לבד

ממוזער|כובע עשוי לבד
לֶבֶד הוא בד לא ארוג העשוי מסיבים שנדחסו יחדיו. את הלבד ניתן לייצר מסיבים טבעיים כמו צמר או סינתטיים כמו אקריליק. בעוד כמה סוגים של הלבד הם רכים מאוד, חלקם קשים מספיק כדי ליצור מבניות. ישנם סוגים שונים של לבד המשמשים לצרכים שונים, והם נבדלים בתכונותיהם בהתאם לתכולת הסיבים, הצבע, הגודל, העובי, הצפיפות וגורמים נוספים.

איכות הלבד נקבעת לפי אורך סיבי הצמר שהוא נוצר ממנו: ככל שהסיבים ארוכים יותר, כך הלבד עמיד יותר. לבד הלבד שימושים רבים, מתעשיית הרכב, לכלי נגינה ולבניית הבית. למשל כחלק מפטישי הפסנתר יש ללבד תפקיד חשוב בקביעת טון הפסנתר. הלבד משמש כיום, בין השאר, לייצור כובעים, נעליים, בדי איטום ולקישוט בעבודות אפליקציה. מכיוון שהלבד אינו ארוג, ניתן לגזור אותו בלא שייפרם, לכן הוא משמש לאפליקציות ולייצור בובות.

ייצור 
ליבוד רטוב
שיטת ליבוד מסורתית המבוססת על שילוב בין נוזל (לרוב מים), סבון וחיכוך המופעל על הסיבים. מניחים את שכבות הסיבים בזווית של 90 מעלות זו על זו, ומכסים אותן במים וסבון. בתהליך של תנועה ודחיסה מתמשכת הסיבים נצמדים זה לזה ומתלכדים לבד אחיד.

רק סוגים מסוימים של סיבים מתאימים לליבוד רטוב. רוב סוגי הצמר מבעלי חיים, כגון צמר אלפקות או כבשי מרינו, ניתנים לליבוד בתהליך זה. סיבים אלו מכוסים בקשקשים זעירים בדומה לקשקשים המצויים בשערות האדם. ההרטבה והסיבון גורמים לקשקשים להיפתח בעוד שהחיכוך גורם להם להיאחז זה בזה. סיבים צמחיים וסיבים סינתטיים לא יתפקדו בצורה דומה.

כמו כן בעבר השתמשו בעיקר בכספית לייצור הלבד, מה שאפשר הכנה ליותר סוגי צמר. אבל השימוש הופסק בגלל שהתגלו בעיות בריאותיות בעבודה מתמידה עם הכספית.

אומנות הליבוד הידנית
ממוזער|משפחת בובות חביבה שנוצרו באומנות הליבוד. יצירת בובות מעין אלה לוקחת שעות בודדות, גם לרמות המתחילים בליבוד
אמנות הליבוד (באנגלית: needle felting) היא למעשה אמנות סיבים פופולרית. בשנות ה־80, דייוויד ואלינור סטנווד האמריקאים השתמשו במחט משוננת ממפעל לליבוד תעשייתי כדי לפתח את ליבוד המחט כעבודת יד. בכך הם פיתחו למעשה את הטכניקה של ליבוד תלת־ממדי.

באמנות הליבוד משתמשים בסיבים יבשים וללא צורך בשימוש במים. מחטים מיוחדות משמשות את האמן ככלי פיסול, וללא כל צורך בכלי מכני או חשמלי אחר, אלא רק בעבודת יצירה ידנית. לאורך המחט הייחודית לאמנות הליבוד יש חריצים, ובדחיסת המחט אל האובייקט האומנותי היא דוחפת את הסיבים אל השכבות הפנימיות. מאחר שחריצים אלה, הם עם הפנים כלפי מטה לכיוון קצה המחט, אז הם לא מושכים את הסיבים החוצה, ובעבודה של שעות בודדות ניתן ליצור דמויות מפוסלות או תמונות מפוסלות בסיבים בתלת מימד, כדוגמת פרחים, בעלי חיים וכדומה. שיטת העבודה מהירה וניתן לגוון בצבעים של הסיבים. אחת מתופעות הלוואי של יצירות הליבוד הן פציעות קלות מאוד (דקירות) כתוצאה מהעבודה עם המחט, ולפיכך חלק מהיוצרים מקפידים לעבוד עם מגינים על האצבעות.

היסטוריה
הלבד נחשב לאחד מחומרי הטקסטיל הקדומים ביותר ששימשו את האדם. עם ביות הכבשים בתקופת המהפכה החקלאית נעשה שימוש בעורות בעלי חיים לייצור מחצלות ולבוש. תופעת הסתבכות השיער בכבשים פרימיטיביות, שהשירו את פרוותן באופן טבעי, ככל הנראה הובילה להבנה של תהליך הליבוד. בעת העתיקה, השימוש בלבד הפך לכלכלי, שכן גז הצמר אפשר להרחיב את גודל העדרים ולהפיק משאבים מתחדשים, בניגוד לניצול חד-פעמי של עורות חיות ניצודות.

 המצאת בד לבד 
בתרבויות רבות מתקבל מידע באמצעות אגדות המייחסות את גילוי הליבוד לדמויות היסטוריות, כמו קלמנט הקדוש מהמאה ה-1 לספירה, שנחשב בנצרות לפטרון בעלי המלאכה והכובענים, אשר היה אפיפיור ברומא ופעל בעיקר בשטחי האימפריה הרומית. על פי הסיפור גילה הקדוש את התהליך, כאשר שם צמר בסנדליו במהלך מסע והבחין שהסיבים הסתבכו והתקשרו זה לזה. עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שהליבוד היה קיים זמן רב לפני כן, ואין תיעוד חד-משמעי למקום ולתקופה בהם הומצא לראשונה.

תיעודיים היסטוריים מפורשים של הלבד דלים, ככל הנראה משום שהיה חלק חיוני אך מובן מאליו בחיי הנוודים. עם זאת, נמצאו עדויות לשימוש בו באזורים שונים, במיוחד בקרב קהילות נוודיות במרכז אסיה, שהסתמכו עליו לצורכי בגדים, מחסות וכלים. תהליך ייצור הלבד, כרוך בדחיסת סיבים בתנאי חום ולחות, ללא צורך באריגה או טוויה ובאמצעות כלים מינימליים כמו מקל גמיש, מחצלת קנים או פיסת בד ישנה.ייצור פשוט יחסית, הופך את הלבד, לחומר נגיש ויעיל עבור תרבויות שחיו בתנאים סביבתיים קשים. ראוי לציין כי ממצאים ארכאולוגיים של לבד באפריקה ובאמריקה הילידית הם נדירים, אם קיימים בכלל, מה שמרמז כי הטכניקה הגיעה לשם בשלב מאוחר יותר.

 סין 
אזכורים ראשונים לשימוש בטכניקות ליבד בסין מופיעים לקראת סוף שושלת צ'ואו (המאה ה-4 עד ה-3 לפנה"ס), כאשר משטחי לבד שימשו בתור מזרנים לשינה. הסינים לא המציאו את הלבד, שכן למרות שגידלו כבשים, הם לא השתמשו בצמר לייצור בדים ולבוש, והעדיפו חומרים כמו קנאביס, משי וסיבים צמחיים אחרים. נראה שהחשיפה הסינית ללבד הגיעה דרך שבטים נוודים מצפון ומרכז אסיה, במיוחד ההיונג-נו (Hiung-nu), אשר השתמשו בלבד לא רק לבגדים ולמחסה, אלא גם כחלק מטקסים דתיים. במהלך שושלת האן (Han) הלבד כבר היה מבוסס בסין, והקיסר ון אף חבש כובע לבד במסעות הציד שלו.

 טיבט 
הלבד היה חומר מרכזי בלבוש הטיבטי בעת העתיקה, כפי שתועד בכרוניקות של שושלת טאנג (618–906 לספירה). מלכי טיבט עצמם היו לבושים בגלימות לבד, אולם עם הזמן, בהשפעת התרבות הסינית, עברו לבגדי משי. הלבד שימש גם להכנת אוהלים גדולים לשימוש צבאי, לייצור מגפי נשים, כובעים מחודדים עם שוליים רחבים, ופונצ'ו להגנה מפני גשם ושלג.

 הודו 
השימוש בלבד בהודו מתועד כבר בעת העתיקה. ניארכוס, הקצין הימי של אלכסנדר הגדול, דיווח כי ההודים הכירו את אמנות הליבוד במאה ה-4 לפנה"ס. בתקופת שושלת טאנג נשלחו מתנות כמנחה למלך סין, וביניהן חתיכות בד לבד לבן.

 עמי מרכז אסיה, אירנים וטורקים קדומים. 
עמים איראניים קדומים, כמו הסקיתים, הסוגדיאנים והבקטרים, היו מהראשונים שהשתמשו בלבד. בערבות מרכז אסיה, לבד שימש להכנת שטיחים, בגדים ואפילו מחסה. הסקיתים נהגו לכסות את עגלותיהם בלבד ולחבוש כובעי לבד, ואילו הסוגדיאנים, שהיו סוחרים חשובים, ייצרו לבד משובח ואף חבשו כובעי לבד מעוטרים בזהב. גם הפרסים השתמשו בלבד, בעיקר בטקסים דתיים, והלוחמים שלהם השתמשו בשריוני לבד גמישים. לבד היה נפוץ גם בקרב עמים טורקיים קדומים, כמו הגוק-טורקים והכוזרים, שהתאימו אותו לחיי הנוודות שלהם. מאוחר יותר, השימוש בלבד התרחב עוד יותר אצל המונגולים ושבטים טורקיים אחרים, שהפכו אותו לחלק חיוני מחייהם.

 יוון ורומא 
ביוון העתיקה, הלבד שימש לייצור בגדים, שריונות וכובעים מחודדים (פִילוֹס). הרומאים אימצו את השימוש בלבד מהיוונים, ושימוש ב"כובע הלבד" (פִּילֵאוּס) היה סממן של עבד משוחרר. בנוסף, חיילי יוליוס קיסר השתמשו בלבד להגנה מפני חיצים, והוא שימש כחומר לציפוי מגדלי מצור ומתקנים צבאיים.

מונגוליה

הלבד היה מרכיב חיוני באורח החיים הנוודי של המונגולים ושימש בעיקר לכיסוי היורטות (Ger) – מבני המגורים המסורתיים שלהם. ממצאים היסטוריים מצביעים על כך שייצור הלבד היה נפוץ בקרב קהילות רועי צאן בערבות מונגוליה והותאם לתנאי מזג האוויר הקיצוניים של האזור.

כרוניקה מהמאה ה-13 המתעדת את חייו של ג'ינגיס חאן ואת ההיסטוריה המוקדמת של האימפריה המונגולית, מזכירה את השימוש בלבד בהקשרים תרבותיים וטקסיים. בין היתר, תועד שימוש בשטיחי לבד לבנים בטקסי הכתרה של ח'אנים, וכן כאלמנט מרכזי בעיצוב המחנות הנוודיים, שם שימש גם כמסך רוח שהגן על המבנים מפני רוחות חזקות.

 לבד במהפכה התעשייתית 
ייצור הלבד הגיע לשיאו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, עקב הדרישה של המהפכה התעשייתית לשיטות ייצור מהירות, זולות ויעילות יותר. עד המאה ה-19, לבד יוצר בעיקר בטכניקה רטובה, אך היצרנים התחילו להתנסות בתהליכים חדשים, מה שהוביל להמצאת מכונת ליבוד ראשונה, בסביבות 1866 עם חישול מחטים, על ידי חברת Bi-Water. מכונה זו חיקתה את תהליך הליבוד הידני של סיבי הצמר, מה שאפשר ייצור מהיר בקנה מידה תעשייתי והכניס את השימוש בסיבים סינתטיים כמו אקריליק ופוליאסטר לתהליך.

הלבד הפך במהרה לחומר חיוני בתעשיית הכובעים, כאשר חברת סטוקפורט הפכה למרכז חשוב לייצור כובעים. עם התרחבות תעשיית האופנה, כובעי לבד כמו פדורות, כובעי באולר קלוש הפכו לפופולריים בזכות עמידותם ויכולת שמירת הצורה שלהם. ייצור באמצעות מכונה הפך את הלבד לנגיש יותר, משתלם יותר ורב-גוני יותר, עם אפשרויות צבע ומרקם מורחבות, והוא המשיך לשמש במגוון אביזרים, כולל כפפות ותיקי יד.

קישורים חיצוניים

 אירית דולמן, אמנות הליבוד – בעבר ובהווה, אתר המרכז הישראלי לעיצוב – מדיטק חולון

הערות שוליים

קטגוריה:בדים
קטגוריה:טקסטיל