אלוף בצלות ואלוף שום

אלוף בַּצְלוּת ואלוף שוּם היא מקאמה עברית בת 12 פרקים קצרים מאת חיים נחמן ביאליק שראתה אור בשנת 1928 כספר מאויר על ידי נחום גוטמן בהוצאת דביר. היצירה, שכהגדרת מחברה היא "בדיחה עממית בחרוזים", נכתבה כסיפור מחורז לילדים, אך מופנית גם לקורא הבוגר והמשכיל.

המקאמה מספרת על בן מלך, שיצא לתור את הארץ במטרה להחכים. הוא הגיע לממלכה, שבה לא הכירו את הבצל, ועל כן תרם להם בצלים, כדי שישתבחו מאכליהם. הנסיך קיבל תמורת הבצלים גמול כספי גבוה. שמע נסיך אחר את הסיפור והחליט להביא שום לארץ שאינה מכירה את הירק, אך תמורת השומים שהביא לא זכה לגמול כספי, אלא לבצלים.

ביאליק שאב את מקורותיו של הסיפור, בגרסאותיו המגוונות, מארון הספרים היהודי ומאגדות העם המקובלות אצל אומות העולם. ייחודה של המקאמה של ביאליק הוא שהיא מחורזת, שופעת הומור וסאטירה, ומרובדת בקישורים אינטר-טקסטואליים שתורמים למשלב הלשוני והתוכני של היצירה.

מוסר ההשכל של "אלוף בצלות ואלוף שום", בעיקרו, שאדם הפועל בתום לב, מתוך רצון להיטיב עם הבריות, יזכה בתהילה ובעושר, ואילו האיש תאב הבצע - ייכשל, בסופו של דבר, במשימותיו.

היצירה גם הועלתה על הבמה כאגדה משעשעת לילדים: בשנת 1945 הוצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא, ולאחר מכן הוצגה פעמים נוספות. בסוף שנות ה-70 עובּדה למחזמר על ידי לאה נאור ודובי זלצר, שאף שודר בטלוויזיה.

סיפור העלילה
חלקו הראשון של הסיפור עוסק בבן-מלך שיצא לתור את העולם: . בתום שבעה שבועות למסעו חפץ בן-המלך לשוב אל ביתו, אך קיבל עצה לבקר באי שהוא: . בן-המלך נענה להצעה, והלך עם פמלייתו לאי.

כאשר הגיע בן-המלך אל האי, התאכזב לגלות שאין בו כל חידוש,  בן-המלך הובל אל הארמון, ובו האכילהו מלך האי סעודת מלכים. בסיום הסעודה שאל המלך את אורחו:  בן-המלך החל תשובתו בדברי שבח: , אך בשלב זה החל לגמגם, ובסופו של דבר גילה את אשר על לבו: חסרו לו בצלים לתיבול. התברר כי הבצל אינו מוכר באי - . בן-המלך קיבל רשות לכך שטבחו יכין סעודה ובה ישתמש בבצלים שבאמתחתו. הסעודה הוגשה למלך ולפמלייתו, ובה מאכלים רבים ומגוונים, מתובלים היטב בבצלים.

לאחר שהמלך ופמלייתו נהנו הנאה רבה מהארוחה, הביא בן-המלך שי למלך, את הבצלים שבמטענו. בחינת הבצל הוטלה על ישיש מומחה מחכמי המלך, וזה פסק:

המלך שמח על מתנת הבצלים, וקרא ליועציו על-מנת שיעוצו לו איך לגמול לבן-המלך. ועצת היועץ: . וכך נעשה.

בן-המלך שב לארצו וערך משתה שבו סיפר את כל הקורות אותו. בין השומעים היה בן-מלך אחר, שרצה גם הוא לזכות בתהילה ועושר, וחשב לחזור על דרך פעולתו של בן המלך הראשון. שלח בן-המלך השני שליחים אל האי, לברר מה עוד חסר בו, ואלה שבו עם ממצאיהם: . זה השלב שבו מתחיל חלקו השני של הסיפור.

יצא בן-המלך האחר אל האי, ובהיות חלק זה של הסיפור מעין תמונת ראי לחלק הראשון, מקצר המספר בתחילתו וכותב 

אף בן המלך השני הוזמן לסעודה אצל המלך, ובסופה השיב לשאלת המלך: . הביא בן-המלך שומים כשי למלך, ואלה נבחנו על ידי גדול החרטומים של המלך, שפסק שלמרות דמיונו לבצל, גם הירק הזה מיוחד במינו.

המלך נהנה הנאה רבה מהשום שקיבל, ופנה ליועציו על-מנת שיעוצו לו איך לגמול לבן-המלך כגמולו הטוב. והעצה שקיבל:  וכך נעשה – בן המלך קיבל אמתחת משי מלאה בצלים כולה.

הסיפור מסתיים במילים: .

תולדות היצירה
שמאל|ממוזער|200px|ביאליק בשנת 1923
ביאליק החל לכתוב את היצירה בשנת 1923, בעת ששהה בבאד הומבורג שבגרמניה, ושם כתב את חלקה הראשון, העוסק באלוף בצלות. את חלקה השני, העוסק באלוף שום, ואת ליטוש החלק הראשון, השלים בנובמבר 1927 בארץ ישראל, בעת חופשה בכפר הילדים מאיר שפיה.

הנוסח הראשון של היצירה, השמור בארכיון ביאליק, שונה במידה ניכרת מהנוסח הסופי. אחד ההבדלים: כגמול על הבצלים אלוף בצלות אינו מקבל סל מלא אדרכמוני זהב, אלא מטבע גדולה אחת, שמשקלה כמשקל הבצל, ועליה חקוקים "דמות בצל מזה ודמות בן מלך מזה". חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת כי "תיאור המטבע, שמצִדה האחד דיוקן מלכותי ומצִדה השני דמות בצל, מלעיג אף הוא על סדרי המדינה, שהרי מצִדו השני של הדיוקן חקוק בדרך כלל הערך הנקוב של המטבע (וכאן דיוקן הבצל מרמז כי הערך הוא כקליפת השום והבצל, ואף לכך משמעות אקטואלית והרת-גורל מאין כמותה בימי התפוררותו של המרכז העברי בברלין - בשנים 1923–1924 - בעת היכתב הנוסח המוקדם)". בשנים אלה שררה ברפובליקת ויימאר אינפלציה חריפה.

היצירה "אלוף בצלות ואלוף שום" יצאה לאור לראשונה בתל אביב בשנת 1928 בחוברת לילדים ולנוער, ולוותה באיוריו של נחום גוטמן. היצירה ראתה אור בהוצאת דביר, שביאליק היה מתווה דרכה ושבה ראו אור כל ספריו. לשון היצירה אינה מייחסת לאי שבו היא מתרחשת זמן ומקום כלשהו, אך ציוריו של גוטמן נותנים לאי נופך מזרחי, כזה של "סיפורי אלף לילה ולילה". היצירה נדפסה שנית באסופה "ויהי היום", שיצאה לאור בשנת 1934.

בשנת 1939 פורסם בניו יורק בכריכה קשה תרגום לאנגלית של הסיפור (מאת הרברט דאנבי ) עם איורים של עמנואל רומנו בשם Knight of Onions and Knight of Garlic.1939.

מקורות לשוניים
לשונו של הסיפור מרובדת, ובמקרים רבים היא יונקת מעולמו של ביאליק כבוגר ישיבת וולוז'ין – רבים בה ההרמזים השולחים את הקורא אל התנ"ך (הרמזים מקראיים), המשנה, התלמוד, המדרש והסידור. לעיתים מובאים פסוקים וחלקי פסוקים כלשונם, ולעיתים תוך שינוי שאינו מסתיר את המקור. זיוה שמיר מעירה על כך: "ביאליק שיווה, מן הסתם, לנגד עיניו קורא, שחבש מצד אחד את ספסלי הישיבה, ועל כן אוזנו רגישה לכל הקישורים הבין-טקסטואליים השנונים ודקי-העוקץ, אך גם נפרד מצד שני מסִפּוֹ של בית-המדרש הישן, ועל כן אין בכל סירוסי הפסוקים וחילול המקראות כדי לזעזעו יתר על המידה".

דוגמאות אחדות:

התנ"ך
 מקור התואר אלוף ופירוט זהות האלופים כדרך שם הספר, מופיע בספר בראשית על אלופי עשו: .
 ”בֶּן אַחַד הַמְּלָכִים יָצָא בָאָרֶץ לְשׁוּטוֹ" -תיאור ההליכה בארץ כ'לשוט' מופיע בתחילת ספר איוב,איוב,א,זבתיאור הליכתו של השטן בארץ.
  – המשפט "וירד העיט על הפגרים" מופיע בבראשית, בתיאור של ברית בין הבתרים.
  - כך מסתיים תיאור ביקורו של אלוף בצלות באי, ובמילים אלה בדיוק מתואר מעמד הר סיני.
  אומר המלך. איתן האזרחי מופיע בספר מלכים א, שם נאמר על שלמה המלך: "ויחכם מכל האדם מאיתן האזרחי והימן וכלכל ודרדע בני מחול ויהי שמו בכל הגוים סביב". באותו הקשר נכתב ביצירה גם "וַיֶּחְכַּם וַיִּשְׂכַּל מֵהֵימָן וּמֵאָסָף".
  וכן  – הביטוי "לֹא בָא כַבֹּשֶׂם הַהוּא עוֹד לָרֹב" מופיע בתיאור ביקורה של מלכת שבא אצל שלמה.
  – הביטוי "שקופים אטומים" מופיע במלכים א, בתיאור של התקנת החלונות של בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך.
  – נלקח ככתבו וכלשונו ממגילת אסתר, שרמזים אליה מפוזרים במקומות נוספים ביצירה (שהרי היא מעין "פורים שפיל"). דוגמה לכך נמצאת בדברי גדול החרטומים , המרמזים לדברי אסתר המלכה "וכאשר אבדתי אבדתי".
  - אף זה רמז למגילת אסתר, שבה אומר המלך על המן: "ויאמר המלך: יבוא". יהודה רצהבי מסביר: "שינוי לשון פעיל לסביל הוא תולדה הכרחית של נושאי הפעולה. המן הוא חי-מהלך ועליו חלה הצורה האקטיבית, מה שאין כן בצל דומם נטול רוח-חיים. עליו ראוי לומר: יובא!"
  - שלל רמזים לספר דניאל: בחזונו של דניאל מופיע צפיר עִזים, ודניאל מעיד על עצמו: "לֶחֶם חֲמֻדוֹת לֹא אָכַלְתִּי".
  - פרפרזה על "ברוך כבוד ה' ממקומו".

המשנה והתלמוד
  - כאן מדובר בהגיית המילה "בצל", אך מקור הביטוי במשנה, שבה הוא מתייחס לאופן הגיית השם המפורש.
 : על-פי האמור במשנה במסכת חגיגה: "כָּל הַמִּסְתַּכֵּל בְּאַרְבָּעָה דְּבָרִים, רָאוּי לוֹ כְּאִלּוּ לֹא בָּא לָעוֹלָם: מַה לְּמַעְלָה, מַה לְּמַטָּה, מַה לְּפָנִים, וּמַה לְּאָחוֹר."
  - כך מתוארת הסעודה שהכין המלך לכבוד בן המלך, וכך מתוארת השבת בתלמוד במסכת ברכות.
  - על-פי מסכת בבא קמא: "חמשה דברים נאמרו בשום: משביע ומשחין ומצהיל פנים ומרבה הזרע והורג כנים שבבני מעיים ויש אומרים מכניס אהבה ומוציא את הקנאה".
 . הביטוי "בקי בהטיה" מופיע בתלמוד במסכת כתוּבּוֹת ושם משמעותו היא גבר היודע לדעת בתולה בלא לפגוע בקרום בתוליה. אחד מקוראי הסיפור שלח מכתב לביאליק, בשנת 1928, ובו בקשה: "הנני מרשה לעצמי לבקש מאת כבוד מעלתו ללמדני מה פירוש המלים 'בקי בהטיה' בבדיחה העממית "אלוף בצלות ואלוף שום" שנכתבה בידיו. הביטוי הנ"ל ידוע לי רק מתוך 'כתובות' עמ' ו, ולא ייפלא אפוא שהתקשתי בתשובתי על שאלת בני הקטן לפירושו". ביאליק ענה שבסיפורו משמש הביטוי במשמעות חדשה, "בתור תואר לאיש ערום וחריף", המסוגל "להטות את דבריו כלפי כל צד". רוח דומה מרחפת על השורות  המרמזות לסיפורים שקרו ללוט ולנח בעקבות שתיית היין.

התפילה
 "יין קפריסין" המוזכר בתחילת היצירה מופיע בסדר פיטום הקטורת הנאמר בתפילת שחרית, על פי ברייתא שבתלמוד פיטום הקטורת מופיע במפורש בהמשך הסיפור: .
  – זו אחת מברכות הראייה שיש לאומרה כאשר רואים חכם בחוכמת העולם (כאמור במסכת ברכות, נח ע"א).

שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
מקור נוסף שהשפעתו ניכרת ב"אלוף בצלות ואלוף שום", מבחינה לשונית וסגנונית, הוא שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, החל בצורת היצירה, המקאמה, שהגיעה אל הספרות העברית במסגרת זו. דוגמה להשפעה לשונית של מקור זה:
  - כך מתוארים אנשי האי. רבי שלמה אבן גבירול כתב על בני עירו, סרגוסה: "המעט היותי בתוך עם / יחשוב שמאלי ימיני".

חוקר הלשון יהודה רצהבי מציין: "מידה מצויה אצל משוררי ערב וישראל בימי הביניים לשזור בשירת החול לשונות מקודשים מן המקרא והמסורת ולהפקיעם מקדושתם. עקירת מטבע לשון מתחום לתחום ושימוש קולע בו עוררו השתאות בנפש הקוראים למרות אבק חילול הקודש שבדבר". רצהבי מביא דוגמאות אחדות להשפעה זו של שירת ימי הביניים על "אלוף בצלות ואלוף שום", ובהן:
  - הביטוי "וכל קומה לפניך תשתחווה" מופיע בפיוט "נשמת כל חי" הנאמר בתפילת שחרית בשבתות ובחגים (וכן בליל הסדר), והוא מופנה אל הקב"ה.

ביטויים עממיים
  – הדימוי "כחמור העולה בסולם" מופיע בספרות ימי הביניים לתיאור מאורע בלתי מציאותי, אך ביאליק משתמש בו לתיאור מי שמתקשה מאוד בפעולתו.
  - הביטוי העממי "חכם בלילה", שבא ללגלג על מי שאינו חכם במיוחד, משמש כאן כשבח לחוכמתו הרבה של בן המלך.

הברה אשכנזית
בחלק מחרוזי היצירה ניכרת השפעתה של ההגייה האשכנזית, האופיינית ליצירתו של ביאליק. כך בחרוז  שבו נחרזת ת"ו רפה בסמ"ך, או בחרוז  בו נחרז קמץ בסגול,
וכך גם בחרוז  שבו מתבקשת הטעמה מלעילית.

מקורות העלילה
עלילה שבה שני גיבורים הפוגשים את המלך, האחד פועל בתום לב ובא על שכרו, והאחר פועל מתאוות בצע (או מתאוות כוח) ובא על עונשו, מופיעה במקורות רבים. במידה מסוימת זהו סיפורם של מרדכי היהודי והמן האגגי במפגשם עם המלך אחשוורוש, המופיע במגילת אסתר, שזיקתו הלשונית של "אלוף בצלות ואלוף שום" אליה הובהרה לעיל. באופן מובהק יותר מופיעה עלילה כזו במדרש רבה ובמדרש תנחומא, ומהם נלקטה על ידי ביאליק ורבניצקי ל"ספר האגדה", שבו מסופר על אדם שנתן לאדריאנוס המלך סלסילת תאנים, והמלך הורה לעבדיו להחזיר לו אותה מלאה בזהובים. שמעה שכנתו את סיפורו, והורתה לבעלה שילך אף הוא אל המלך, ויכבדו בסל גדול של תאנים. עשה האיש כמצוותה, אך המלך הורה לעבדיו שיטלו את התאנים ויטפחו אותן על פני האיש. וכך עשו, עד שנפחו פניו וסמאו עיניו. הלך ובכה בפני אשתו. אמרה לו: "צא והשתבח בפני אמך, שהיו תאנים ולא אתרוגים, ושהיו בשלות ולא פגות". עיקרון דומה מופיע גם בסיפור על נחום איש גמזו בגמרא במסכת תענית (כא ע"א), סיפור שהובא גם הוא בספר האגדה.

סיפורים בעלי עיקרון דומה מופיעים בסיפורי עם, ומהם הגיעו גם למעשיות האחים גרים ולאגדות של הנס כריסטיאן אנדרסן.

משל של המגיד מדובנא קרוב ביותר לגרעין העלילה של "אלוף בצלות ואלוף שום". כך הוא מופיע בספר הבדיחה והחידוד מאת אלתר דרויאנוב:

בסיפורו של אלוף בצלות מופיע , כלומר יש בו מהחוכמה ומהזללנות גם יחד. ישיש כזה מופיע גם בשער השלישי של "תחכמוני" של אלחריזי, אשר ייבא את המקאמה מהספרות הערבית לספרות העברית.

חוקרת הספרות דבורה ברגמן, במאמרה "יחוס אבות של 'אלוף בצלות ואלוף שום'", הציגה שלל הקבלות רעיוניות בין "אלוף בצלות ואלוף שום" ובין המחברת השמונה-עשרה של עמנואל הרומי. כך, למשל, מתארת ברגמן את עלילת החלק השלישי של המחברת, הקרוי "הנדיב מקמרינו": "עמנואל, הגיבור הנודד, מתקבל בכבוד גדול בבית נדיב מסביר-פנים. הוא מבדר את הנוכחים ומרשים אותם בחוכמתו, מתכבד בסעודת מלכים, ויוצא לדרך לאחר פרידה נרגשת וחגיגית. במרכז ההתרחשות עומדת הסעודה, והיא זוכה לפירוט רחב". מבנה זה של הסיפור דומה מאוד למבנה סיפורו של אלוף בצלות ולמבנה סיפורו של אלוף שום. לא רק במבנה הכללי, אלא גם באחדים מפרטי העלילה מתגלה זיקה בין שתי היצירות. דוגמה מובהקת לכך היא שאלת המארח לאורחו "הלא חסרת דבר בבית הנכבד?" ותשובת האורח: "הדג והבשר טפל והשום והבצל והחציר עיקר".

מסרים ביצירה
על פני השטח, המקאמה "אלוף בצלות ואלוף שום" באה לשעשע את הקורא, צעיר ומבוגר כאחד. צעיר ישתעשע מהעלילה המבדחת, ומבוגר ישתעשע בנוסף לכך גם מהברק הלשוני. בנוסף לכך מכילה המקאמה מוסר השכל, וניתן לגלות בה מסרים נוספים לקבוצות שונות של קוראים. חוקרת הספרות, זיוה שמיר, עמדה על כפל הפנים של היצירה:

מוסר ההשכל הבסיסי של היצירה הוא שאדם הפועל בתום לב, מתוך אהבת החוכמה ואהבת הבריות, יזכה בתהילה ובעושר, והבוצע בצע - ייכשל.

מסיפור העלילה לומד הקורא את שבח המקוריות וגנות החקיינות. מסר זה נאמר גם במפורש בתחילת החלק השני: 

דבורה ברגמן מוצאת ביצירה מסר חברתי, ובו עקיצה המופנית לאצולה האירופית הישנה:  ביקורת חברתית רחבה יותר מוצאת ביצירה זיוה שמיר, באומרה: 

בנוסף למסרים הכלליים מוצאת שמיר ביצירה מסר המופנה אל יריביו ומבקריו של ביאליק בשדה השירה העברית, ומציינת 

התקבלות היצירה
"אלוף בצלות ואלוף שום" התקבלה בהתלהבות על ידי בני דורו של ביאליק.

יעקב פיכמן תיאר את היצירה:

בנציון בנשלום תיאר את סגולותיה של היצירה:

עיבוד למחזה ולמחזמר
היצירה הועלתה על הבמה כאגדה משעשעת לילדים: בשנת 1945 הוצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא, ולאחר מכן הוצגה פעמים נוספות.

בשנת 1951 העלה על הכתב גדעון תמיר מחזה בחרוזים בעקבות האגדה מאת חיים נחמן ביאליק, שיצא בהוצאת מס"ד ב', תשי"ב.

בשנת 1960 העלו תיאטרוני הילדים "תילון" ו"תליל" שהתאחדו את ההצגה "אלוף בצלות ואלוף שום", בעיבודו של אוריאל אופק ובבימויו של מנחם גולן, עם מוזיקה מאת נחום נרדי.

בשנת 1980 היצירה "אלוף בצלות ואלוף שום" עוּבּדה למחזמר, שאת מילותיו כתבה לאה נאור ואת המוזיקה הלחין דובי זלצר. עלילת המחזמר מתבססת על עלילת סיפורו של ביאליק, אך במילות הפזמונים ניתן למצוא רק דמיון מצומצם למילותיו של ביאליק, ולעיתים אין כל דמיון בין מילות הפזמון לאלה של ביאליק.
שמאל|ממוזער|250px|מנחם עיני, מוני מושונוב וצרויה להב בשיר "חכם ביום וחכם בלילה"
זיקה ניכרת למילותיו של ביאליק נמצאת בבית הראשון של הפזמון "הבדל לא גדול", המתאר את תחושתו של בן-המלך בהגיעו לאי:
הדברים קצת שונים, ההבדל לא גדול
רק השמאל פה ימין, הימין דווקא שמאל
האתמול הוא מחר, המחר הוא אתמול
העיגול מרובע, המרובע הוא עגול.

לעומת זאת, בפזמון "אוהב זהב", שאותו שר אלוף שום, אין כל זיקה למילותיו של ביאליק, כפי שממחיש הבית הראשון שלו:
לא רודף אחר הכסף, למה לי?
כמה דולרים זה לא עסק בשבילי.
יש לי רק דבר אחד אשר אותו מאוד אוהב -
זה זהב ועוד זהב ועוד ז-ה-ה-הב!

בשנת 1980 צולם המחזמר לטלוויזיה, וכן יצא לאור בדפוס בהוצאת דביר, יחד עם גרסתו המקורית של ביאליק, ובתקליט בהד ארצי (לימים גם בתקליטור). התוכנית שודרה לראשונה בערוץ הראשון בסוף אותה שנה ולאחר מכן בשידורים חוזרים רבים. עורכת ומפיקה: רינה אגוזי, במאי: אנטואן סאלח.

שחקנים ומשתתפים
שמאל|ממוזער|450px|עטיפת האלבום
שםתפקיד מוני מושונוב  אלוף בצלות דני ליטני  אלוף שום אבנר חזקיהו  מלך האי חנה לסלאו  מלכת האי עזרא דגן  זקן החכמים מנחם עיני  מספר א' צרויה להב  מספר ב' מוצי אביב  השליח סדנת המחול הירושלמית, כוריאוגרפיה: דינה ביטון מקהלה בהדרכת רפאל זליג

שירי המחזמר
לאן הם נודדים (שיר פתיחה) – צרויה להב
חכם ביום וחכם בלילה – צרויה להב, מנחם עיני ומוני מושונוב
אנחנו ממשיכים – מוני מושונוב, צרויה להב ומנחם עיני
פרידה והפלגה – תזמורת
הבדל לא גדול – מוני מושונוב ומוצי אביב
תהלוכה – תזמורת
הזמנה לארוחה – חנה לסלאו
הבצל – צרויה להב ומנחם עיני
אם הוא יכול – מוצי אביב, דני ליטני, צרויה להב, מנחם עיני
ריקוד הבצל – תזמורת
אוהב זהב – דני ליטני
ריקוד השום – תזמורת
תואר אצולה – מקהלה
השום בריא לגוף – עזרא דגן, חנה לסלאו, אבנר חזקיהו
מחרוזת – צרויה להב ומנחם עיני

היצירה גם עובדה ב-2004 לקלטת הילדים "סיפורי מישמיש 2", שם מקריאה אותה דפנה דקל ובסדרה "אגדות המלך שלמה", שבה הבצל והשום מוחלפים בפלפל שחור ובפפריקה.

בעקבות "אלוף בצלות ואלוף שום"
שמאל|ממוזער|200px|סמטת "אלוף בצלות"
לסמטה בשכונת פלורנטין בתל אביב ניתן השם "אלוף בצלות". עיריית תל אביב נימקה את הבחירה בשם כך: "...לא במקרה, סמוך הרחוב לשוק שבו דוכני ירקות ובכללם בצל".

כאשר תורגם לעברית ספרו של טום הודג'קינסון, "How to be Idle" על ידי יניב פרקש ניתן לו השם "אלוף בטלוּת", בהשראת יצירתו של ביאליק.

בשנת 2015 יצא לאור ספרו של אפרים סידון, "מלך המלח ונסיך הפלפל", שאותו מתארת הוצאת הספרים "שני נסיכים, שני הרפתקנים, שני חובבי מסעות. האחד סקרן, מלא רצון טוב ונדיב, האחר כולו מלא תאוות בצע וקנאה", ומסבירה: "ביאליק קרא לסיפור שחרז 'אלוף בצלות ואלוף שום'. כמעט בכל שפה אפשר למצוא גרסאות שונות של הסיפור העממי הזה, ולא תמיד עם בצל ושום."

לקריאה נוספת
 יהודה רצהבי, "'אלוף בצלות' לאור המחברת העברית", בתוך: הלל ברזל (עורך), מאסף: לדברי ספרות, בקורת והגות, י (תשל"ה): מוקדש ליצירת חיים נחמן ביאליק; עורך: הלל ברזל, עמ' 272–287.
 דבורה ברגמן, "יחוס אבות של 'אלוף בצלות ואלוף שום'", בתוך: אהרן קומם (עורך), ספר יצחק בקון: פרקי ספרות ומחקר, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ב 1992, עמ' 73–90.
 זיוה שמיר, "המקאמה כקנקן ישן-חדש: הנסיבות שעל רקען חיבר ביאליק את 'אלוף בצלות ואלוף שום'", בקורת ופרשנות 29 (תשנ"ג), עמ' 67–74.

קישורים חיצוניים

 חיים נחמן ביאליק, אלוף בצלות ואלוף שום - הטקסט המקורי, בפרויקט בן-יהודה
 חיים נחמן ביאליק, אלוף בצלות ואלוף שום, זמורה ביתן, 1984 - סריקה של הספר באתר הספרייה הלאומית




 מילים לפזמוני המחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" מאת לאה נאור, באתר "שירונט"
 אלוף בצלות ואלוף שום, באתר של לאה נאור
 ביצוע מוקלט של ארבעת הפרקים האחרונים של אלוף בצלות ואלוף שום (מבצעים: שרגא פרידמן ושלמה בר שביט). הקלטה מאוסף תקליטי קול ישראל באתר הספרייה הלאומית.

 הערות שוליים 

קטגוריה:יצירות חיים נחמן ביאליק
קטגוריה:מקאמות
קטגוריה:מחזות זמר ישראליים
קטגוריה:ספרות בעברית
קטגוריה:ספרי ילדים ונוער בעברית
קטגוריה:ספרי 1928
קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו
קטגוריה:ספרי הוצאת דביר
קטגוריה:ספרי זמורה ביתן