ארמין ואמברי

אַרְמִין וַמְבֵּרִי (בהונגרית: Vámbéry Ármin; נולד בשם הֶרְמַן בַּמְבֶּרְגֶר – Hermann Bamberger; 19 במרץ 1832, סְוָאטִי יוּר – Svätý Jur [בהונגרית: Szentgyörgy], סמוך לברטיסלאבה, אז בתחומי ממלכת הונגריה, כיום בסלובקיה – 15 בספטמבר 1913, בודפשט)בניגוד לגרסה שהופיעה בכמה מקורות ישנים, ובהם האנציקלופדיה העברית, ואמברי עצמו מציין באוטוביוגרפיותיו (1869, 1905) כי נולד ב־St. Georg (Svätý Jur, כיום בסלובקיה) ועבר בילדותו המוקדמת ל־Dunaszerdahely.. היה מזרחן, בלשן וחוקר מסעות הונגרי-יהודי, מן החוקרים הבולטים בחקר אסיה במאה ה-19. הוא נודע במיוחד בזכות מסעו הנועז לאסיה התיכונה (1863–1864), שבו נדד כדרוויש עני מחופש דרך פרס, חיווה, בוכרה וסמרקנד — מסע שתיאר בספריו וזכה להד עצום באירופה, והסעיר את דמיונם של בני זמנו.

כתביו ותרגומיו תרמו תרומה ניכרת להבנת התרבויות והשפות של העמים הטורקיים במרכז אסיה ולהפצת ידע על העולם הטורקי באירופה. ואמנם, השערתו השנויה במחלוקת שלפיה לשפה ההונגרית מוצא משותף עם הלשונות הטורקיות. תפיסה זו עוררה פולמוס חריף בקרב בני זמנו, ונדחתה במחקר המאוחר, אך רבות מהשוואותיו הלשוניות נחשבות תקפות גם כיום. כפרופסור באוניברסיטת בודפשט הוא תרם רבות לביסוס חקר השפות הטורקיות כתחום מדעי עצמאי, הידוע כיום בשם טורקילוגיה.

מלבד פועלו המדעי היה ומברי גם פובליציסט בעל השפעה באירופה הוויקטוריאנית, שזכה להוקרה רבה באנגליה על כתיבתו בענייני אסיה התיכונה. כבר בתקופת שהותו באיסטנבול פרסם מאמרים בעיתונות האירופית על המזרח העות'מאני והאסלאם, ובהמשך, לאחר שובו לאירופה, כתב מאמרים מדיניים בעיתונות הבריטית ובכתבי עת אירופיים נוספים שעסקו במאבקי הכוח במרכז אסיה. מומחיותו בענייני העולם המוסלמי והעמים הטורקיים הקנתה לו מעמד של מומחה מוערך ויועץ בלתי רשמי לענייני המזרח, וכתיבתו העיתונאית סייעה לעצב את דעת הקהל בבריטניה. במאמריו ביטא השקפה פרו-בריטית ואנטי-רוסית מובהקת, ותמך במדיניותה של בריטניה במסגרת "המשחק הגדול” — מאבק ההשפעה בין בריטניה לרוסיה על השליטה במרכז אסיה, שנועד להגן על גבולותיה הצפוניים של הודו הבריטית.

בנו היחיד, רוּסְטֶם וַמְבֵּרִי, היה עורך דין פלילי וחבר האספה הלאומית ההונגרית.

 ילדותו ולימודיו המוקדמים (1832–1850) 
ממוזער|מסלול המסע
ארמין וַמְבֵּרִי נולד ב-19 במרץ 1832 בכפר סְוָאטִי יוּר (בהונגרית: Szentgyörgy), הסמוך לברטיסלאבה – בירת סלובקיה של ימינו, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה באימפריה האוסטרו-הונגרית. סבו היגר מהעיר ובַּמברג (Bamberg) שבבוואריה, ומכאן שם המשפחה ואמברגר; נכדו עִבְרֵת את שם המשפחה לצורה ההונגרית ומברי. ומברי התייתם בגיל צעיר משנפטר אביו ממחלת הכולרה, והמשפחה חייתה בעוני. בגיל שלוש שותקה רגלו והוא הפך לצולע לכל ימי חייו. בתחילה התהלך עם קביים, אך בגיל עשר שבר ברוגזה את המשענות על גבי קבר אביו, והחליט שלא להשתמש בהם יותר.

ומברי גדל בעוני והתמודד עם צליעה שנגרמה ממחלה בילדותו, אך הצטיין בחריצות ובזיכרון פנומנלי. בעידוד אמו פנה, לצד לימודי הקודש, גם ללימודי חול - צעד שעיצב את התפתחותו האינטלקטואלית והכשיר את דרכו לעולם המחקר.

ומברי היה מחונן בכישרון לשפות: מביתו ומסביבת מגוריו ידע הונגרית, סלובקית וגרמנית. הוא למד בחדר עברית, ובבית הספר העממי הנוצרי – לטינית. כדי לסייע בפרנסת משפחתו עבד כשוליית חייט, ובגיל אחת עשרה כבר שימש מורה לילדים בכפרו. הוא למד שנתיים בגימנסיה שניהלו נזירים מקומיים. בגיל שלוש עשרה נדד לברטיסלאבה והשיג משרת הוראה פרטית לבנו של בעל מסעדה (תמורת מזון ולינה). בתקופה זו למד בכוחות עצמו צרפתית. לאחר שחלה ופוטר ממשרתו עבד כמשרת אצל מלווה בריבית, אך המשיך ללמוד בגימנסיה בשעות הפנאי.

 שנות הנדודים וההתבגרות האינטלקטואלית (1850–1857) 
בגיל שמונה עשרה, בעקבות מהפכת 1848 והפסקת הלימודים בפרסבורג, החל ומברי לשמש מורה נודד בכפרים. בתקופה זו הרחיב מאוד את ידיעותיו בלשונות, והמשיך להשתלם בלימודים עצמיים בצרפתית, איטלקית, רוסית וספרדית. הוא ביקר בספריות, העמיק בלימודי המזרח ובשפות נוספות - טורקית ופרסית - ולמד גם על האסלאם, לרבות לימוד הקוראן. במקביל העמיק בקריאת ספרות אירופית. שנותיו בכפרים עיצבו את שאיפתו לחקור עמים וארצות רחוקות, ובהדרגה החל לתכנן מסע אל ארצות המזרח. מות אמו חיזק את החלטתו זו.

 המעבר לאיסטנבול (1857) 
בשנת 1857 חל מפנה בחייו של ומברי. הוא קיבל מכתב המלצה מאת הברון יוז’ף אטווש, אשר התרשם מידיעותיו בשפות האירופיות ושוחח עמו באיטלקית, אנגלית וצרפתית. בעזרת אטווש והרוזן יוזף טֶלֶקי, נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים, קיבל ומברי סיוע כספי, דרכון ומכתבי המלצה שאפשרו לו לצאת לאיסטנבול.

 תקופת איסטנבול (1857–1863) 
ומברי הגיע לאיסטנבול בשנת 1857 כמעט חסר כול, אך בתוך זמן קצר הצליח להתבסס בזכות כישרונו הלשוני ויכולתו החברתית יוצאת הדופן. תחילה התפרנס מהופעות בבתי קפה ומהוראת שפות בבתי עשירים ואצולה, ובהמשך נעשה מורה בביתו של חוסיין דאים פאשה ואף שימש מזכירו של פואד פאשה, שר החוץ העות’מאני.

הוא אימץ את לבושם, דיבורם ונימוסיהם של בני המקום, למד את הערבית ואת הטורקית על בוריין, והעמיק בלימודי האסלאם עד כדי השתתפות בשיעורים ב"מדרסה" (בית מדרש מוסלמי) וניהול ויכוחים עם חכמי דת. אחד מתלמידיו, פקיד בכיר, העניק לו את הכינוי “ראשיד אפנדי” (בכתיב עות’מני: Reşid Efendi) – תואר כבוד שמשמעותו “ישר, נאמן לאמת”. לעיתים נקרא גם “מֻחַלְדִין”, כינוי דתי שפירושו “הצדיק הצועד בדרכי האמת”. שני התארים הפכו לשם נרדף לדמותו בקרב בני התקופה.

בזכות קסמו האישי, נימוסיו וידיעתו בחמש עשרה שפות, הצליח ומברי להשתלב הן באליטה העות’מאנית והן בקרב הקהילה האירופית בעיר. בשנת 1860 נבחר לחבר שלא מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים, שסיועה אפשר לו להכין את מסעו הגדול לאסיה. באותה תקופה חיבר מילון טורקי–גרמני ופרסם מאמרים רבים בעיתונות ההונגרית, האוסטרית והגרמנית. אף שלא הסתיר את מוצאו ואת קשריו באירופה, רבים בעיר ראו בו מוסלמי מלידה – רושם שומברי לא טרח לתקן, שכן היטמעותו נבעה מתשוקה מדעית להבין את המזרח מבפנים.

 ההכנות למסע הגדול (1860–1863) 
שנותיו באיסטנבול היו תקופת הכשרה לחייו כחוקר שטח. הוא למד מקרוב את מנהגי החברה המוסלמית ואת לשונותיה, פיתח הבנה סוציולוגית עמוקה של התרבות הטורקית, והאמין כי הכרת עמים ותרבויות נובעת מהיטמעות פעילה ולא מלימוד ספרים בלבד. גישה זו, ששילבה בלשנות עם תצפית חברתית, הקנתה לו מעמד ייחודי בין חוקרי זמנו והניחה את היסודות למסעו הידוע לאסיה המרכזית (1863–1864), שאליו יצא בחסות האקדמיה ההונגרית ובליווי מכתבי המלצה מהחצר הטורקית. במסע זה הציג עצמו בשם “ראשיד אפנדי” - הפעם לא רק כתואר של כבוד, אלא כזהות חיצונית של ממש.

 המסע הגדול (1863–1864) 
ממוזער|ארמין ומברי. המוזיאון הגאוגרפי ההונגרי, עיר ארד (Érd), הונגריה.
ממוזער|ארמין ומברי מחופש לדרוויש עני, באחד הקרוואנסראים של טורקסטן (סביבות 1860). צילום מאת צלם צרפתי נודד לא ידוע. נחלת הכלל.
בשנת 1863 יצא ומברי למסעו הידוע לאסיה המרכזית, בחסות האקדמיה ההונגרית למדעים. מטרת המסע הייתה לחקור את שורשי ההונגרים הקדמוניים ואת הלשונות הטורקיות של מרכז אסיה. הוא נשא עמו מכתב המלצה בלטינית מהאקדמיה, וכן מכתבי המלצה מהחצר הטורקית, שסייעו לו בדרכו ופתחו בפניו שערים רבים.

כדי לנוע בחופשיות בארצות המזרח ולהימנע מחשד כלפי אירופי, הציג עצמו כטורקי בשם “ראשיד אפנדי”, לבוש כבני המקום ומתנהג כמוסלמי סוני. דבר שיצר לעיתים קשיים כאשר עבר באזורים שיעיים. דרכו עברה מקונסטנטינופול (איסטנבול) דרך הים השחור אל טרבזון וארזורום, ומשם מזרחה לטבריז, אגם אורמיה וטהראן שבפרס (איראן של ימינו).

 מסעו: טהראן, בוכרה, סמרקנד 
ממוזער|ומברי בלבוש דארוויש
בטהראן נח ואסף מידע בעזרת הציר הטורקי, ולאחר מכן בינואר 1863 הצטרף לשיירה של דרווישים טטרים שחזרו ממכה לכיוון אסיה המרכזית. השיירה הגיעה לים הכספי, והמשיכה בהפלגה בסירתו של שודד ים טורקמני. היא עברה דרך מחנות טורקמניים ולאחר כחודש הגיעה לחיווה. שם באישורו של המושל המקומי, ערך ומברי מסע לימת ארל וחזר לחיווה.

בהמשך המשיך בדרכו דרך המדבריות הקשים, כשהוא סובל ממחסור במים ומחשש מתמיד לשודדים, עד שהגיע לבוכרה. משם המשיך לסמרקנד, שבה שהה כעשרה ימים. בדרכו חזרה הצטרף לשיירה אחרת בדרכה להראת שבאפגניסטן. במהלך מסעו נחשפה זהותו האמיתית, אך דרכונו הטורקי מנע ממגלה סודו לפגוע בו. בהראת נחשד שוב, עמד בחקירה וניצל בנס. לאחר מספר שבועות הצטרף לשיירה גדולה שיצאה לעבר משהד שבפרס, שאליה הגיע בסוף שנת 1863. בדרכו חזרה ממסעו באסיה התיכונה מצא ומברי מקלט בביתו של האירופי היחיד בעיר משהד שבפרס. לאחר כחודש יצא משם לרכיבה ממושכת לעבר טהראן בחורף הקשה של 1864, שם התקבל בהתלהבות על ידי הקהילה האירופית המקומית. משם שב לאיסטנבול ולאחר מכן להונגריה.

 מסעו של ומברי לאסיה המרכזית וכתבי המסע שלו 
ממוזער|התמונה צולמה בארמון החורף בבוכרה אוזבקיסטן
אַרמין וַאמְבֵּרִי (Ármin Vámbéry) יצא למסעו הגדול בשנת 1863, מטעם האקדמיה ההונגרית למדעים, במטרה לחקור את השפות הטורקיות ולבחון את הקשרים האפשריים ביניהן לבין שפתם ומוצאם של ההונגרים. הוא נסע מהונגריה דרך איסטנבול וטהרן (פרס), ומשם המשיך דרך המדבר הטורקמני אל חיווה, בוכרה וסמרקנד. המסע נמשך עד 1864, אז שב תחילה לפרס, ומשם חזר לאירופה - תחילה להונגריה ואחר כך לאנגליה. בלונדון ניסה לשכנע את השלטונות הבריטיים לכבוש את אסיה התיכונה ולהקדים בכך את הרוסים במסגרת "המשחק הגדול". אך, הבריטים לא האמינו בתוכניות הכיבוש של הרוסים.

בשנים שלאחר שובו פרסם ומברי את "מסעות באסיה המרכזית“ (Travels in Central Asia, 1864), שתיאר את מהלך מסעו, ולאחר מכן את "רשמים מאסיה המרכזית“ (Sketches of Central Asia, 1868) - מהדורה מורחבת ומתוקנת של ספרו הראשון, שבה נוספו הקדמות חדשות וכן הרחבות בנושאים היסטוריים ואתנוגרפיים של האזור. במקביל כתב בהונגרית את "מסעותי וחוויותַי בפרס“ (Vándorlásaim és élményeim Persiában, 1867) - עיבוד לאומי ותרבותי למסעו, שנועד לקהל ההונגרי.

הספר הראשון "מסעותַי באסיה המרכזית“, שנכתב באנגלית היה פופולרי מאוד בזמנו ונקרא בהתלהבות ברחבי אירופה, למרות שהוא היה דוח מסע מחקרי רשמי שנכתב לקהל מערבי. מטרתו הייתה לתעד את מסעו המדעי גאוגרפי של ומברי ואת ממצאיו על עמי אסיה המרכזית, והוא מתאפיין בסגנון תיעודי, מאופק ומכוּון לאקדמיה ולצרכים הבריטיים. בספר מתואר החלק השני של מסעו של ומברי, לאחר שעבר דרך איראן (פרס) והמשיך ממנה אל מרכז אסיה – דרך המדבר הטורקמני אל חיווה, בוכרה וסמרקנד. במהלך המסע התחזה לדרוויש מוסלמי צולע בשם ראשיד אפנדי, כדי שיוכל לנוע בחופשיות באזורים שהיו אסורים לכניסת אירופאים; מי שנתפס דינו היה מוות.

שלוש שנים לאחר פרסום ספרו הראשון באנגלית, פרסם ומברי בפשט (בודפשט) את הספר "מסעותי וחוויותַי בפרס“, שנכתב בהונגרית ונועד לקהל המקומי. הספר הוא עיבוד עצמאי למסעו משנת 1863 עד 1864, ומתאר את שהותו בפרס ואת מסעו דרך המדבר הטורקמני אל חיווה, בוכרה וסמרקנד. בניגוד לספרו האנגלי "מסעותַי באסיה המרכזית“, שנכתב בסגנון תיעודי ויובשני, הספר ההונגרי נכתב בגוף ראשון, בלשון חיה וציורית, ומשלב התבוננות אישית, גאווה לאומית ותובנות תרבותיות על יחסי מזרח ומערב. בהשפעת רוח הלאומיות ההונגרית של תקופתו, ביקש ומברי להראות כי שורשי העם ההונגרי נעוצים עמוק באסיה, בקרב העמים דוברי השפות הטורקיות, וכי הקשרים ההיסטוריים בין ההונגרים למזרח מבטאים קרבה תרבותית ולא נחיתות אירופית. בדרך זו הפך הספר ההונגרי לא רק לתיעוד מסע, אלא גם להצהרה תרבותית ולאומית על זהותה המזרחית של הונגריה.

הספר ראה אור בהוצאת גוּסטָב הֶקֶנַסט (Gusztáv Heckenast), מלוּוה בתחריט של נאצר-א-דין שאה קאג׳אר, מלך פרס באותה עת, והיה אחד הספרים שהקנו לומברי את מעמדו כדמות מרכזית בתרבות ההונגרית של המאה ה-19.

הספר שנכתב באנגלית, "מסעות באסיה המרכזית“ (Travels in Central Asia, 1864), היה לאחד מספרי המסע הנקראים ביותר של המאה ה-19. הוא תורגם לשפות רבות ובהן גם לעברית, וזכה להשפעה רחבה באירופה ובאסיה.

 חזרה לאירופה והכרה בינלאומית (1864–1913) 
עם שובו מהמסע באסיה התיכונה בשנת 1864 התקבל ומברי תחילה באדישות בהונגריה, ואף נפוצו שמועות כי הוא עות’מאני או פרסי המתחזה לאירופי. לפיכך הפליג ללונדון, שם התקבל בהתלהבות רבה וזכה להוקרה מצד החברה הגאוגרפית המלכותית ומאנשי מדע רבים. באותה שנה פרסם את ספרו "מסעות במרכז אסיה” (Travels in Central Asia), שתיאר את חוויותיו וממצאיו מן המסע. הספר, שנכתב כולו מן הזיכרון בשל הסכנה שנשקפה לו אילו היה נושא עמו רשימות, זכה להצלחה גדולה ופתח בפניו את שערי הקהילה המדעית באירופה. ומברי הוזמן להרצות בפריז, שם נפגש עם נפוליאון השלישי, ובזכות הצלחתו רכש מעמד של חוקר בעל שם עולמי.

לאחר שובו להונגריה השתקע ומברי בבודפשט, בירת המדינה. בצו קיסר אוסטריה מונה לפרופסור באוניברסיטת בודפשט לשפות המזרח, תפקיד שבו היה הראשון שחקר באופן שיטתי את השפות הטורקיות – ובהן האויגורית, האוזבקית והקירגיזית. מינויו עורר תרעומת בקרב אחדים מעמיתיו הקתולים שסירבו לקבל לשורותיהם מרצה יהודי, אך למרות זאת ביסס במהרה את מעמדו המדעי ונעשה אחת הדמויות הבולטות בחיי הרוח של הונגריה.

בזיכרונותיו תיאר ומברי את ההשפלות שסבל בארץ מולדתו, אך כתב כי הכבוד שזכה לו בארצות אירופה – ובייחוד באנגליה – השכיח מלבו את העלבונות. הוא הרבה לשבח את אנגליה וגדוליה על הכבוד שהעניקו לו, ונהג לבקר שם תכופות. באנגליה הוזמן להרצות בענייני מדינה וזכה לאהדה רבה מצד אנשי מדע, אצולה וממשל.

במהלך שנות פעילותו המדעית חיבר ומברי ספרי מסע, חיבורים בלשניים והיסטוריים, ובהם מסע באסיה התיכונה, קורות נדודַי וחַיַי בפרס, העם הטורקי ודברי ימי הונגריה. מאמריו הרבים על ענייני אסיה התיכונה פורסמו בעיתונות הבריטית והאירופית והשפיעו על דעת הקהל ועל מדיניות החוץ של בריטניה ורוסיה.

ומברי כתב את מרבית ספריו באנגלית ובגרמנית, ורק מעטים בהונגרית. הכנסותיו ממאמרים ופרסומים מדעיים הבטיחו לו רווחה כלכלית, והוא חי את שנותיו האחרונות בכבוד. הוא הקפיד כל חייו על הכלל הלטיני Nulla dies sine linea – “אל יעבור עליך יום בלי ללמוד שורה חדשה”, וראה בלמידה ובעמל את יסוד הצלחתו.

ומברי נפטר בבודפשט בשנת 1913, בגיל שמונים ושלוש. עיתוני אירופה הגדולים הספידוהו כאחד ההוגים והנוסעים הבולטים של דורו – איש רוח שגבר בכוח שכלו ועמלו על כל המכשולים.

 מחקריו ותפיסותיו המדעיות והאידאולוגיות 
מחקריו, כתביו ותרגומיו של ומברי תרמו תרומה ניכרת להבנת התרבויות והשפות של העמים הטורקיים במרכז אסיה ולהפצת ידע על העולם הטורקי באירופה. במחקריו הבלשניים השווה ומברי בין ההונגרית לשפות הטורקיות, וטען לקיומו של דמיון מהותי ואף מוצא משותף ביניהן - השערה שעוררה מחלוקת חריפה בקרב בני זמנו. הוא התנגד, עוד בחייו, לטענתו של הבלשן יוזף בודנץ כי ההונגרית משתייכת למשפחת השפות האוראליות (ובפרט לענף הפינו-אוגרי). אף שטענתו בדבר מוצא משותף לשפות נדחתה במחקר המאוחר, הוכח כי השבטים ההונגרים הקדומים (המדיארים) חיו בקרבה לשבטים טורקיים במרכז אסיה, והשפעתם הלשונית והתרבותית ניכרת עד היום. לפיכך, רבות מהשוואותיו הבלשניות של וַמְבֵּרִי נחשבות מבוססות ותקפות גם בראי המחקר המודרני.

מעבר לעבודתו המדעית, וַמְבֵּרִי היה בעל השקפת עולם ליברלית ולאומנית הונגרית מובהקת. הוא ראה בהונגריה חלק מן העולם התרבותי האירופי, אך הדגיש את ייחודה ההיסטורי והלשוני כעם ממוצא אסיאתי. על רקע זה פיתח את תורת הקרבה ההונגרית טורקית, שלפיה לשונם של ההונגרים קרובה ללשונות הטורקיות יותר מאשר לשפות הפינו-אוגריות. תפיסה זו נועדה גם להדגיש את הזיקה התרבותית בין הונגריה לבין עמי אסיה התיכונה, ובכך להעניק לעם ההונגרי עבר היסטורי מפואר ושורשים מזרחיים עצמאיים.

עמדתו עוררה פולמוס חריף עם חוקרי האסכולה הפינו-אוגרית, ובראשם יוזף בודנץ ופאל הונפלבי, שטענו לקרבה גנטית בין ההונגרית לשפות הפיניות. אף שגישתו של וַמְבֵּרִי נדחתה מאוחר יותר מבחינה בלשנית, היא השפיעה עמוקות על התודעה הלאומית ההונגרית ועל חיזוק תחושת הזהות של ההונגרים כעם “מזרחי-מערבי” ייחודי בתולדות אירופה.

בה בעת, בכתיבתו המדינית עיתונאית באנגליה ביטא ומברי השקפה פרו בריטית ואנטי רוסית מובהקת. הוא ראה ברוסיה כוח אימפריאלי המאיים להשתלט על עמי אסיה, ואילו את בריטניה הציג ככוח נאור הפועל לקידום חופש, מסחר והשכלה. בעיניו, המאבק באסיה התיכונה היה לא רק מאבק על שליטה טריטוריאלית, אלא גם מאבק בין שני דגמים של תרבות ושלטון – האוטוקרטיה הרוסית מול הקדמה הבריטית.

השקפתו הכוללת של ומברי שיקפה שילוב נדיר של גאווה לאומית הונגרית, סקרנות מדעית ומחויבות לערכים מערביים, והיא חיזקה את מעמדו באירופה כמלומד בעל תודעה פוליטית, מוסרית ואנושית.

 אישיות 
מעבר לתרומתו המדעית והאידאולוגית, בני דורו ראו בו אישיות רבת קסם, שניחנה בזיכרון נדיר, בכושר ביטוי וביכולת השתלבות יוצאת דופן. תיאור בן הזמן המקיף ביותר של וַמְבֵּרִי נמסר בידי נחום סוקולוב בספרו "אישים. סוקולוב מצייר דיוקן של איש נמרץ ורב סתירות (“אוצר ניגודים”), בעל כושר הסתגלות יוצא דופן, זיכרון מופלא ואיש שיחה מבריק.

 מאפיינים גופניים: קומה נמוכה וחסונה, תנועתיות מהירה וצליעה קלה; הופעה חיה ומרשימה (זקן ושיער כהים), שהותירה רושם של חיוניות ועוצמה חרף מגבלותיו.
 כישורים שכליים: לשונאי ופילולוג קפדן ובעל השכלה רחבה; שליטה בריבוי לשונות וזיכרון יוצא דופן; חריצות והתמדה מתמשכת בנוסח “Nulla dies sine linea”.
 מזג נפשי: עליזות, הומור וחדוות יצירה בצד דמיון עשיר ונטייה ל״התפעלויות״; חוסן נפשי ועמידות בתלאות מסע ממושכות.
 יכולות חברתיות וציבוריות: רהיטות וכריזמה; כישרון סיפורי מרתק; יכולת השתלבות במגוון סביבות תרבותיות, כולל אימוץ נימוסים ולבוש מקומיים לצורכי תצפית ומחקר; קשרים ענפים עם מדינאים ואנשי אקדמיה.

 זהותו הדתית ויחסו ליהדות 
זהותו הדתית של ומברי הייתה בלתי ברורה. הוא נולד כיהודי, התחנך גם במוסדות נוצריים, התנהג כעות'מאני מוסלמי, אך מששמע הרצל שוַמְבֵּרִי התקבל בקלות אצל הסולטאן הטורקי (אשר עד אז סירב להיפגש עם הרצל), נסע להיפגש עמו במעונו במיהלבך. הרצל נפגש עם ומברי בפגישה שערכה כחמש שעות ומאז המשיך להתכתב עמו בידידות רבה (כינויי חיבה הדדיים של "דודי", "איש יהודי" וכולי). הרצל ניסה במשך שנים להיפגש עם הסולטאן, כולל באמצעות תיווכו של הקיסר הגרמני - ללא הצלחה. באמצע חודש מאי 1901, פגישה של ומברי עם הסולטאן הניבה הסכמה של עבדול חמיד להיפגש עם הרצל. פגישה זו נערכה עוד באותו החודש בקונסטנטינופול (שמה הקודם של איסטנבול עד אמצע המאה ה-19).

 עיבודים בקולנוע 
בשנת 1987 הופק הסרט העלילתי "הדרוויש הצולע” (The Lame Dervish, בהונגרית: A sánta dervis), המתאר אחד מפרקי חייו ההרפתקניים של החוקר ההונגרי ארמין וַמְבֵּרִי. הסרט נוצר בהפקה משותפת טג’יקית–הונגרית–טורקית, בבימויו של יוז'ף קיש (József Kis) ושל ולריי אחאדוב (Valerij Ahadov). את התפקיד הראשי, בדמותו של ומברי המחופש לדרוויש בשם ראשיד אפנדי, גילם השחקן ג'ולה בנדק (Gyula Benedek). העלילה עוקבת אחר מסעו של ומברי, המחופש לדרוויש עני, אל ערי מרכז אסיה – טהרן, חִיוָה, בוכרה וסמרקנד – בחיפוש אחר כתבי יד שיאירו את ראשית תולדות ההונגרים. לאחר מותו של אמיר בוכרה הוא נאסר ונכלא, ולבסוף שב לאירופה לאחר מסע מפרך המזכיר באופיו את האודיסאה. הסרט צולם ברובו בשטח טג’יקיסטן (שהייתה אז חלק מברית המועצות), ומשלב סצנות בדיוניות עם אירועים היסטוריים אמיתיים. הוא נודע בצילומיו המרהיבים ובאופן שבו שוזר את סיפור חייו של ומברי במסגרת זיכרונותיו של המדען הנודד. ב-19 בפברואר 2022, לציון שלושים שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לטג’יקיסטן, הוקרן הסרט מחדש באירוע חגיגי באולם הקולנוע הלאומי Uránia שבבודפשט. את האירוע ארגנו נציגות ארגון המדינות הטורקיות והמכון ההונגרי לעניינים חוץ ומסחר. עותק הסרט נשמר במצב טוב ומלווה בכתוביות באנגלית. הסרט שודר שוב באוזבקיסטן באוקטובר 2025, אך זהות הערוץ המשדר לא פורסמה.

 מפרסומיו 
ומברי חיבר ספרים על השפות הטורקיות, מסעותיו
1858 - מילון כיס גרמני-טורקי - Deutsch-Türkisches Taschenwörterbuch" (Constantinople, 1858) [German-Turkish Pocket Dictionary]
Wandering and Adventures in Persia - 1867
1873 - ההיסטוריה של בוכרה.
Sketches of Central Asia - 1868
1876 - מנהגים בארצות המזרח.
Primitive Civilization of the Turko-Tatar People - 1879
1882 - מוצא ההונגרים
1885 - הטורקים
הוא כתב את האוטוביוגרפיה שלו בשמות "Arminius Vámbéry, His Life and Adventures" (ארמיניוס ומברי – חייו והרפתקאותיו, 1883) ו-"Struggles of My Life" (מאבקי חיי, 1904).

 לקריאה נוספת
 אנציקלופדיה בריטניקה
 אמיל פוירשטין, מגלים וממציאים יהודים, תל אביב: י. שרברק.
 תולדות ארמיניוס ומברי: ומסעותיו בארצות המזרח; תרגם: מ' בן אליעזר, פרנקפורט: אמנות, [תש"-].
 Vámbéry Ármin, a sánta dervis – מאמר ביוגרפי מפורט מאת מערכת Cultura Magazin, באתר Cultura.hu (הונגרית, 18 בספטמבר 2012). כולל תמונות היסטוריות של ומברי ושל מסעותיו.

קישורים חיצוניים





 Martin Kramer, The Jewish Explorers, in The Jewish Discovery of Islam

הערות שוליים

קטגוריה:יהודים סלובקים
קטגוריה:בלשנים ולשונאים יהודים הונגרים
קטגוריה:מזרחנים יהודים הונגרים
קטגוריה:מרכז אסיה: חוקרים ונוסעים
קטגוריה:הונגרים שנולדו ב-1832
קטגוריה:נפטרים ב-1913