פיגוע התאבדות

פיגוע התאבדות הוא פיגוע טרור שבו המפגע מנסה לרצוח ולפצוע אנשים בידיעה ברורה שהוא לא יישאר בחיים. במובן הרחב יותר, פיגוע התאבדות היא כל התקפה שבה המפגע הורג במודע את עצמו, אך במונח המצומצם שלה הכוונה היא למחבל המפוצץ את עצמו בלב אוכלוסייה אזרחית, דבר המתבטא במונח באנגלית Suicide bombing או במונח הישראלי פיגוע תופת. על פי מרבית ארגוני זכויות האדם, פיגועי התאבדות נגד אזרחים הם פשעים נגד האנושות.

דוגמאות היסטוריות לפעולות התאבדות ניתן להביא את אנשי החשישיון השיעים שניהלו מאבק נגד השלטון הסוני במאה ה-12 וה-13 שכלל פיגועי התאבדות נגד מטרות ספציפיות. טייסי הקמיקזה היפניים במלחמת העולם השנייה שהתרסקו עם מטוסיהם על ספינות אמריקאיות אומנם ביצעו התאבדות כחלק משיטת הלחימה, אך פעולה זו אינה עומדת בקריטריון לפיגוע טרור ועל כן אינה נכללת תחת קטגוריה זו.

בעת המודרנית בוצעו מרבית פיגועי ההתאבדות על ידי ארגוני טרור אסלאמיים רבים כמו חזבאללה, חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אל-קאעידה ודאעש, וכן על ידי ארגון הנמרים הטמילים שרובו מורכב מטמילים-הינדים. פיגועי 11 בספטמבר נחשבים לפיגוע ההתאבדות הגדול בהיסטוריה.

פיגועי התאבדות מבוצעים במספר שיטות ובהן:
חגורת נפץ הנלבשת על הגוף, ומכילה חומר נפץ, לעיתים בצירוף חלקי מתכת (רסס) להגדלת הפגיעה.
תרמיל, מזוודת נפץ או חפץ אחר הנישאים על ידי המחבל המתאבד.
נהיגה במכונית תופת או כלי תחבורה אחר, המכיל חומרי נפץ.
ריסוק כלי רכב, כלי שיט או כלי טיס אל אזור הומה אדם (לדוגמה פיגועי 11 בספטמבר).

פיגועי התאבדות בעת החדשה
עד שנת 1980 אירעו מעט מאוד מקרים של פיגועי התאבדות בעולם.

המקרים הראשונים של פיגועי התאבדות בארץ ישראל היו בשנת 1936, בתחילתו של המרד הערבי הגדול. תומכיו של חאג' אמין אל-חוסייני ביצעו מספר פיגועי התאבדות נגד מתנגדיו הפוליטיים של חוסייני. לאחר מספר התנקשויות, חוסייני השיג את מטרתו. רוב מתנגדיו, שהחזיקו בעמדות מתונות, נרצחו על ידו, והשאר גלו מן הארץ לבלי שוב.

 פיגועי התאבדות אסלאמיים 
נערים איראניים שנשלחו במודע לפוצץ בגופם שדות מוקשים במלחמת איראן–עיראק, ובעקבותיהם הצלחת פיגועי ההתאבדות ברבע האחרון של המאה העשרים בלבנון, בצ'צ'ניה ובפרט בטרור הפלסטיני בישראל, נתנו השראה לטרוריסטים במקומות נוספים. בעקבות כיבוש עיראק על ידי צבא ארצות הברית, הופעלה שיטה זו גם בעיראק, נגד הכוחות האמריקניים ובסכסוכים פנים-עיראקיים.

חלק ניכר מפיגועי ההתאבדות בני זמננו נעשו בידי מוסלמים ועל רקע דתי. לפי פרשנות מסוימת לקוראן, הקרבת הלוחמים היא חלק ממלחמת הדת. לוחם כזה נקרא "שהיד". השהידים, לפי האמונה הזו, עולים לגן עדן ומקבלים שם יחס מיוחד. האמונה בדבר הטבות מפליגות רוחניות וחומריות, למתאבד ולבני משפחתו, הן תמריץ לביצוע הפעולה. אצל חזבאללה היו מחלקים למתאבדים מפתחות פלסטיק לגן עדן. יתרה מזו, קבוצות קיצוניות באסלאם הכריזו על "ג'יהאד עולמי" נגד המערב ורואות בטרור כלי מרכז כדי לשבור את רוחן של מדינות המערב ולהכניען.

על פי חוקי האסלאם, נחשבת ההתאבדות לחטא חמור. הפרשנות המצווה על פיגועי התאבדות היא חדשה יחסית, ומקורה באסלאם השיעי הרדיקלי: בזמן מלחמת איראן–עיראק ציווה רוחאללה ח'ומייני לחתור למגע עם האויב גם אם ברור שהדבר כרוך במוות, ושלח את "ילדי המפתחות" להתאבד בשדה הקרב. תפיסה זו אומצה מאוחר יותר גם על ידי האסלאם הסוני, וכך למעשה התבססה התשתית האידאולוגית לפיגועי ההתאבדות.

 פיגועים של חזבאללה 
פיגועי ההתאבדות האסלאמיסטיים הראשונים נעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20, עקב מלחמת האזרחים בלבנון והתקפות הטרור מצד אש"ף, שגרמו לכיבוש דרום לבנון בידי צה"ל (מבצע שלום הגליל, 1982) ולהצבת נוכחות צבאית של כוחות בין-לאומיים, בעיקר אמריקניים וצרפתיים. בתקופה זו נוסדו בלבנון תנועת הג'יהאד האסלאמי, אמל וחזבאללה שהמציאו את השימוש האסלאמיסטי בפיגועי התאבדות ואף פיתחו לו הצדקה תאולוגית (זאת מאחר שהאסלאם בעיקרון אוסר על התאבדות). פיגועים אלה נעשו באמצעות מכוניות תופת, וכל אחד מהם גרם לעשרות הרוגים:
 בפיגוע התאבדות של מכונית תופת שביצע ארגון חזבאללה (תחת שם הכיסוי "הג'יהאד האסלאמי"), סמוך לשגרירות האמריקאית בביירות ב-18 באפריל 1983, נרצחו 63 אנשים.
 בפיגוע התאבדות באמצעות משאית תופת שביצע ארגון חזבאללה במחנה מפקדת המארינס בביירות, ב-23 באוקטובר 1983, נרצחו 241 אנשי צבא אמריקאים. בפיגוע דומה שנעשה 20 דקות מאוחר יותר במפקדת הכוח הצרפתי נרצחו 58 צרפתים.
 בפיגוע התאבדות שביצע ארגון הג'יהאד האסלאמי ב-4 בנובמבר 1983 במפקדת צה"ל בצור נרצחו 60 אנשים (28 ישראלים ו-32 לבנונים).
 בפיגוע התאבדות שביצע ארגון חזבאללה בשגרירות האמריקנית בביירות, בספטמבר 1984, נרצחו 30 אנשים ובהם השגריר האמריקני.
 בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, ב-18 ביולי 1994 הפעיל מחבל מתאבד מכונית תופת שגרמה ל-85 הרוגים.
ממוזער|ריסוק מטוס נוסעים אל המגדל הדרומי מבין "מגדלי התאומים" במסגרת פיגועי 11 בספטמבר

 פיגועים של אל-קאעדה 
פיגועי ההתאבדות הגדולים ביותר בעולם התבצעו על ידי ארגון אל-קאעידה בארצות הברית וידועים בשם פיגועי 11 בספטמבר 2001. בפעולות אלו, בהן רוסקו מטוסי נוסעים אל בניינים הומי אדם (מגדלי התאומים והפנטגון), נרצחו ביום אחד 2,977 אזרחים.

ב-15 בנובמבר 2003 בוצעו פיגועים בבתי כנסת באיסטנבול שבהם נרצחו 24 בני אדם, ובהם 6 יהודים. ב-2005 בוצעו מספר פיגועי התאבדות גדולים ביעדים שונים בעולם: לונדון (7.7), שארם א-שייח (23.7), הודו, באלי (1.10), ניו דלהי (29.10), ועמאן (9.11). פיגועים אלה נעשו רובם בידי פעילי טרור מקומיים, שהופעלו בידי אל-קאעידה, וכללו מספר מחבלים מתאבדים שהתפוצצו במקביל באתרים סמוכים. מאות נרצחו בפיגועים אלה. ב-24 בינואר 2011 פוצץ עצמו מחבל מתאבד בנמל התעופה דומודדובו שבמוסקבה והביא למותם של 35 ופציעתם של כמאה אזרחים נוספים.

כאמור, בישראל בוצעו פיגועי התאבדות החל מ-1993 והם התחזקו ב-1996 ובאינתיפאדה השנייה (שהחלה בספטמבר 2000) עד שנעצרו בשנים 2006–2007 בעקבות פעילות צבאית אינטנסיבית של צה"ל, השב"כ ומג"ב.

 פיגועים של המדינה האסלאמית (דאעש) 
בשנת 2016 נערכו פיגועי התאבדות במקומות שונים בעולם, ובהם סוריה (שלושת הפיגועים במסגד א-סיידה זיינב, יותר מ-160 הרוגים), בלגיה, (הפיגועים בבריסל, 22 במרץ, 34 הרוגים), טורקיה (הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק, 28 ביוני, 45 הרוגים), עיראק (הפיגוע בכראדה, 3 ביולי 324 הרוגים) פקיסטן (הפיגוע בלאהור, 27 במרץ, 75 הרוגים; פיגוע ההתאבדות בכוויתה, 8 באוגוסט, יותר מ-70 הרוגים).

בשנים 2017–2021 ביצע דאעש, ארגון המדינה האסלאמית, שורה של פיגועי התאבדות ברחבי העולם, לרבות באמריקה, אירופה, אפריקה וכן בשטחים שהוא כבש בעיראק ובסוריה. בפיגוע בנמל התעופה חאמיד כרזאי באפגניסטן (26 באוגוסט 2021) נרצחו למעלה מ-170 בני אדם ומאות נפצעו.

 פיגועים בסכסוך הישראלי-פלסטיני 

שמאל|ממוזער|250px|יד לחללי הטרור בעפולה. עפולה שימשה כאחת המטרות העיקריות לפיגועי התאבדות בישראל
ממוזער|פוסטר שפורסם על ידי ארגון הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני המשבח מפגע מתאבד, 2002

פיגוע ההתאבדות הראשון בישראל נעשה על ידי גורמים שאינם קשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן ישיר: הצבא האדום היפני, שאנשיו ביצעו את הטבח בנמל התעופה לוד ב-1972, שבו נשלחו מחבלים לביצוע הפעולה מתוך כוונה ברורה שלא ישרדו. לאותה פעולה גויסו מחבלים ממוצא יפני – תרבות שבה קיימת מסורת עתיקת יומין של מסירת הנפש למען המטרה.

בשנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים הפכו פיגועי התאבדות לשיטת המאבק העיקרית של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל.

פיגוע ההתאבדות הראשון נגד אזרחים ישראלים היה הפיגוע בקו 405 ב-6 ביולי 1989, שבו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים. הפיגוע הראשון באמצעות חגורת נפץ היה הפיגוע בצומת מחולה, שאירע ב-16 באפריל 1993. פיגוע נוסף התרחש ב-4 באוקטובר 1993 עת מכונית פג'ו נצמדה לאוטובוס קו 178 שעצר בתחנה על יד מפקדת המנהל האזרחי סמוך לבית אל והתפוצצה. המחבל נהרג במקום אך 30 מנוסעי האוטובוס נפצעו קל בלבד, ככל הנראה עקב גודלו הקטן של מטען הנפץ.

פיגוע התאבדות ראשון בתוך הקו הירוק, פיגוע מכונית התופת בעפולה, נערך ב-6 באפריל 1994, ובו נרצחו שמונה אנשים. פיגוע זה אירע ארבעים יום לאחר הטבח במערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, ולטענת חמאס, שיזם פיגוע זה וארבעה פיגועי ההתאבדות נוספים בישראל באותה שנה, הפיגוע היה הראשון בשרשרת פיגועי נקמה על הטבח. יש הטוענים כי גל הפיגועים נועד לסכל את ביצוע הסכם אוסלו הראשון ב-13 בספטמבר 1993. במהלך השנים 1994 עד 1996 אירעו כארבעה חמישה פיגועים בשנה.

במהלך פברואר-מרץ 1996, לאחר חיסול "המהנדס" יחיא עיאש על ידי ישראל, היה גל של ארבעה פיגועי התאבדות. במהלך 1997 בוצעו שלושה פיגועי התאבדות, וב-1998 ו-1999 אירעו שני פיגועי התאבדות, ארבעתם ללא נפגעים רבים.

פיגועי ההתאבדות התחדשו כשלושה חודשים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, והחל מהפיגוע בדולפינריום ביוני 2001, בעת כהונת ממשלת האחדות בראשות אריאל שרון, הפכו מבחינתו של רוב הציבור הישראלי למאפיין העיקרי של האינתיפאדה השנייה. בשנים 2000–2005 בוצעו בישראל עשרות פיגועי התאבדות. על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין במשך חמש שנות העימות בוצעו 144 פיגועי התאבדות בידי 161 מחבלים מתאבדים שהרגו 515 ישראלים ופצעו 3,428. דוברי החמאס הסבירו את בחירתם בפיגועי התאבדות בכך שמבחינתם זוהי דרך ליצור מאזן אימה עם ישראל, והודיעו שאם ישראל תפסיק לפגוע באזרחים פלסטינים גם הם יפסיקו לפגוע באזרחים ישראלים. בעקבות הפיגוע בליל הסדר במלון פארק פתחה ישראל במבצע חומת מגן.

בשנים שלאחר האינתיפאדה השנייה אירעו פיגועי התאבדות ספורים.

 הנמרים הטמילים 
במסגרת מלחמת האזרחים בסרי לנקה, החל משנת 1987 ביצע ארגון הנמרים הטמילים פיגועי התאבדות נגד כוחות הממשלה. המתאבדים מכונים "נמרים שחורים" וזוכים לכבוד רב, הכולל פגישה אישית עם מנהיגי הארגון. הארגון הוציא לפועל למעלה מ-200 פיגועים כאלה – יותר מכל ארגון אחר. פיגועים אלה כוונו כלפי מטרות אזרחיות (כולל מקדש השן הבודהיסטי), מטרות צבאיות, ואף אישים פוליטיים. כך הארגון התנקש בחיי ראש ממשלת הודו לשעבר רג'יב גנדי (1991), ובחיי נשיא סרי לנקה רנסינג פרמדסה (1993).

 הכנת מחבל מתאבד למשימתו 

ממוזער|שמאל|250px|חגורת נפץ שמשמשת מחבלים מתאבדים (נתפסה על ידי משטרת ישראל)
בניגוד לתחושה הרווחת בציבור, פעולה של התאבדות איננה פעולה ספורדית של יחיד שמחליט לבצעה על דעת עצמו בלבד. יש מנגנון שלם סביבו שמכין אותו לכך, כמו במבצע צבאי מתוזמן היטב, שבו המתאבד הוא החוליה האחרונה בשרשרת ארוכה למדי. הכנה נפשית ופיזית של מחבל מתאבד עשויה להימשך תקופה לא מבוטלת. כל מחבל מתאבד הוא רק קצה הקרחון של מנגנון גדול למדי.

ישנם אידאולוגים, שמגבשים את האידאולוגיה של ההתאבדות ומחדירים אותה באנשים המתאימים. ישנם המאתרים את המתאימים לכך מבחינת המעמד החברתי והפרופיל הנפשי. ישנם אנשי איסוף, שמביאים אינפורמציה על יעדים. ישנם טקטיקנים שבוחרים את היעדים ואת הדרך הטובה ביותר. ישנם אנשים טכניים שמכינים את חומר הנפץ ותופרים את החגורה. ישנו המשלח שדואג שהכל יסתדר אופרטיבית. ישנם אנשי שטח, שמובילים אותו לדרכו, מלינים אותו היכן שצריך ומעבירים אותו את המחסומים.

בפיגועי חמאס בשנות ה-90 של המאה ה-20, ההכנה המנטלית של המתאבדים עצמם לקחה שבועות וחודשים, עד שהם הובאו למצב נפשי שבו הם היו מוכנים לבצע פיגועי התאבדות. תהליך דומה עבר גם על משתתפי הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001. אירוע השיא של הכנות אלה הם צילומי המחבלים-המתאבדים בטרם יציאתם לביצוע הפעולה.

מרבית המחבלים המתאבדים הם בעלי השכלה, חלקם אף עם השכלה אקדמית, משכבת הביניים. המניעים לרצון להתאבדות נעים בין אידאולוגיה, נקמה, מצוקות נפשיות ואפילו מניעים כלכליים – הידיעה ש"ארגוני צדקה", סדאם חוסיין (עד לנפילת משטרו ב-2003), איראן או הרשות הפלסטינית ישלמו למשפחתם בין 10,000 ל-25,000 דולר, אם יבצעו פיגוע התאבדות מוצלח. זהו אחד המניעים למנהג של צה"ל להרוס בתים של מחבלים מתאבדים.

החל מסוף שנת 2001, עת מספר ההרוגים והפצועים הפלסטינים באינתיפאדה השנייה גדל באופן ניכר, ותנאי החיים בשטחים התדרדרו, גדל מאגר המחבלים-מתאבדים הפוטנציאליים באופן דרמטי, והם נשלחים לביצוע הפיגועים תוך זמן קצר בהרבה, ובמעט הכנות נפשיות בלבד. גם הפרופיל של מבצעי הפיגועים כבר הרבה פחות ברור מאשר היה עד תקופה זו. כך גם אנשים נשואים עם ילדים, ואף נשים וילדים החלו לבצע פיגועי התאבדות.

 מחבלות מתאבדות 
ב-25 בנובמבר 1990 אירע פיגוע התאבדות הראשון שבוצע על ידי אישה נגד חיילי צה"ל, סמוך לכפר ארנון בדרום לבנון.

החל משנות ה-70 של המאה ה-20 השתתפו נשים בפעולות טרור של ארגונים פלסטיניים בחו"ל. במהלך האינתיפאדה השנייה, תופעה זו נצפתה גם בפיגועים בשטחי יהודה ושומרון, עזה וישראל, והנשים המעורבות השתייכו לכל הפלגים הפלסטיניים העיקריים. כ-10 מתוך הפיגועים באינתיפאדה השנייה בוצעו בידי נשים, ונשים נוספות נעצרו על ידי כוחות הביטחון בדרכן לבצע פיגועים.

מחקר שערכה ד"ר ענת ברקו מתאר הבדל בין הסיבות המניעות נשים לביצוע פיגועי התאבדות לבין אלה המניעות גברים. בעוד שהגברים מונעים יותר מסיבות אידאולוגיות, הנשים על פי רוב נדחקות אל ביצוע הפיגוע מתוך אילוצים וקשיים בחברה. הרקע לקשיים כאלה יכול לכלול מצב משפחתי מורכב כגון גירושין, אונס או השתייכות למשפחה שבה האב נעדר. לעיתים נתפס הפיגוע ככלי לתיקון החרפה של אותה האישה או כמהלך שיאפשר לה לחזור להיות צעירה או בתולה. גן העדן העולה מתיאור המרואיינות במחקר שונה מזה המתואר בדרך כלל בפי מחבלים: בגן העדן שתיארו הנשים אין מחזור חודשי, לא צריך להתפלל וניתן לבחור את הבעל.

מהמחקר עולה כי השתתפותן של הנשים בפיגועים לא מצביעה על עליית מעמדן בחברה הפלסטינית. פסק ההלכה שפרסם השייח אחמד יאסין אשר התיר את השתתפותן של נשים בפיגועים, פורסם רק אחרי שכבר בוצע פיגוע על ידי אישה במחסום ארז – אירוע שדחק אותו לפינה. לתופעת ההתאבדות בקרב נשים קיימת גם הסתייגות דתית בקרב מוסלמים רבים. הסתייגות זו סובבת בין השאר על העיקרון שהאישה צריכה לשמור על גופה וצניעותה, וברבים מהמקרים, פעולת הפיגוע נתפסת כהפרת הצניעות, בין אם מטעמי הלבוש בדרך לפיגוע ובין אם מטעמי הגוף הנחשף בעקבות הפיצוץ עצמו.

 שימוש בילדים 
ממוזער|250px|חוסאם עבדו בילאל, ילד מחבל מתאבד פלסטיני, שנתפס במחסום חווארה ב-24 במרץ 2004 כשעל גופו חגורת נפץ.
בשנת 2004, בעקבות העלייה התלולה בסיכולים המוצלחים מצד מערכת הביטחון של ישראל, והבדיקות המחמירות במחסומים, החלו ארגוני הטרור להשתמש יותר ויותר בנשים וילדים – מתוך הנחה שהם מעוררים פחות חשד ועוברים בדיקות פחות קפדניות. ב-24 במרץ 2004 נתפס חוסאם עבדו בילאל, נער בן 14.5, שנשלח על ידי גדודי חללי אל אקצה של הפת"ח, במחסום חווארה ליד שכם, כשעל גופו חגורת נפץ. בחקירתו אמר: "באתי להתפוצץ כי נתנו לי 100 שקלים והבטיחו לי שאקיים יחסי מין עם הבתולות".

מאז נתפסו ונעצרו מספר רב של נערים שהיו בדרכם לבצע פיגוע התאבדות. כמו כן, לפחות 9 פיגועי התאבדות בוצעו על ידי נערים בגיל 16 (מתוכם אחד מהם היה בראשון לציון והאחר היה בשוק הכרמל בתל אביב). מרב הנערים המתאבדים מגיעים מאזור שכם ומגויסים על ידי הפת"ח וחוליות גדודי חללי אל-אקצא שמודרכות על ידי חזבאללה. גם ארגונים אחרים – לרבות החמאס, הג'יהאד האיסלאמי והחזית העממית לשחרור פלסטין השתמשו בילדים לצורכי טרור.

התמודדות נגד פיגועי התאבדות
שמאל|ממוזער|200px|פלסטינים נבדקים על ידי שוטרי משטרת ישראל, לאחר שאחד הנוסעים ברכב שבו נסעו התגלה כמחבל מתאבד

יש קושי רב להיאבק בפיגועי התאבדות, עם זאת, מדינת ישראל הצליחה ללכוד יותר מ-160 מחבלים שהתכוונו לבצע פיגועי התאבדות, שחלקם כבר היו בדרכם לבצע את הפיגוע. ישראל, באמצעות פעילות מתמשכת של צה"ל, השב"כ ומשטרת ישראל, ובאמצעות בניית גדר ההפרדה, הצליחה לדכא כמעט לחלוטין את גל פיגועי ההתאבדות שיצאו מיהודה ושומרון בשנים 2000–2010 (האינתיפאדה השנייה).

כיום קיימות מספר דרכים מקובלות להיאבק בתופעת פיגועי ההתאבדות:
 מודיעין – מודיעין יעיל מאפשר התקפה על המפגע או מפעיליו, מסוג פצצה מתקתקת, ובכך לסכל את הפיגוע. במקביל מאפשר המודיעין להגן על יעד הפיגוע באמצעות מחסומים ובדיקות ביטחוניות.
 מבצעים התקפיים – מבצעים נרחבים נגד תשתיות הטרור, כדוגמת מבצע חומת מגן שביצעה ישראל. עם זאת יש לטרור יכולת התחדשות מתמדת. לפיכך אין די במבצע חד-פעמי, אלא קיים צורך בשמירת יוזמה התקפית רצופה על מנת לשמר את הישגי המבצעים. בשב"כ ובצה"ל מכונה דוקטרינה זאת "כיסוח דשא" כמטפורה לטרור כעשב שוטה שגדל כל הזמן מחדש ומצריך כיסוח ועקירה תדירים כדי למנוע פעילות טרור אינטנסיבית ורבת נפגעים.
צעדי ענישה והרתעה – אף על פי שאין אפשרות להעניש את המתאבד, הידיעה שמשפחתו תיענש בגללו עשויה להרתיע אותו. הענישה מכוונת כלפי משפחתו הקרובה של המתאבד, ומופעלת בעיקר כשההורים מביעים תמיכה בהתאבדות – כמו האימהות שהצטלמו עם בניהן ועודדו אותם לבצע את ההתאבדות. שתי דרכי ענישה מקובלות בעיקר: הריסת בתי מחבלים – צעד זה בוצע בידי ישראל, בעיקר במהלך האינתיפאדה השנייה, הריסת הבתים נתפסת כפעולה מרתיעה במיוחד וניתן להצביע על השפעת מהלך זה על הורדת שיעור התמיכה בפיגועי התאבדות. צעד נוסף הוא גירוש בני המשפחה מהאזור. מבחינה משפטית מדינת ישראל יכולה לגרש משפחות של מתאבדים, מיהודה ושומרון לרצועת עזה, כיוון שכולם יחידה מדינית אחת.
פעילות הסברתית: יש אפשרות לעודד דה-לגיטימציה של פיגועי התאבדות, באמצעות הפעלת מסה בין-לאומית נגד התופעה, ובפרט, לגייס גורמים מתונים בעולם הערבי והמוסלמי שיגנו את התופעה וישתתפו בגיבוש קונצנזוס עולמי נגד פיגועי התאבדות, שיגדיר אותם "פשע נגד האנושות". במקביל ניתן לנהל מאבק בפעילות הסתה וכנגד גורמים המעודדים את תופעת פיגועי ההתאבדות ובכלל זה באנשי דת שתומכים בה.

 אנליזה מתמטית 
כחלק מההתמודדות אל מול האיום שמציבים פיגועי ההתאבדות הם נחקרו ומודלו מתמטית, במטרה להעריך ולתכנן דרכי התמודדות אפשריות באופן אופטימלי. אחד המאמרים המפורסמים בתחום נכתב בשנת 2005 בידי הפרופסורים אדוארד קפלן מאוניברסיטת ייל ומשה קרס מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים שמידלו אנליטית את הפיצוץ והזירה במטרה להעריך את תוחלת מספר הנפגעים כפונקציה של מספר האנשים בזירת האירוע ושל גודל הזירה. המאמר הצביע על כך שהאפקטיביות של המחבל המתאבד אינה בהכרח גדלה עם גודל הזירה או עם מספר האנשים בה, ומעבר לסף מסוים תוחלת מספר ההרוגים אף יורדת. תופעה זו מוסברת באמצעות אפקט המיסוך שהקורבנות הקרובים למטען מעניקים לקורבנות הרחוקים יותר ובכך מצילים אותם מפגיעות רסיסים קטלניות. מסקנה נוספת היא שהאינסטינקט הראשוני של בריחה מהמחבל אינה בהכרח האסטרטגיה הטובה ביותר, שכן הוא מגדיל את מעגל החשיפה למטען ואת תוחלת מספר הנפגעים. האסטרטגיה הטובה ביותר במצב זה היא להשתטח לגובה של פחות מ-20 ס"מ.

המאמר זכה בפרס קופמן לחקר ביצועים צבאי לשנת 2005.

 גינויים לפיגועי התאבדות 

רוב מנהיגי העולם מגנים את פיגועי ההתאבדות, בעיקר כאשר מדובר בפיגועים כנגד אזרחים. בישראל, הרוב המוחלט של אזרחי המדינה מגנים את פיגועי ההתאבדות, ורואים בהם מעשי טרור ופשעים כנגד האנושות.

בקרב המוסלמים ישנו ויכוח על הלגיטימיות של פיגועי ההתאבדות, ובפרט אלה שמופנים נגד אזרחים. רוב המנהיגים המוסלמים מקפידים לגנות פיגועים שמבצעים אל-קאעידה, דאעש וארגונים אסלאמיסטים אחרים במדינות העולם המערבי ואסיה (כגון הודו). השייח' יוסוף אל-קרדאווי, בכיר הפוסקים הסונים, התיר בעבר רק לפלסטינים לבצע פיגועי ההתאבדות נגד ישראלים. ב-2015 עדכן קרדאווי כי היתר זה פקע, כיוון שיש בידיהם רקטות שמגיעות לעומק ישראל.

לצד שיבוח פיגועי ההתאבדות, היו בציבור הפלסטיני גם גינויים על פיגועי ההתאבדות. היו גם מי ששיבחו וגינו לסירוגין, כמו אחמד טיבי ויאסר ערפאת.

אביו של מחבל מתאבד פרסם מכתב בעיתון הסעודי "אל-חיאת". האב, שלא הזדהה בשמו מחשש לחייו, יצא נגד ההתאבדות שהרסה את חיי משפחתו וכתב:
.

 ראו גם 
 רשימת פיגועי התאבדות בישראל
 תמונת התינוק המחופש למחבל מתאבד

 לקריאה נוספת 
 ד"ר ענת ברקו, בדרך לגן עדן - עולמם של מחבלות ומחבלים מתאבדים ושולחיהם, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004.

 קישורים חיצוניים 

 פרופיל של המחבלים המתאבדים באינתיפאדה השנייה, 
 תמר מוזס, אמצעי ההשפעה המופעלים בתהליך הגיוס וההכשרה של מחבלים מתאבדים, אוניברסיטת חיפה  

 (מחבלים מתאבדים - מהדורה ראשונה )
 שאול קמחי ושמואל אבן, מי הם מתאבדי הטרור? טיפולוגיה של מחבלים מתאבדים פלסטינים
 שאול קמחי ושמואל אבן, מי הם מתאבדי הטרור הפלסטיני, מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים 
 עידוד השהאדה (מוות למען אללה), גמולו של השהיד: 72 בתולות, עידוד ילדים לשאוף לשהאדה, אתר מבט לתקשורת הפלסטינית
 "פצצות (קרי- מבצעי פיגועי) ההתאבדות: מאזן הרתעה וניצני ניצחון" -סקירה על הספר, באתר המרכז למורשת המודיעין
 סיכול פיגוע התאבדות (כולל תמונה של חגורת נפץ)



 יורם שוייצר ואורנה בן דור, "הבנאליה של הרוע - שיחות בכלא הישראלי עם מחבלים מתאבדים ומפעיליהם", חלק א' חלק ב', באתר יוטיוב
 יורם שוייצר, צמיחתם ודעיכתם של פיגועי ההתאבדות,"עדכן אסטרטגי", כרך 13, גיליון 3, אוקטובר 2010



 הערות שוליים 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רצח והתאבדות
קטגוריה:טקטיקה ודרכי פעולה באינתיפאדה השנייה
קטגוריה:טרור
קטגוריה:הקרבה עצמית