלחת הביאה אמצעי לחימה רבים - כ 30-40 רובים ומספר מקלעים ותתי מקלעים, תקציב לתוספת מזון וכל עבודה לחפירת מנהרות ותשלום לנהגים הקפריסאים שסייעו בהברת אנשים. לתוכנית הקיימת מהפלמ"ח נוסף שלב ג' של אימון מתקדם בנשק. 

המשלחת עסקה באימונים, שרות ידיעות, מבצעי הברחת מעפילים ופעילויות חינוך ותרבות. באימונים היו שלושה שלבים: אימון גופני ראשוני, אימון מתקדם בנשק והכנה לבריחה - קורס שנקרא "העפלה". פעילות הש"י כללה קשר עם הקפריסאים-יוונים וכלפי פנים השגחה על סודיות ומעקב אחרי מעפילים  שיצרו קשר עם הבריטים, וביקשו אשרות הגירה לארצות שונות. 

יוסף גרובר עשה עבודה חשובה במיוחד בנושא תרבות וחינוך, דבר שהקל על קליטת כ 5000 מתאמנים בצה"ל משהגיעו לישראל. הבטאון "שורות" הופיע בין 17 באוקטובר 1948 ו 3 בפברואר 1949 אחת ליומיים וכלל עדכונים וחדשות מהארץ שנקלטו במכשיר הקשר שהוברח.
 מבצעי ההברחה 
 מפעל המנהרות 
כשתבעו אנשי משלחת הפלמ"ח בקפריסין מ'המוסד לעליה ב' להבריח אנשים מתוך מחנות הגירוש ולא נענו, לא רפו ידיהם. בתחילה נעזרו בימאים אמריקניים שהגיעו עם מעפילי "התקווה" בחפירת מנהרה. מקיץ 1947 עד ראשית שנת 1949 התנהל מפעל חפירת המנהרות במחנות המעצר בקפריסין ושימושן להברחת מעפילים מהאי, במהלכו נחפרו סך הכל שבע מנהרות בידי חברי שורות המגנים. מבחינה ביטחוני היה זה המבצע החשאי, המורכב והמסוכן ביותר של 'שורות-המגינים', בראשות משלחות הפלמ"ח. היוזמה לחפירת המנהרות נבעה מצרכי אנשי הפלמ"ח שביקשו ליצור תנאים לקיום חופש תנועה מן המחנות ואליהם. הפעילות שהחלה בעשרות בודדות הפכה למאות רבות. אידל דרכסלר מפקד המחנות נפגש עם נציג מפלגת ה-AKEL היוונית בקפריסין וסיכם על קבלת סיוע במודיעין ובהעברת אנשים. המנהרה הראשונה נחפרה במחנה 60. אורכה היה 50 מטרים ועומקה 3 מטרים. בהמשך שוכללה והוכנסו בה קורות עץ. כלי החפירה הראשונים היו כפות טייחים ואזמלים של פטישי אויר שנסחבו מהפועלים הקפריסאים שחפרו מטעם הצבא הבריטי את בתי השימוש. בהמשך הוקם במחנה בית מלאכה שהכין כלים וציוד לחפירה. צוותי החפירה מנו 5–7 אנשים שעבדו סביב השעון במשמרות בתנאים קשים. את האדמה החפורה הוציאו בשקים בלילות ושפכו אותה לבתי השימוש. מתחילת 1948 יורי פלייסיג, מהנדס מכרות מרומניה שהגיע בפאנים, תכנן וניהל את חפירת המנהרות. יורי נשאר במחנות לשם כך אחרי שהגיע תורו לעלות. יורי הכין במחנה שולחן חול שסייע לבורחים באוריינטציה.

חמש מהמנהרות נחפרו בימי המשלחת השנייה של הפלמ"ח, משלהי 1947 בנוסף על המנהרה שחפירתה הושלמה קודם לכן. הן נחפרו במחנות 55 60 65 68 ו-70 באורך 30 עד 80 מטר. המשוכללת ביותר נחפרה במחנה 70 פתח היציאה שלה הוסווה בתוך ואדי עם צמחייה עבותה. המנהרה של מחנה 68 התגלתה באקראי על ידי פטרול בריטי בטרם הופעלה, ופוצצה על ידי הבריטים.

במחצית הראשונה של שנת 1948 החלו אנשי 'שורות-המגינים' להבריח אנשים מהאי. המוברחים יצאו ממחנות המעצר באמצעות המנהרות ועלו כנוסעים סמויים לאוניות שהסיעו ארצה את המעפילים אשר קיבלו היתרי עלייה. בנתיב זה עלו בין 5 ל-20- איש מדי שבוע. העולים צוידו בתעודות מזויפות שהכין המעפיל יעקב וייס במעבדת התיעוד שהקים במחנה 62. בדרך-כלל השתייכו היוצאים ל'שורות-המגינים', ולרוב נמנו עם חופרי המנהרות, שהעלייה היוותה עבורם מעין פרס ואות הערכה על פעילות ממושכת ומסורה. אנשי 'שורות-המגינים' גילו תושייה ודמיון בכריית המנהרות ובארגון הבריחה מתוך מחנות המעצר. הושקעה עבודה מפרכת, התמדה ומסירות גדולה. החופרים לא ידעו מתי תסתיים מלאכתם, אם יבקיעו בסופה את הדרך אל החופש ואם תהיה המנהרה ראויה לשימוש מבצעי.

 הברחה דרך הגדרות 
באחד האוהלים במחנות הקיץ נבנה דגם של המחנות בידי האמן צבי ויינשטיין. במחנות החורף נבנה שולחן חול טופוגרפי של אזור המחנות. חברי שורות המגינים ניתחו את זמני הפטרולים ואת תאורת הפרוז'קטורים ואיתרו נקודה חשוכה בגדר דרכה ניתן היה להבריח אנשים בפרק זמן של 14 דקות בין הגעות הפטרול.

הם תרגלו באוהל מיוחד שנבנה בו דגם הגדרות שהקיפו את המחנות. פריצת הגדרות נעשתה בשיטה מיוחדת שפותחה במחנות - גזרי תיל שהוכנו מראש בסדנה, ותרגול חיתוך והעברת שלושים איש בעד הפרצה וסגירת הפתח. הוכשרו סיירים שתפקידם היה להוביל את הפורצים לנקודות הריכוז שהיו מקומות מסתור בפרדסים חורשות או מערות. שם המתינו, לעיתים מספר ימים, עד לבוא "המיוחדת" - ספינת הפלמ"ח שהעלתה אותם לישראל. נהגי מונית קפריסאים שתמכו העבירו אותם לנקודת הגעת הסירה. 

אנשי המחתרת הקפריסאית AKEL בהובלתו של פרודרומוס פאפאוואסיליו סייעה בדרכים רבות לפעילות המחתרתית של ההגנה במחנות קפריסין. אות על"ה הוענק לו ב 1970 וכיכר נקראה על שמו בחיפה ב 2018. הספר לבהי הנעורים "סיפור אהבה קפריסאי" של הסופרת עמלה עינת פורס את הפעילות ואת תרומת הנהגים דרך פרשייה מהתקופה.

 מעבדת התיעוד 
מעבדת התיעוד פעלה במחנה מעת שגייס מוטקה דגי מפקד מחנות הקיץ את יעקב וייס, מעפיל מהונגריה שהגיע בספינה "מורדי הגיטאות" ועד עלייתו של יעקב לישראל באוגוסט 1948. מוטקה דגי דאג בעזרת קפריסאים יוונים לצייד את המעבדה באמצעים שנדרשו, סוגי נייר לתעודות מסוגים שונים וחומרים לצביעתם, דיו וחומרים להכנת חותמות. המעבדה הוקמה בחלקו האחורי של אוהל השכפול של עלוני המחנה, אותו הפעילה אלה וינטר, לימים מוזס, מעפילה מפולין, שסייעה ליעקב. לאורך התקופה הסתייע יעקב גם באחיו שלום דני וייס. קודם לכן הפעילו השניים יחד מעבדת תיעוד במפקדת הבריחה באוסטריה. המעבדה סיפקה תיעוד למפקדי המחנות לתנועה חפשית באי, לאנשי פלי"ם שהגיעו עם המעפילים ונדרש להבריחם במהירות לישראל כד שימשיכו בפעילות באירופה, ולמעפילים הרבים שרצו ונדרשו להגיע לישראל והוברחו בדרכים שונות תחת אפם של הבריטים, ונזקקו לתיעוד זה.

 המיוחדת 
כאשר נתפסו ספינות המעפילים ומעפיליהן גורשו לקפריסין, מעט ממלווי הפלי"ם הסתתרו בסליק, והוברחו בנמל חיפה מחופשים כפועלי נמל, והאחרים הסתתרו בין המעפילים והגיעו איתם לקפריסין. עם הגעת הפאנים לקפריסין ב 1.1.1948 נדרש להחזיר כמות גדולה של אנשי פלי"ם ארצה כדי שיוכלו להמשיך להביא ספינות. הפעילים הוברחו ליער סלמיס, בהם דב מגן (ברצ'יק), גרישה גדע שוחט, יוסי הראל ונוספים. ספינת הדיג הקטנה "כריש" הגיעה ולקחה אותם לישראל. השיטה התפתחה להעברת מעפילים והוקמה בפלי"ם יחידה בשם "המיוחדת" בראשה עמד דב מגן ומתחתיו עמוס בן צבי. ששה ימאים נוספים תפעלו את הספינה. מהגעת המשלחת הראשונה של הפלמ"ח באמצע 1947, בכל פעם שהצטברה קבוצה, הזמינה מפקדת שורות המגינים באלחוט את הספינה הקטנה. היו ששה מפרצים קטנים וההזמנה כללה את המועד שעת הגעה והמפרץ. באחד המקרים בשנת 1948 חל עיכוב של יום וקבוצה בת תשעה חברים הסתתרה ביער, אך עקב הלשנת רועה טורקי הם נתפסו ונאסרו עד סגירת המחנות. בין העצורים היה אפרים גילן, מפקד מחנות 69 70 מטעם ההגנה. בשלב מסוים הביאו לקפריסין את ה"נרקיס" שהייתה גדולה בהרבה, אלא שעקב סערה נפגע העוגן. הספינה איבדה יכולת היגוי ונסחפה לכיוון צפון מזרח. ללא ידיעת מיקום לא יכלו לדווח לספינה "מעוז" שיצאה לחפשם היכן הם. רק כשראו מכלית כיוונו את "מעוז" לנמל טריפולי וכשכבר היו במרחק מאות מטרים מהחוף, הגיעה וגררה אותם. לאחר מכן חזרו לכריש שעשתה עוד 7 הפלגות.

 תרומת מעפילי קפריסין שהתאמנו במלחמת העצמאות 
כל מתאמני שורות המגינים הגיעו לישראל לאורך התקופה, ומרביתם השתלבו בצה"ל בתפקידי לחימה במלחמת העצמאות. לא מעטים הגיעו לקפריסין עם רקע קרבי, פרטיזנים, ממשתתפי מרד בגיטאות וחיילים וקצינים בצבא האדום. כמה אלפים עוכבו על ידי הבריטים והגיעו בשלהי המלחמה, עם סגירת המחנות בפברואר 1949, ורבים מהם השתלבו בצה"ל לאחר המלחמה. 

מיולי עד ספטמבר 1948 בתקופה הקריטית שלאחר הפוגה ראשונה הצליחו להגיע 3000 מעפילים בגיל גיוס לישראל מהם 1000 חניכי השורות. הרב בפלמ"ח ובחטיבות הלוחמות הנוספות, גולני אלכסנדרוני. בעלי מקצועות מיוחדים, בהם אנשי שריון, רפואה, מודיעין וטייסים, הוברחו בעדיפות והשתלבו בחילות המתאימים.

אומדן המוברחים ממחנות קפריסין בדרכים שונות משתנה שכן לא נערך רישום מדויק, ומפקדי מחנות שונים מסרו הערכות שונות - כל אחד לתקופתו. שייקה ברוט שהיה מפקד המחנות האחרון מטעם הפלמ"ח ונשלח אחרי קום המדינה מטעם המוסד עם יצחק קרלינסקי כדי להבריח מעפילים העריך בדיעבד שכאלף מעפילים הוברחו בתקופתו ויותר מאלפיים בכל תקופת המחנות. אפרים גילן שהגיע מטעם ההגנה לפקד על מחנות 69 70 ושוחרר עם סגירת המחנות העריך בעדות מאוחרת כשלושת אלפים. הערכות אלו תואמות לפער של כאלפיים וחמש מאות שמצא הקולונל הבריטי במועד סגירת המחנות בין כלל הנעצרים לכלל המשוחררים במכסות, והוסברה לו על ידי משה לאוב מנהל הג'וינט בכך ש"הם רצו יותר מכסות מזון".עדות תואמת לסיכום של מנחם אורן בספר הפלמ"ח מ 1953

על פי דו"ח "המיוחדת" מ-1949, אחרי סגירת המחנות, שהוכן בידי שייקה ברוט ויצחק קרלינסקי, בחמשת החודשים שבתקופת פיקודו של שייקה ברוט, שהגיע בהפוגה השנייה בסוף יולי 1948, הוברחו 883 איש – 407 ב-13 ההפלגות של ה"כריש". 45 כנוסעים סמויים שקיבלו תיעוד מזויף. 320 נתפסו ו-11 הוחזרו לפי הוראת המוסד לעלייה משהוכרז על חיסול המחנות.

אלפי מעפילים שהתאמנו בשורות המגינים השתלבו בצה"ל במלחמת העצמאות.

קישורים חיצוניים

 שורות המגינים , באתר ההגנה
שורות המגינים בשירו של חיים חפר: שנת תש"ז


 הערות שוליים 

קטגוריה:יחידות ההגנה
קטגוריה:ההעפלה