דו"ח רטיג

דו"ח רטיג (בספרדית: Informe Rettig) הוא השם בו מוכר הדו"ח הסופי מיום 9 בפברואר 1991 של ועדת אמת ופיוס שהוקמה במטרה לתעד ולברר את הפרות זכויות האדם החמורות – רצח וחטיפה על רקע פוליטי – שבוצעו בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה, ולהמליץ על צעדי תיקון ומניעה.

הוועדה מונתה בידי נשיא צ'ילה פטריסיו איילווין במטרה "לתרום להבהרת האמת על הפרות זכויות האדם החמורות ביותר... על מנת לשתף פעולה לקראת פיוס בין כל אזרחי צ'ילה ומבלי לפגוע בהליכים משפטיים שעשויים לנבוע מאירועים כאלה". בראש הוועדה עמד ראול רטיג, שגריר לשעבר מטעם ממשלתו של סלבדור איינדה, על שמו נקרא הדו"ח.

על מנת להבטיח לגיטימציה ציבורית ואובייקטיביות, הוועדה כללה ארבעה חברים ממחנה תומכי משטר פינושה וארבעה חברים ממחנה מתנגדיו. שמונת החברים היו חיימה קסטילו ולאסקו, חוסה לואיס סאה אגניה, מוניקה חימנס, לורה נובואה ואסקז, חוסה זאלאקט דאהר, ריקרדו מרטין דיאז, וגונסאלו ויאל קוראה (שר החינוך 1978-79).

המנדט התמקד ב“הפרות החמורות” שהובילו למוות: נעלמים, מוצאים להורג ועינויים שהסתיימו במוות; כמו כן התבקשה הוועדה לזהות קורבנות, לברר נסיבות, ולהציע תיקונים מוסדיים וסיוע למשפחות.

המנדט של הוועדה הלאומית נקבע בצו עליון שפרסם איילווין ב-25 באפריל 1990:
 ליצור תמונה מלאה ככל האפשר של הפרות זכויות האדם החמורות (רצח פוליטי והיעלמויות כפויות)
 לאסוף ראיות שיאפשרו לזהות את הקורבנות בשמם, ולקבוע את גורלם ומקום הימצאם
 להמליץ על פיצויים לקורבנות או למשפחותיהם
 להמליץ על צעדים משפטיים ומנהליים למניעת הפרות עתידיות
הועדה הוגדרה כגוף ממלכתי, זמני ולא־שיפוטי. המטרה הייתה לדאוג ליישום של שני מהלכים - צדק לקורבנות, יחד עם פיוס ושלום חברתי שישמרו על שלום המדינה ולא יקרעו אותה בין מחנות שונים.

הוועדה התכנסה משך כתשעה חודשים ודנה באירועים שאירעו בין ה-11 בספטמבר 1973 ו-11 במרץ 1990. הדו"ח שפרסמה קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה והשלטון הצבאי של אוגוסטו פינושה נרצחו 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ואילו 2,115 מהפרת זכויות אדם. כ-30,000 מעצרו ועונו, ורבבות עזבו את המדינה. הוועדה מצאה שרוב הפרות זכויות האדם בוצעו באופן מתוחכם ושיטתי בשנים מיד לאחר עלייתו של פינושה לשלטון. רוב ההפרות בוצעו על ידי מינהל הביון הלאומי (DINA), כוח המשטרה החשאית של צ'ילה בין השנים 1973 ל-1977.

הוועדה המליצה על נקיטת מספר צעדים לפיצוי בני משפחות הקורבנות שיושמו בשנים שלאחר הגשת הדו"ח.

 ממצאי הוועדה 
הוועדה, שהוגדרה כגוף ממלכתי, זמני ולא שיפוטי, פעלה במשך תשעה חודשים, ראיינה אלפי אנשים, וסקרה את הארכיונים הנרחבים שאספו ארגוני זכויות אדם.

המנדט של הוועדה היה מוגבל במובנים מסוימים. היא לא יכלה לנקוב בשמותיהם של מבצעי הפשעים, גם כאשר אלה היו ידועים היטב, משום שסברה כי אל לה לגזול את סמכותם של בתי המשפט לקבוע את האחריות, מה גם שהליכים משפטיים היו עלולים לגזול זמן יקר. במקום זאת, חברי הוועדה ניסו לתת את התמונה הברורה ביותר האפשרית של התנאים שבהם בוצעו הפשעים, כך שזיהוי מוסדי של מבצעי הפשעים נכלל לעיתים קרובות בדו"ח, גם אם שמותיהם לא הופיעו במפורש.

הועדה הגישה לבסוף בפברואר 1991 דו"ח נרחב בשני כרכים אשר תיאר את דפוסי הדיכוי, מוסדות הביטחון המעורבים ושיטות הפעולה. בין היתר נבדקו:
 הפרות זכויות אדם שבוצעו על ידי סוכני ממשלה או אנשים שעבדו עבורם
 הפרות זכויות אדם שבוצעו על ידי אזרחים פרטיים מסיבות פוליטיות
 תגובות של מגזרים מרכזיים בחברה להפרות זכויות אדם
 הפגנות המוניות שבהן נרצחו אזרחים
 שימוש בכוח בלתי הולם וניצול לרעה של כוח על ידי בעלי סמכות

תשומת לב מיוחדת נתנה להשפעת הפרות זכויות האדם החמורות ביותר על משפחות ויחסים חברתיים. בדו"ח נכללו ציטוטים מפי בני משפחותיהם של הקורבנות על פי תמות שונות שהתבהרו מתוך העדויות:
 אובדן ואבל: "בני אדם לפעמים הורגים בני אדם..."
 עינויים: "אם היו פשוט הורגים אותם, זה לא היה כל כך קשה..."
 אי ודאות ממושכת: "הסיוט הארוך הזה שממנו אני לא יודע אם אי פעם אתעורר"
 פגיעה בשלמות האישית: "למה הם לקחו ממני את ההזדמנות להיות מאושר?"
 פגיעה בחיי המשפחה: "הם לא גזרו רק עליו עונש. הם גזרו עונש על כל המשפחה"
 תחושה שנקודות התייחסות מוכרות השתנו: "הם שינו את המדינה"
 להיות מוקע ומנודה: "אנחנו מרגישים כמו מנודים במדינה שלנו"

לצד תמות אלה, נמצאו גם תמות חיוביות, כמו "קיבלתי כוח מאלוהים, מהזיכרונות הנפלאים שלי ממנו, ומהתמיכה שקיבלתי מאנשים רבים כל כך שעברו את אותו דבר".

 השלכות 
 השלכות פוליטיות 
הנשיא איילווין קיבל את ממצאי הוועדה והתנצל בשידור חי בשם ההמשלה על הפגיעה באזרחים. הוא דיבר על סליחה ועל נטל החברה כולו:"תחילה יש לציין מי הם הצדדים הנפגעים הנדרשים לסלוח, ומי הם הפוגעים שיש לסלוח להם. אני איני יכול לסלוח לאחר. סליחה אינה מוטלת בצו. סליחה דורשת חרטה מצד אחד, ונדיבות מצד שני. כאשר סוכני המדינה היו אלה שגרמו לסבל כה רב, והגופים הרלוונטיים של המדינה לא יכלו או לא ידעו כיצד להימנע ממנו ולהעניש עליו, וגם לא הייתה התגובה החברתית הנדרשת כדי לעכב אותו, המדינה והחברה כולה אחראיות, בין אם במעשה ובין אם במחדל. החברה הצ'יליאנית כולה חייבת חוב לקורבנות הפרות זכויות האדם".הוא ביקש מן הצבא לנהוג כמותו, אך צמרת הצבא בראשות פינושה דחתה את הבקשה. פינושה נשאר לעמוד בראש הצבא עוד 8 שנים.

 השלכות משפטיות 
נכון למאי 2012, 76 סוכנים נידונו בגין הפרות זכויות אדם ו-67 הורשעו: 36 בצבא, 27 בקרבינרוס, 2 בחיל האוויר, אחד בחיל הים ואחד במשטרה. המקרה הבולט ביותר, המכונה "שיירת המוות", עסק בחוליית צבא ידועה לשמצה ששוטטה במדינה בעת השלטון הצבאי והוציאה להורג אסירים ללא משפט ולעיתים בצורה אקראית והקפידה על קבורתם בקברים בלתי מסומנים. שלושה סוכנים מורשעים מתו ושישה סוכנים קיבלו עונשי מאסר על תנאי. 350 תיקים, הנוגעים לאנשים שנעלמו, עצורים בלתי חוקיים ועינויים, נותרו פתוחים. ישנם 700 אנשי צבא ואזרחים המעורבים במקרים אלה. בעוד שחלק מהעבריינים הורשעו, חלק מהאחראים לפשעים לא הועמדו לדין עקב חוק חנינה שחוקק המשטר הצבאי בשנת 1978, המעניק הגנה משפטית מלאה לכל אדם המעורב בהפרות זכויות אדם בין השנים 1973 ו-1978.

נעשו ניסיונות לעקוף את חוק החנינה בייחוד במקרים שבהם לא היה ניתן להוכיח מוות משום שלא נמצאה גופה. במקרים כאלה הואשמו קציני צבא ב"חטיפה", בטענה כי הם עדיין מחזיקים בשבי את האסירים הפוליטיים.

חריג נוסף לחוק החסינות הוא מקרה שבו היה אינטרס אמריקאי, שאירע בגבולות ארצות הברית. אורלנדו לטלייה, שכיהן כשגריר צ'ילה בארצות הברית חי בגלות בוושינגטון הבירה כאשר ב-21 בספטמבר 1976, נרצח באמצעות פצצה שהונחה מתחת למכוניתו. בשנת 1978 חבר מושבעים גדול של ארצות הברית הגיש כתב אישום נגד המנהל לשעבר של DINA, הגנרל בדימוס מנואל קונטררס, ונגד מנהל המבצעים לשעבר של DINA, קולונל בשירות פעיל פדרו אספינוזה.

כחודש לאחר הגשת הדו"ח, ב-4 במרץ 1991 פנה פטריסיו איילווין, נשיא צ'ילה, בשידור טלוויזיה וביקש את סליחתה של האומה הצ'יליאנית כולה.

 השלכות על תהליך התיקון החברתי 
צ'ילה מייצגת מקרה ייחודי ברחבי העולם ליצירה של אלפי רשומות המתעדות את הפרות זכויות האדם שבוצעו תחת דיקטטורת פינושה בת 17 השנים סמוך לזמן התרחשותן ולא לאחר שנים רבות. ארכיוני זכויות האדם סיפקו מקורות ראיות שהוכחו כמכריעים בפיתוח מנגנוני צדק מעברי. שתי ועדות האמת, דו"ח רטיג ודו"ח ואלך יצרו בתורן ארכיונים משלהן, אשר תרמו רבות לתהליכים מאוחרים יותר של תיקון, צדק וזיכרון.

 ביקורת על הוועדה 
אחת מהביקורות שהושמעו כנגד הדו"ח היא שהוא התמקד רק בהפרות האדם החמורות ביותר שהתרחשו בזמן הדיקטטורה של פינושה - רציחות והיעלמויות וחקירות בעינויים שהסתיימו במוות. עינויים שלא הסתיימו במוות הוחרגו במפורש מן המנדט – בין היתר משום היקפם הרחב, שכלל עשרות אלפי אזרחים שנחטפו ועונו אך שוחררו לבסוף, כולל נשים וילדים, ותינוקות שנולדו בכלא. נושא זה טופל בדו"ח שני שהזמינה המדינה בשנת 2003, המכונה דו"ח ואלך .

ביקורת נוספת התייחסה לעובדה שהוועדה דנה באירועים שאירעו בין ה-11 בספטמבר 1973 ו-11 במרץ 1990, בעוד שהיה על החקירה לכלול גם את תקופת שלטונו של האיחוד העממי תחת נשיאותו של סלבדור איינדה (1970–1973), בטענה שהבנת תקופה זו חיונית להבנת האירועים במהלך שנות הדיקטטורה.

ביקורת נוספת שהושמעה הייתה על כך שהוועדה התמקדה במעשה השלטון הדיקטטורי בגבולות צ'ילה ולא התייחסה מספיק להשפעות של התערבות אמריקנית בנעשה בצ'ילה ובמדינות נוספות באמריקה הדרומית כחלק ממבצע קונדור שנועד להסיר את להסיר את האיום הסוציאליסטי והקומוניסטי על ארצות הברית.

 ראו גם 
 היסטוריה של צ'ילה
 אוגוסטו פינושה
 ויה באוויירה

 קישורים חיצוניים 
 דו"ח רטיג 
 "זיכרון וצדק", אתר צ'יליאני באנגלית וספרדית המרכז אינפורמציה על הפרות זכויות האדם והקורבנות

 הערות שוליים 

רטיג, דו"ח
רטיג, דו"ח