חמציץ נטוי

חַמְצִיץ נָטוּי (שם מדעי: Oxalis pes-caprae, שמות עממיים באנגלית: Buttercup Oxalis, Bermuda Buttercup, Cape Sorrel, Wood Sorrel) הוא מין של גאופיט בעל קנה שורש נושאי בְּצַלְצוּלים מהסוג חמציץ במשפחת החמציציים, שעליו תלתניים בעלי עוקצים ארוכים, שלושת העלעלים בצורת לב, פרחיו גדולים צהובים בוהקים ועוקצי הפרחים חמצמצים וטעימים למציצה.

המין גדל באופן טבעי בדרום אפריקה, ויובא למקומות רבים ברחבי העולם בתור צמח נוי. למרות שהתרבותו בישראל היא אך ורק וגטטיבית (ללא פרי וזרעים) התפשטותו מופלאה והוא כיום נפוץ כמין פולש ועשב שוטה בישראל, אבל גם באזורים נרחבים, בהם אמריקה הצפונית (בעיקר בקליפורניה), אוסטרליה ואגן הים התיכון (כולל חצי האי האיברי והאיים הקנריים). מין זה פורח בחורף ובאביב.

חמציץ נטוי הוא אחד משני מינים הגדלים בר בישראל. המין השני, חמציץ קטן (Oxalis corniculata), הוא צמח חד-שנתי או רב-שנתי זעיר שרוע ובלי קנה שורש כמו לחמציץ נטוי, גובהו 5 עד 9 ס"מ, פרחיו קטנים (6 עד 10 מ"מ) צהבהבים. פריחתו ממרץ ועד נובמבר והוא עושה פרי. הפרי מבשיל מיד ומפזר זרעיו מיד לאחר הפריחה. נפוץ למדי בגינות מוצלות. מוצאו של חמציץ קטן מאסיה ולא מדרום אפריקה.
ממוזער|250px|מקבץ חמציצים עם פרחים פתוחים וסגורים, אוניברסיטת תל אביב, ישראל, 12 בפברואר 2013
ממוזער|250px|חמציצים (צמד פרחים על רקע מרבד עלים) בישראל, 17 בדצמבר 2014.
ממוזער|250px|חמציץ נטוי פורח באמצע דצמבר במכון ויצמן למדע.
ממוזער|250px|מקבץ חמציצים פורחים בראשון לציון בצידי המדרכה, 7 במרץ 2014
ממוזער|250px|פרחי חמציץ נטוי במעזבה, 6 בפברואר 2010.
ממוזער|250px|חמציץ נטוי בעל מופע מוטנטי מרובה עלי-כותרת.
ממוזער|250px|מרבד פריחה של חמציצים במכון וולקני.
ממוזער|250px|חמציץ נטוי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ממוזער|250px|חמציץ נטוי פורח בצידי שדה, ישראל, דצמבר 2017

מאפיינים מורפולוגיים ופנולוגיים
החמציץ הנטוי הוא גאופיט המייצר מספר גדול של בְּצַלְצוּלים קטנים (לא בצלים) על הגבעול שמתחת לפני הקרקע ולפעמים גם בחיק העלים התחתונים. בצלצול הוא ניצן דמוי בצל. השורשים הם שורשים מתכווצים. גבעול החמציץ הוא קנה ירוק, גמיש וארוך, בדרך כלל בין 15 ל-30 ס"מ, אך במקרים מיוחדים יכול להגיע אף למעלה מ-70 ס"מ. העלים תלתלניים מורכבים משלושה עלעלים בעלי צורת לב ושפה תמימה אשר מסודרים בדור (סידור ספירלי או עיגולי של עלים או פרחים) בו העלעלים בעלי צורה פחות או יותר שווה.

פרחי החמציץ הנטוי הם פרחים צינוריים דמויי משפך-חצוצרה שבולטים בזכות הצבע הצהוב הבהיר והבוהק של עלי הכותרת. קוטר הפרח הוא 2 עד 3 ס"מ. לפרחים עשרה אבקנים וחמישה עלי כותרת בצבע צהוב אשר לרוב מתמזגים בבסיס. על גבעול אחד יש בדרך כלל מספר פרחים. פרח החמציץ דמוי המשפך פתוח בשעות היום אך נסגר למעין צינורית דקה בשעות אחר הצהריים והערב. פרח החמציץ מכיל צוף וזוכה לביקור חרקים בהם דבורת הדבש.

הפרחים הם טריסטיליים ובעלי אי-סבילות עצמית בנוגע להאבקה. ישנם שלושה טיפוסים מורפולוגיים של פרחי חמציץ, כל טיפוס מאופיין ביחס שונה בין אורך האבקנים לאורך עמוד העלי. הפריה ויצירת זרעים מתרחשת רק אם אבקה של צמח ארוך אבקנים וקצר עמודי עלי הפרתה צלקות של צמח קצר אבקנים בעל עמודי עלי ארוכים. לישראל הגיעו בצלצולים של טיפוס האבקה אחד, בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים, ועל כן אין הוא עושה בארץ זרעים ומתרבה רק רבייה וגטטיבית. הפרי הוא קפסולה קטנה המכילה מספר זרעים.

בנוסף לריבוי מיני רגיל, השורשים של החמציץ מצמיחים בצלצולים (לא בצלים) תת-קרקעיים קטנים המאפשרים ריבוי וגטטיבי, כלומר: באמצעות הבצלצולים החמציץ מתרבה ויוצר חמציצים נוספים, הגדלים במרחק מה מצמח המקור. החמציצים שצומחים מבצלצולים זהים גנטית לחמציץ המקורי שיצר את הבצלצולים. חמציצים אלה יוצרים בתורם בצלצולים חדשים, וכך ממשיך מעגל השכפול וההתרבות. כתוצאה מכך, החמציץ מתרבה מהר מאוד ובעל נטייה חזקה לפולשנות, בפרט החמציץ הוא מין פולש בישראל.

 טוקסיקולוגיה 
גבעול החמציץ ובצלצוליו חמוצים, וזאת בשל החומצה האוקסלית המצויה בהם. רוב החומצה לרוב מפורקת בקיבה על ידי חיידקים אך בצריכה גבוהה של חומצה אוקסלית העודפים עלולים להיקשר למינרלים שונים וליצור אוקסלט שעלול לגרום להרעלת אוקסלט. לפי אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית אכילת הצמח בכמויות גדולות על ידי בעלי חיים עלולה לגרום לתופעות לוואי כגון רעד והתכווצויות, אך אין מקרים מתועדים בבני אדם ואכילת הצמח על ידי בני אדם מוגדרת בעלת רעילות נמוכה. האגודה האמריקאית למניעת צער בעלי חיים (ASPCA) מגדירה את הצמח כבעל רעילות בינונית עבור חיות מחמד כגון כלבים ואכילה שלהם העלולה לגרום לתסמינים כמו הזלת ריר, חוסר תיאבון, שלשול, עייפות וחולשה. תסמינים חמורים יותר עשויים לכלול רעד ושתן דמי. כבשים רגישות יחסית לצמח ודווחו על מספר מקרי מוות של עדרי כבשים בדרום אוסטרליה כאשר רעו בשדות חמציץ.

חומצה אוקסלית ניתן למצוא גם בעלים ירוקים אחרים כגון תרד, בטטות, ושעועית ולכן במינונים נמוכים הצמח כנראה אינו מסוכן לאדם בריא. הרתחת הצמח מנטרלת את החומצה ומאפשרת לאכול אותו ללא חשש.

 בתי גידול, תקופת פריחה ותפוצה 
 בית גידול 

בישראל החמציץ הנטוי נפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, הוא גדל בעיקר באזורים מושקים ומוצלים למחצה, בהם גינות, מעזבות, שולי דרכים, שולי פרדסים, שולי מטעים, מדשאות, שטחים פתוחים בערים ועוד.

למרות שהחמציץ נפוץ בעיקר בשטחים מופרים, שהופרעו על ידי האדם, הוא הולך ונהייה נפוץ יותר ויותר גם בשטחים פתוחים ואף בשמורות טבע. החמציץ סתגלן ביותר ומצליח לשגשג במגוון בתי גידול. כך למשל, חמציצים נצפו גם בשטחי חולות מיוצבים סמוך לחוף הים.

 תקופת פריחה 

בישראל, החמציץ הנטוי פורח בעיקר בחורף ובאביב, אחרי הגשמים הראשונים ועד החמסינים הראשונים של הקיץ. נביטת העלים מתחילה בחודש נובמבר וכבר בדצמבר מתחילה הפריחה. החמציץ פורח עד סוף אפריל ותחילת מאי אך במקומות מוצלים ומושקים היטב, בשנים מסוימות (תלוי במשטר הגשמים וגלי החום), החמציץ יכול לשרוד גם עד אמצע מאי. שיא הפריחה חל בחודשים פברואר-מרץ. החמציץ הנטוי חי שנה-שנתיים.

 תפוצה עולמית 

מקורו של החמציץ הנטוי הוא דרום אפריקה, אך הוא יובא למקומות רבים ברחבי העולם בתור צמח נוי, וכיום הוא נפוץ באזורים נרחבים, בהם אמריקה הצפונית (בעיקר בקליפורניה), אוסטרליה ואגן הים התיכון (כולל חצי האי האיברי והאיים הקנריים), בתור מין פולש ועשב שוטה. המין נפוץ גם בישראל.

פולשנות בישראל
המין גדל באופן טבעי בדרום אפריקה והופץ בעולם כצמח נוי. תחילה הוא הובא לאירופה (ב-1796) וב-1841 הובא גם לאוסטרליה. בהמשך התפשט באגן הים התיכון ואף הגיע לאמריקה הצפונית. נטייתו להתפשט והקושי לסלקו ממקומות לא רצויים גרמו עד מהרה לסיווגו כעשב שוטה ומין פולש בעייתי.

לישראל הגיע החמציץ הנטוי כנראה דרך אירופה בסוף המאה ה-19 והתגלה לראשונה בארץ בשנת 1906. במאה השנים שעברו התאקלם החמציץ בארץ ישראל והתפשט למקומות רבים: החל בגינות עירוניות, מדשאות, שולי פרדסים ומעזבות ובעשורים האחרונים גם לשטחים פתוחים ושמורות טבע. מודעות לפולשנות של החמציץ החלה רק בשנים האחרונות ונעשו ניסיונות לסלקו אך בהצלחה מועטה.

בישראל, כמו במקומות נוספים בעולם אליהם פלש המין, עד לאחרונה (שנות ה-20 של המאה ה-21) חשבו המדענים שהחמציץ הנטוי אינו עושה זרעים. זאת משום שרק אחד משלושת הטיפוסים המורפולוגיים של הפרחים קיים באוכלוסייה, ולכל טיפוס מורפולוגי אי-סבילות עצמית. הטיפוס שקיים בישראל הוא בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים. טיפוס זה נקרא "טיפוס S". בשנים האחרונות החלה התפשטות מואצת של החמציץ הנטוי בישראל גם בשטחים טבעיים. מחקרים שנעשו מראים שייתכן והחמציצים שפלשו לאגן הים התיכון, לרבות ישראל ופורטוגל, החלו גם להתרבות רבייה מינית וליצור זרעים פוריים. ב-2023 נתגלה בירושלים (וככל הנראה גם בכפר סבא) חמציץ נטוי בעל עמוד עלי בינוני (טיפוס M) שיכול לעשות זרעים עם חמציץ נטוי מטיפוס S, הנפוץ בישראל.

למרות שאינו עושה זרעים בישראל, החמציץ הנטוי מצליח להתרבות ואף להתפשט באופן אגרסיבי אל שטחים חדשים (בעיקר שטחים בהם הופרעה הקרקע), בזכות מנגנון יעיל ביותר של רבייה וגטטיבית. הפצה למרחק ויצירה של מוקדי פלישה חדשים נגרמות הן על ידי האדם (באמצעות העברת קרקעות ממקום למקום, לצורכי גינון, בנייה, עבודות עפר וכדומה), והן באמצעות וקטורים טבעיים שונים (החולד הארצישראלי, וזרימת מי נחלים).

מחקר שבוצע באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה על אוכלוסיית החמציץ הנטוי בישראל, הראה שלמרות שאין ייצור זרעים באוכלוסייה זו, יש בה שונות גנטית משמעותית, שמקורה ככל הנראה בהצטברות של מוטציות סומטיות (Rottneberg and Parker 2004). קיומם של פרטים בעלי פרחים מרובי עלי-כותרת, לצד פרטים בעלי פרחים במופע הרגיל, במקומות רבים בישראל, מעיד על התופעה הנ"ל. כמו כן, בשטחים פתוחים בפאתי העיר ובשולי פרדסים נפוצים חמציצים בהם הפרח הוא בצבע קרם-צהוב-חיוור, שבהיר וחיוור באופן ניכר מהמופע הצהוב הרגיל.

מעבר להיותו מטרד בגינות נוי, החמציץ הנטוי פולש בהדרגה אל תוך שטחים טבעיים בישראל. במקומות אליהם פלש הוא יוצר לרוב מרבדי צמיחה צפופים, וכך הוא דוחק את הצומח המקומי. דוגמאות לתופעה ניתן לראות בוואדיות שבין שכונות העיר חיפה, בפארק הכרמל באזור הקרוב לאוניברסיטת חיפה, ובשמורת חרוצים בשרון. בשל כושר הרבייה הווגטטיבית הגבוה של המין, הטיפול במוקדי הפלישה בעייתי. עקירה של הצמחים אינה מחסלת אותם, משום ששורשי הצמח מפתחים מספר רב של בצלצולים קטנים תת-קרקעיים, הניתקים מצמח האם; כשעוקרים את צמח האם, הבצלצולים נשארים בקרקע, ומצמיחים גבעולים חדשים. מחקר שערכו פרופ' עמרם אשל וד"ר אילנה שטיין, שפורסם ב-2018, גילה שהחמציץ בנוי כך שכאשר מנסים לעוקרו העלים ניתקים בקלות ואילו הבצלצולים והחלקים החשובים של הצמח נשארים בטוחים במקומם, הוא השווה זאת לאוטוטומיה בבעלי חיים: הקרבת איבר כדי להבטיח את הישרדות האורגניזם.

עם כל זאת, ניתן לבצע חיסול של מוקד פלישה באמצעות אחת מהדרכים הבאות:
 עקירה חוזרת ונשנית משנה לשנה, תוך סילוק החומר שנעקר אל מקום בו לא יהווה מטרד או סיכון אקולוגי (אין למחזר לקומפוסט)
 הסרה מלאה של כל שכבת הקרקע העליונה (בעובי כחצי מטר)
 ריסוס בקוטלי עשבים
כמו בכל טיפול במינים פולשים, ניטור של מצב השטח במשך מספר שנים ממועד תום הטיפול, יהיה הכרחי.

 אטימולוגיה ושמות 

שמו המדעי של החמציץ הנטוי הוא Oxalis pes-caprae שפירושו "חמציץ רגל העז". המילה Oxalis מתייחסת לחומצה האוקסלית שבתוך החמציץ, ושם המין "רגל העז" מתייחס לצורת העלה. לחמציץ הנטוי יש שם מדעי נרדף (סינונים) והוא Oxalis cernua שפירושו "חמציץ נטוי" בלטינית.

שמו העברי הוא "חמציץ נטוי", על שם טעמו החמצמץ. שם המין "נטוי" הוא עברות של השם המדעי הנרדף cernua, שבלטינית פירושו "נטוי". שם זה כנראה ניתן למין זה מכיוון שהגבעול והפרח נוטים קמעה באלכסון.

באנגלית לחמציץ הנטוי שמות עממיים רבים, בהם: Buttercup Oxalis ו-Bermuda Buttercup (פירוש המילה Buttercup הוא "ספל חמאה", המרמז למבנה והצבע הצהוב המאפיין את פרח החמציץ הנטוי), Wood Sorrel וגרסאות שלו: African Wood-Sorrel, Nodding Wood Sorrel, Yellow Wood Sorrel; שמות במדינות חבר העמים הבריטי: Cape Sorrel, English weed, Goat's-Foot (תרגום שם המין המדעי), sourgrass ("עשב חמוץ"), Soursob (באוסטרליה) ו-Soursop.

בגרמנית הוא נקרא Nickender Sauerklee.

 בתרבות הישראלית 

למרות היותו "עולה חדש" (החמציץ הגיע לארץ רק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), התפשטותו המהירה ותפוצתו הרחבה - בעיקר במעזבות, מדשאות וגינות בקרבת ובתוך אזורי יישוב ובמיוחד בערים - והיותו בעל פרח בולט, הפכו את החמציץ לחלק מהנוף הישראלי ולגבי ישראלים רבים - חלק מנוף ילדותם. בשל טעמם החמצמץ נוהגים ילדים למצוץ את גבעולי החמציץ. בלשון הדיבור הוא נקרא לעיתים "חַמְצוּץ".

נעמי פולני - אמנית, מוזיקאית, במאית וכוריאוגרפית של הצ'יזבטרון, הלהקות הצבאיות ולהקת "התרנגולים" - הקימה ב-1966 את להקת "החמציצים", אך הלהקה לא זכתה להצלחה והתפרקה כעבור שנה.

בתוכנית הטלוויזיה ההומוריסטית "פלטפוס" בלטו מערכוני "נווה חמציצים" שהיו פארודיה על תופעת שכונות יוקרה שכונו "סביונים" או "נווה סביון" על שם היישוב העשיר סביון. "נווה חמציצים" תוארה כשכונה ישראלית ממוצעת ועממית והמערכונים הציגו את חיי היום-יום של תושבי השכונה: ילדים, זקנים ואנשים מוזרים ומצחיקים.

איטה (אידה) פקטורית כתבה שיר על החמציץ עם לחן של פואה גרינשפון. יורם טהר-לב כתב מקאמה הומוריסטית שבה החמציץ ממלא תפקיד בולט, בעיקר בזכות המצלול של שמו, הנוח לחריזה.

 גלריה 

מקורות
 עזריה אלון (עורך) ואבינעם דנין (כותב), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10 - צמחים בעלי פרחים א', עמ' 189.
 Rottenberg, A., and J. S. Parker, Asexual populations of the invasive weed Oxalis pes-caprae are genetically variable. Proc. R. Soc. Lond. B (Suppl.) 271, S206–S208 (2004).

 ראו גם 
 חמציץ
 חמציץ קטן
 מין פולש
 צמחי מעזבות

 קישורים חיצוניים 



 צחי אבנור, חמציץ נטוי (Oxalis pes-caprae) בישראל, מידע ותמונות
 ד"ר רחלי עינב, חמציץ נטוי באתר Blue Ecosystems
 חמציץ נטוי, באתר כלנית (כתב עת)
 חמציץ נטוי (מידע באנגלית ותמונות)
 "אורחים בעציצי השכנים" המתייחס גם לחמציץ הנטוי בישראל, מאת אבינעם דנין
 ז'אן-מארק דופור-דרור, פלישת חמציץ נטוי בשטחים טבעיים: האם החל שלב הפלישה המואצת ?, כלנית (כתב עת), 5 במרץ 2015
 סקר החמציצים בישראל, אתר צמח השדה
 כצמח פולש בצפון אמריקה
 כצמח פולש באוסטרליה
 פעילות לתלמיד בנושא החמציץ הנטוי, אתר סנונית
 חמציץ נטוי באתר קמפוס טבע של אוניברסיטת תל אביב
 צהוב, חמוץ ונטוי - חמציץ, באתר "שנה בגינה"

  צחי אבנור, החמציץ הנטוי בישראל, פליקר


 הערות שוליים 

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:חמציציים
קטגוריה:פרחים צהובים בארץ ישראל
קטגוריה:מיני צמחים פולשים בישראל
קטגוריה:צמחי נוי
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753