מונה ליזה

מונה ליזה (באיטלקית: Monna Lisa) או לה ג'וקונדה (באיטלקית: La Gioconda) הוא ציור של לאונרדו דה וינצ'י מתחילת המאה ה-16. הציור, שבמרכזו דמות דיוקנה של אישה, הפך במאה ה-19 ליצירת האמנות הידועה ביותר בעולם, כנראה בגלל שהיא נגנבה ממוזיאון הלובר. מאז המאה ה-20 שימש השראה להערצה, מחאה, לעג וחיקוי בתרבות הפופולרית.

הדיוקן מוצג במוזיאון הלובר בפריז.

היסטוריה
ממוזער|שמאל|המונה ליזה נגנבה - מקומה של התמונה החסרה על קיר המוזיאון
ממוזער|המונה ליזה מוצגת בגלריית אופיצי לאחר שנמצאה
תמונת המונה ליזה (מילולית: הגברת ליזה) היא כנראה דיוקנה של ליזה דל ג'וקונדו (גרארדיני), אשתו של סוחר בדים מפירנצה בשם פרנצ'סקו די זאנובי דל ג'וקונדו (ומכאן השם La Gioconda באיטלקית ובספרדית, La Joconde בצרפתית ומונה ליזה בשאר השפות). בשנת 2008 הודיעה אוניברסיטת היידלברג שמצאה התייחסות לנושא בהערה שנכתבה בשולי הספר "כתבים מוכרים" של קיקרו, על ידי אגוסטינו וספוצ'י (שעבד עם מקיאוולי). בהערה מאוקטובר 1503 כתב וספוצ'י שלאונרדו עובד על תמונתה של ליזה דל ג'וקונדו.
ישנם הסבורים שנושא הציור הוא אימו של לאונרדו, קתרינה, שכבר לא הייתה בחיים בזמן שצוירה. הרעיון הוא שהיא הייתה חיה בדמיונו של הצייר. ליזה דל ג'וקונדו, שכנראה דמתה לאימו שימשה רק כמודל לציור. Roni Kempler: Who the Mona Lisa Is 2017, TXu 2-064-715, Google Site. Mona Lisa, painting by Leonardo da Vinci, View article history, Roni Kempler's contributions, Encyclopædia Britannica

הנסיבות בהן נוצר הציור לא הובהרו במדויק עד היום. הפרטים הידועים לנו שאובים מתיאורו של ג'ורג'ו וזארי, צייר וכותב ביוגרפיות של ציירי ופסלי הרנסאנס, שכתב את הדברים כמה עשרות שנים אחרי ביצוע היצירה, ולא ראה אותה בעיניו ממש. וזארי גורס כי היצירה הוזמנה על ידי פרנצ'סקו דל ג'וקונדו מלאונרדו כשזה שהה בפירנצה, ככל הנראה ב-1503, ומציין, כאנקדוטה, כי בעת ציור הדיוקן הזמין לאונרדו נגנים, זמרים וליצנים כדי לגרום לאשת הסוחר לחייך. לפי וזארי, לאונרדו עבד על היצירה כארבע שנים ומעולם לא השלים אותה ולא מסר אותה למזמין הדיוקן. העבודה על היצירה הסתיימה ככל הנראה בשלהי 1506 או ב-1507, אף כי ייתכן כי לאונרדו המשיך לעבוד על הציור בהמשך, שכן תיאור מ-1508 מציג אותה כ"לא גמורה".

בשנת 2006 בחנו מומחים מקנדה את היצירה בטכנולוגיית תלת־ממד מיוחדת באור תת-אדום, וחשפו שכבות נסתרות בציור. באחת מהן נחשף צעיף ששימש בתחילת המאה ה-16 נשים בתקופת ההיריון או סמוך ללידה. גילוי זה מחזק את ההשערה שהמצוירת היא ליזה דל ג'וקונדו, שבדצמבר 1502 נולד בנה השני.

בשנותיו האחרונות שהה לאונרדו בצרפת, בחסותו של מלך צרפת פרנסואה הראשון. לאחר מות לאונרדו ב-1519 רכש פרנסואה את התמונה והוסיפה לאוסף המלכותי, שהפך מאוחר יותר לאוסף הלאומי הצרפתי, שעיקרו מוצג במוזיאון הלובר. כדי להתאים את התמונה למרווח בין החלונות בטירת פונטנבלו, הטירה שבה הוצגה, קוצץ ממנה אינץ' מימין ומשמאל.

במהלך המאה ה-19, הרבה בזכות תיאורים ומאמרים נלהבים של כותבים צרפתיים, הפך הדיוקן לאחד המוצגים הנודעים ביותר במוזיאון הלובר. ב-21 באוגוסט 1911 ניצל צבע איטלקי בשם וינצ'נצו פרוג'ה את השמירה הלקויה על היצירה, גנב אותה והחביאה. פרוג'ה שמר אותו למעלה משנתיים בביתו באיטליה, אך נלכד כאשר יצר קשר עם סוחר עתיקות מפירנצה והביע את רצונו להשיב את התמונה לידיים איטלקיות תמורת סכום של חצי מיליון לירות לצורך כיסוי ההוצאות. הציור הוצג במשך כשבועיים בגלריית אופיצי בפירנצה, והועבר בחזרה למוזיאון הלובר ב-4 בינואר 1914. על פרוג'ה נגזר בסופו של דבר עונש של שנת מאסר, כשקלות העונש מוסברת לעיתים תכופות בגל האהדה הציבורית באיטליה לגנב שביקש להשיב את התמונה למולדתה (פרוג'ה עצמו הצהיר כי התכוון תחילה לגנוב תמונה אחרת). הסערה שחוללה הגנבה ומעצרו של הגנב הסעירו את דעת הקהל והעצימו במידה ניכרת את הפופולריות של הציור, שזכה לתשומת לב חדשותית רבה ברחבי העולם, ובעקבותיה גם לגל של התייחסויות בתרבות הפופולרית.

במלחמת העולם השנייה הוברח הציור, יחד עם מאות יצירות אמנות אחרות, ממוזיאון הלובר במבצע שאורגן על ידי סגן מנהל המוזיאון, ז'אק ז'וז'אר, והוסתר במהלך המלחמה במספר מקומות מחבוא ברחבי צרפת.

שמאל|ממוזער|קהל מול המונה ליזה
כיום מוצגת התמונה ב"סל דז אטה" במוזיאון הלובר שבפריז מאחורי זכוכית משוריינת עם חיישני אזעקה, לאחר שבמשך השנים היו מספר ניסיונות לגנוב או להשחית אותה.

המונה ליזה של פראדו
בשנת 2012 גילו חוקרים במוזיאון הפראדו שהעתק של הציור המוצג במוזיאון משנת 1819 מהווה העתק מדויק של המונה ליזה וככל הנראה נגנב בסוף 2011. לאחר שהחוקרים הסירו מהציור את השכבה העליונה הם מצאו שמדובר בציור מאת פרנצ'סקו מלצ'י, תלמידו של דה וינצ'י, שהעתיק את מורהו כאשר צייר לצידו. התמונה, שהשתמרה במצב טוב יותר מתמונת המקור, מוצגת לציבור במוזיאון מפברואר 2012. לעומת המונה ליזה המקורית, בעותק זה נראית המונה ליזה צעירה יותר, בעלת גבות, וגם לבושה שונה מעט.

ונדליזם
ב-28 בינואר 2024, פעילי מחאה למען האקלים שפכו מרק על תמונתה של המונה ליזה, אך היא הייתה מכוסה בשכבת זכוכית ולכן לא נפגעה.

הציור
מונה ליזה היא ציור שמן על לוח  עץ צפצפה בגודל 77 × 53 ס"מ. הציור מכוסה שכבה עבה של לכה להגנה, שהצהיבה כבר בשלב מוקדם, וגרמה לכך שחלק גדול מהציור קיבל גוון כהה שאינו מאפשר להבחין ברבים מפרטי הציור.
עניין מיוחד עורר הנוף שברקע התמונה. הנופים הדמיוניים, המאופיינים בצוקים מחודדים ונישאים, אופייניים לנופים שצייר דה וינצ'י בתמונות שבהן הוא נתן ביטוי לדמיונו, כמו נושאים מתוך הברית החדשה. לחלק שמימין לדמות ולחלק שמשמאלה נקודת מגוז שונה. אפקט זה מעצים את הדמות, ואת הדינמיות של תנוחתה.

הדיוקן
דמותה של ליזה שבמרכז הציור עוטה חיוך מסתורי או ספק-חיוך, הנובע מכך שדה וינצ'י השתמש בטכניקת ספומאטו (אפוף עשן, באיטלקית) בזוויות עיניה ובפיה של הדמות המצוירת. הדבר מקנה תחושה כי הדמות מחייכת או עומדת לחייך. עיניה של המונה ליזה נראות כאילו הן מביטות בצופה בה בכל זווית שבה יצפה בתמונה.

עניין רב מעוררות גם ידיה של ליזה. בעוד פניה המביטות ישירות אל הצופה וידה השמאלית הנחה על מסעד כיסא יוצרים רושם של תנוחה קבועה, ידה הימנית משוכה לפנים בתנוחה המעניקה הרגשה של תנועה רגעית. שילוב הדברים יוצר תחושה של יציבות ותנועה בו-זמנית.

בתרבות הפופולרית
שמאל|ממוזער|150px|הפרודיה של מרסל דושאן
בגלל תוכנה ופרסומה הייתה המונה ליזה מושא לחיקוי ואזכורים רבים באמנות ובתרבות הפופולרית. עיקר תהילתו של הציור נוצרה במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר כותבים כמו האחים גונקור, תאופיל גוטייה, ז'ול מישלה ואחרים, כתבו על הציור והרבו לדון באישה המסתורית המצוירת בו ובחיוכה המתעתע.

האזכורים התרבו מאוד בעקבות גנבת הציור והשבתו, שהעניקו ליצירה גם חשיבות לאומית. בעשור השני של המאה ה-20 רווחו אזכורים שלה במופעי בידור וכמה וכמה ציירים יצרו פרודיות שלה, כמו זו של אז'ן באטיי שצייר את מונה ליזה מעשנת מקטרת או גלויות שהציגו את הג'וקונדה מעווה פניה בבדיחות הדעת, מפזזת, מרקדת, פורטת על גיטרה, וכיוצא בזה. אחת הפרודיות המפורסמות הייתה זו של מרסל דושאן, ששרבט בעיפרון שפם וזקנקן על גלויה של מונה ליזה, והוסיף שורת אותיות (L.H.O.O.Q.) שקריאתן דומה להגיית הביטוי "חם לה בתחת" (כלומר, היא חרמנית). פרודיה דומה, אף כי גסה פחות, יצר סלבדור דאלי בשנות ה-40 של המאה ה-20, כאשר צייר "דיוקן עצמי כמונה ליזה". אחד המניעים לגרסאות מזלזלות כאלו הייתה התחושה של אמנים רבים כי הציור הפך מזוהה עם "אמנות" באופן לא מוצדק ובמידה מוגזמת.

אזכורים בעלי גוון אחר רווחו בתחומי אמנות אחרים, כשבולטים במיוחד אזכורים בשירים "את הטובה ביותר" של קול פורטר, "הבלדה של מונה ליזה" של פאניק! אט דה דיסקו או "מונה ליזה" של נט קינג קול.

ראו גם
 לאורך הנהר בשעת פסטיבל צ'ינגמינג - ציור שבגלל חשיבותו התרבותית מכונה "מונה ליזה הסינית".
 המונה ליזה של הגליל - דמות אישה בפסיפס שהתגלה בציפורי שבגליל הדומה למונה ליזה.

קישורים חיצוניים





 Hidden portrait 'found under Mona Lisa', says French scientist - מאתר ה-BBC
 רן תלם מסביר על המונה ליזה בסדרת רשת נסיעה מספר

  המונה ליזה מוצגת בניו יורק (1963), ארכיון הסרטונים של AP

הערות שוליים

*
קטגוריה:לאונרדו דה וינצ'י: ציורים
קטגוריה:דיוקנאות נשים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:מוזיאון הלובר: ציורים
קטגוריה:ציור של תקופת הרנסאנס
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-16