מלחמת צ'צ'ניה הראשונה

מלחמת צ'צ'ניה הראשונה (השם הרשמי ברוסיה: המבצע להשבת הסדר החוקתי ברפובליקת צ'צ'ניה) היא מלחמה שהתרחשה בשטחי צ'צ'ניה ובאזורי צפון הקווקז בין כוחות צבא ומשטרה רוסיים לבין הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה שהכריזה על עצמה באופן חד צדדי כמדינה עצמאית בשנת 1991 ותבעה להיפרד מהפדרציה הרוסית. מטרת המבצע הייתה להשתלט על המחוז הבדלני ולהשיבו לשליטת הממשלה הפדרלית.

המלחמה ארכה שנתיים ובמהלכה נהרגו אלפי חיילים רוסים, אלפי חמושים צ'צ'ניים ועשרות אלפי אזרחים צ'צ'נים. רבים ראו במלחמה כטיהור אתני שרוסיה ביצעה כנגד האוכלוסייה האזרחית בצ'צ'ניה מאחר שעשרות אלפי אזרחים צ'צ'נים נהרגו ומאות אלפים הפכו לפליטים. המלחמה אומנם הסתיימה בתבוסה צבאית גדולה לכוחות הרוסים שנכשלו בהשגת מטרת המבצע, אך הצבא הרוסי לא בחל באף אמצעי לזריעת הרס חסר הבחנה במחוז המורד.

רקע 
דגל הרפובליקה הצ'צ'נית של אישקריהסמל הרפובליקה הצ'צ'נית של אישקריה125px|מרכז110px|מרכז
בתחילת הפרסטרויקה הוקמו במספר רפובליקות בברית המועצות, לרבות הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית, תנועות לאומיות שביקשו לתבוע לעצמן יתר עצמאות. בשנת 1990 הוקמה ברפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית "הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני", ששם לו למטרה להפריד את צ'צ'ניה מברית המועצות ולהקים מדינה צ'צ'נית עצמאית. בראש התנועה עמד גנרל לשעבר בחיל האוויר הסובייטי דז'וחאר דודאייב.

ב-8 ביוני 1991, במהלך הישיבה השנייה של "הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני", דודאייב הכריז על עצמאות הרפובליקה הצ'צ'נית נוחצ'י-צ'ו ובכך נוצר מצב של שטח ובו שלטון כפול. במהלך הפוטש של אוגוסט דודאייב הכריז על פירוק גופי השלטון הרפובליקניים והאשים את הממשל הרוסי במדיניות קולוניאלית. יותר מ-40 חברי הפרלמנט המקומי הוכו ויושב ראש המועצה העירונית ויטאלי קוצנקו (מי שכיהן בפועל כראש עיריית גרוזני) נזרק אל מותו מחלון הבניין.

לאחר התפרקות ברית המועצות הכריז דז'וחאר דודאייב על עצמאותה של צ'צ'ניה מהפדרציה הרוסית. ב-27 באוקטובר 1991 כוחות הבדלנים ניהלו את מערכות הבחירות לנשיאות ולפרלמנט. דודאייב נבחר לנשיא צ'צ'ניה, אך הבחירות לא הוכרו לא על ידי ממשלת רוסיה ולא על ידי בית המשפט לחוקה של רוסיה, בזמן זה, ב-7 בנובמבר 1991, נשיא רוסיה בוריס ילצין הנפיק אוקאז על הכרזת מצב חירום ברפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית.

כוחות הבדלנים בראשות דודאייב השתלטו על מבנה המשטרה ומשרד הפנים בצ'צ'ניה ובניין הקג"ב וחסמו את מסילות הברזל והגישה האווירית לצ'צ'ניה. מצב החירום שילצין הכריז על המחוז בוטל כעבור 3 ימים, לאחר מגעים סוערים שניהל עם הסובייט העליון. כל כוחות המשטרה והצבא הונחו לצאת את צ'צ'ניה ולסיים את נסיגתם משם עד לקיץ 1992. במקום היחידות הנסוגות נכנסו הכוחות הבדלנים שהשתלטו על מצבורי הנשק והתחמושת שהצבא הרוסי הותיר מאחוריו בנסיגה החפוזה.

ביוני 1992 שר ההגנה של רוסיה פאבל גרצ'וב הציע להעביר לכוחותיו של דודאייב מחצית מהתחמושת הפזורה בצ'צ'ניה, זאת בעיקר לאחר שחלק נכבד מהנשק נלקח על ידי הבדלנים ולא נותרו די חיילים כדי להסיג גם את כלי הנשק.

לאחר שהבדלנים לקחו את מקומם של זרועות הצבא, הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית החלה להתפרק כאשר מחוזות מלגובק, נזראן, וחלק גדול ממחוז סונז'ן התאגדו תחת הרפובליקה האינגושטית וחזרו לחיק הפדרציה הרוסית ועד ה-9 בינואר 1993 כבר חדלה הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית מלהתקיים.

בנובמבר 1992 היה ברור שיש צורך בהכנסת כוחות פדרליים לצ'צ'ניה על מנת לסיים את העצמאות המעשית שלה, אך כל ניסיונות שכאלה נדחו באותה עת על ידי ראש הממשלה, ייגור גאידר.

צ'צ'ניה הפכה למדינה עצמאית בפועל, לרפובליקה היה סמל, דגל, המנון, נשיא משלה, פרלמנט, ממשלה ובתי משפט, אך אף מדינה לא הכירה בה. באותה עת אף החלו בהקמת צבא וכוחות מזוינים ואפילו הוכנס הילך חוקי נפרד, הנחאר. ב-12 במרץ 1992 התקבלה חוקה נפרדת לפיה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה (בשמה הרשמי) אופיינה כ"מדינה חילונית עצמאית". ברם, המדינה החדשה נכשלה בהשלטת סדר במחוזותיה, לאחר יציאת הכוחות הפדרליים וזרועות השיטור ואכיפה הפדרליים, רמת הפשיעה במחוז עלתה מאוד; בשנים 1992–1993 בוצעו למעלה מ-600 רציחות אלימות. רק בשנת 1993 עצמה הותקפו מסילות הברזל של צפון קווקז על ידי כנופיות חמושות ששדדו 559 רכבות ורכוש בשווי מיליארדי רובלים. בשמונת החודשים הראשונים של שנת 1994 בוצעו 120 מתקפות אלימות על הרכבות, שבמהלכן נהרגו 26 עובדי רכבת. המצב הכאוטי אילץ את משרד הרכבות של רוסיה להפסיק את תנועת הרכבות אל צ'צ'ניה, החל מאוקטובר 1994.

חטיפות תמורת כופר הפכו לשם דבר בצ'צ'ניה, בד בבד עם ירידת מעמד השלטון המרכזיולפי נתונים רשמיים, משנת 1992 נחטפו 1,790 איש בצ'צ'ניה. גם לאחר שדודאייב הורה לשלטונות צ'צ'ניה לחדול מלשלם מיסים לשלטון הפדרלי ואסר את כניסת השירותים והארגונים הפדרליים הרוסיים לצ'צ'ניה, השלטון המרכזי בצ'צ'ניה המשיך בניסיון להעברת תקציב למחוז והנפט הרוסי המשיך לזרום לצ'צ'ניה עבור ייצוא.

בסתיו 1993 פרץ משבר פוליטי בין הנשיא דז'וחאר דודאייב לפרלמנט המקומי. ב-17 באפריל 1993 הוא הכריז על פיזור הפרלמנט, בית המשפט לחוקה ומשרד הפנים. ב-4 ביוני צבאו של דודאייב בפיקודו של שאמיל בסאייב פרצו לבניין עיריית גרוזני שבו התכנס הפרלמנט ובית המשפט החוקתי. הוכנסו שינויים בכוח בחוקת צ'צ'ניה והוכרז על מצב חירום במדינה, שנמשך עד אוגוסט 1994, אז הושבו לפרלמנט סמכויותיו. לאחר שדודאייב תפס את השלטון בכוח בכל זרועות השלטון בצ'צ'ניה, במחוזות הצפוניים של צ'צ'ניה החלו להתקומם כנגד שלטונו, הוקמו ארגונים מתנגדים והחל מאבק מזוין בין אותם ארגונים לשלטונו של דודאייב. אחד מאותם ארגונים הייתה הוועדה להצלה לאומית שפתחה במספר פעולות חמושות, אך לא הייתה חזקה דיה כדי לאיים על שלטונו. במקומה הוקמה המועצה הזמנית של הרפובליקה הצ'צ'נית בראשותו של עומאר אבטורחאנוב, שהכריז על עצמו בתור השלטון החוקי היחיד בצ'צ'ניה, המועצה זכתה לגיבוי השלטונות הפדרליים שהעניקו מימון ונשק.

מקיץ 1994 פרצו עימותים אלימים בצ'צ'ניה בין כוחותיו של דודאייב לכוחות המזוינים של המועצה הזמנית של צ'צ'ניה, שזכתה לתמיכה לא רשמית מרוסיה. ב-26 בנובמבר 1994 כוחות המועצה הזמנית פרצו אל העיר גרוזני אך נכשלו בכיבושה ובמהלך מבצע מנע של כוחות דודאייב נפלו בשבי הצ'צ'ני מספר קציני צבא רוסיים, שניהלו מבצעי תמיכה במתנגדיו של דודאייב בסיוע השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה.

מהלך הקרבות
שמאל|ממוזער|250px|מפת רוסיה (צ'צ'ניה באדום).
שמאל|ממוזער|250px|צ'צ'ניה ושכנותיה (אזור הקווקז).
שמאל|ממוזער|200px|חייל צ'צ'ני עומד בקרבת בנייני הממשלה ההרוסים.
ממוזער|לוחמיו של דז'וחאר דודאייב מול הארמון הנשיאותי בגרוזני. דצמבר 1994
הכוחות הרוסים נכנסו לצ'צ'ניה בדרך לגרוזני הבירה ב-11 בדצמבר 1994 ונתקלו בהתנגדות עיקשת כבר מהשלבים הראשונים, שגבתה מהם אבדות רבות. כשהגיעו הרוסים לגרוזני הם הקיפו אותה ממזרח, ממערב ומצפון ולא כיתרו את העיר לגמרי, מה שאיפשר לבדלנים הצ'צ'נים גישה לעיר והזרמה של אספקה ותגבורות.

המתקפה הרוסית על גרוזני תוכננה להיות צעד הפגנתי בלבד - הרוסים תכננו להכניס טנקים ונגמ"שים משלושה כיוונים אל תוך העיר לחנות לידי בנייני הממשלה, ולהפעיל לחץ על ראש ממשלת צ'צ'ניה לפזר את הממשלה הבדלנית ולהקים ממשלת בובות שלא תשאף להתבדל מרוסיה. ההכנות למבצע היו חובבניות ביותר, חלק מהכוחות ציודו במפות לתיירים שהציגו מספר רחובות ראשיים בלבד והיו חסרות ערך מבחינה צבאית. מסיבה שאינה ברורה דיה, נכנסו הכוחות רק מכיוון הצפון. הצ'צ'נים, שרמת המשמעת והפיקוד שלהם היו גבוהות יותר משל הרוסים לאורך כל המלחמה, נתנו לכוחות הרוסיים להיכנס עמוק לתוך העיר שם יוכלו ללכדם ולהשמידם ולא נורתה אפילו ירייה אחת עד למתן הפקודה לתקוף. הכוחות הרוסים, שמנו טנקים ונגמ"שים בלבד ללא חיפוי חי"ר, נכנסו עמוק לתוך גרוזני וכמעט הגיעו לאזור בנייני הממשלה, אך אז החלו הצ'צ'נים במתקפות.

הכוחות המשוריינים הרוסיים לא היו בנויים ללוחמה עירונית עקב מוגבלות התנועה של כלים כבדים בשטח עירוני צפוף ומוגבלות צידוד התותחים. הכוחות הרוסים נעו בטורים בתוך העיר. הכוחות הצ'צ'נים השתמשו בצוותי תצפית שדיווחו על התקדמות הרוסים וטמנו להם מארבים. עמדות הצ'צ'נים היו ממרתפים ומקומות גבוהים.

במתקפותיהם על שיירות הרכבים המשוריינים של הצבא הרוסי, נהגו המורדים הצ'צ'נים תחילה לתקוף את המשוריין הראשון בטור הרוסי, ובכך לחסום את הנתיב שדרכו התקדמה השיירה, ולהוביל לעצירתו המוחלטת של הטור. לאחר מכן, היו תוקפים את המשוריין האחרון בשיירה, במטרה לחסום גם את הנתיב האחורי, וכתוצאה מכך, למנוע משאר הרכבים בשיירה להימלט דרכו, דבר שהפך את שאר המשוריינים בטור למטרה נייחת, וקלה בהרבה להשמדה. הצ'צ'נים השתמשו בצלפים רבים מאוד ומיומנים מאוד בעזרתם צלפו על מפקדי טנקים, קצינים, קשרים וכל מי שיצא מהמשוריינים כדי לברוח. פגיעות הצלפים הצ'צ'נים היו מרשימות מאוד, ורוב החיילים הרוסים שנורו נפגעו בפלג הגוף העליון.
ידועים גם מקרים רבים בהם צלפים פצעו בכוונה חייל רוסי וכשבאו חבריו לפנותו - ירו גם בהם. הצ'צ'נים השתמשו במטולי RPG-7 על-מנת להשמיד את המשוריינים, וכאשר התאפשר הדבר, ירו מספר רקטות על כל משוריין על מנת לוודא את השמדתו והשמדת צוותו.

הצ'צ'נים ביצרו את האזור בו מוקמו בנייני הממשלה בעיר, תחת ירי של הארטילריה הרוסית. הלוחמים חסמו צירים מסוימים וניסו לתעל את הרוסים לאזורים בהם הוצבו מארבים כשהצ'צ'נים פעלו במרחק מזערי מהכוחות הרוסיים, על מנת שאלה לא יוכלו להשתמש נגדם בארטילריה, מחשש לגרום לנפגעים מאש ידידותית. בחוליית לחימה צ'צ'נית היו בדרך כלל צלף, מטוליסט אר-פי-ג'י ולוחם עם קלצ'ניקוב. לעיתים היה גם נושא תחמושת.

הלוחמים הצ'צ'נים השתמשו בטלפונים סלולרים ולוויינים ככלי קשר. יעילות ההצפנה של רשת הקשר הצבאית של הכוחות הרוסיים הייתה ירודה למדי, דבר שאפשר לצ'צ'נים ליירט חלק מהמסרים שהועברו דרכה, ובכך לגלות את מיקומי הכוחות הרוסיים ותוכניותיהם המבצעיות (אם כי קנה המידה של תוכניות אלו לרוב היה מוגבל למדי, ללא חשיבות הניכרת ברמה האסטרטגית). בנוסף, הצליחו לוחמים צ'צ'נים, על ידי שימוש במכשירי קשר שנלקחו מחיילים רוסים שנפלו בשבי או נהרגו, לטווח ארטילריה רוסית לעבר עמדות שבהם שהו כוחות רוסיים, זאת בנוסף למהלכי הטעיה אחרים שאותם הצליחו להוציא לפועל. הרוסים ניסו לשלוח תגבורות לכוחותיהם הנצורים, אך גם תגבורות אלו הותקפו ונבלמו או הושמדו. תוך 60 שעות הושמד כמעט לחלוטין כל הכוח הרוסי שנכנס לגרוזני.

הרוסים פתחו בהרעשה ארטילרית כבדה על העיר שבחיפויה נכנסו חיילי חי"ר רבים לעיר והחלה לחימה ארוכה ועקובה מדם על השליטה בעיר. במהלך הלחימה ספגו הרוסים אבדות כבדות מהצלפים הצ'צ'נים אך לבסוף, עקב מספרם הרב, הם כבשו את העיר ורוב הכוחות הצ'צ'נים נמלטו ממנה. הרוסים המשיכו לתקוף באזורים שונים בצ'צ'ניה, תוך הרס והרג רב של אזרחים. הצ'צ'נים המשיכו להחזיק שטחים רבים בצ'צ'ניה תוך התנגדות עיקשת. כך למשל קרבות על שליטה בכפר במות נמשכו מעל לשנה ובסופו של דבר מרבית הכוחות הצ'צ'נים עזבו את הכפר המכותר. במהלך קרבות אלו נפל בשבי והוצא להורג יבגני רודיאונוב.

לפני תחילת המלחמה חיכו הרבה אזרחים צ'צ'נים שהתנגדו לבדלנות מרוסיה לבואם של הרוסים. אך בעקבות הריסת גרוזני ועיירות אחרות, תוך הרג רב של אזרחים, עברו מרבית הצ'צ'נים לתמוך בבדלנים. הרוסים הכריזו שניצחו במלחמה ושלבדלנים הצ'צ'נים אין עוד יכולת התנגדות משמעותית. באוגוסט 1996 פתחו כוחות צ'צ'נים שמנו 1,500 לוחמים בהתקפה על גרוזני וכיתרו כוח של 7,500 חיילים רוסיים בעיר תוך שהם מרתקים אותם למוצביהם ולבסיסיהם וצולפים בכל מי שיוצא מהם. תגבורות משוריינות שנשלחו לעזרת הנצורים הושמדו באבדות כבדות לרוסים. חיילים רוסים נצורים רבים נהרגו או נלקחו בשבי.

ב-31 באוגוסט נחתם הסכם הפסקת אש שכלל נסיגה של הצבא הרוסי מצ'צ'ניה. המלחמה הסתיימה בתבוסה רוסית גדולה. הצבא האדיר שפעם הטיל אימה על העולם כולו הובס לחלוטין על ידי כוחות קטנים ממנו ובעלי כוח אש קטן בהרבה. המלחמה גם גרמה להרס רב בצ'צ'ניה, להרג רב בקרב האזרחים וליצירת פליטים רבים שברחו מבתיהם המופגזים. עקב כך, רוסיה גונתה רבות על ידי מדינות העולם על השימוש המופרז בכוח.

עוד לפני ההכרזה הרשמית על תחילת המבצע בצ'צ'ניה, ב-1 בדצמבר 1994 חיל האוויר הרוסי פתח בהפצצה מאסיבית על בסיסי קלינובסקאיה וחנקאלה, ששימשו את חיל האוויר הצ'צ'ני ובכך למעשה הוציאו מכלל שימוש את כל מטוסי הקרב שחנו בבסיסים אלה.
ממוזער|לוחם צ'צ'ני, במהלך המתקפה על העיר גרוזני. ינואר 1995
ממוזער|צ'צ'ני מתפלל, במהלך המתקפה על גרוזני, ינואר 1995
ממוזער|לוחם צ'צ'ני מציג רובה ששדד וקסדת טנק לראשו. ינואר 1995
ב-11 בדצמבר נשיא רוסיה בוריס ילצין חתם על הצו "אודות פעולות הסדרת החוק, הסדר והביטחון הציבורי בשטחי הרפובליקה הצ'צ'נית", בהחלטה שאושררה גם על ידי בית המשפט לחוקה של רוסיה. החלטת הנשיא הביאה לחיכוכים רבים עם חברי הממשלה האחרים ובעיקר עם חברי מפלגת "הבחירה הדמוקרטית של רוסיה" והעומד בראשה ייגור גאידר. מרבית חברי התנועה תמכו בהחלטתו של גאידר לעבור לאופוזיציה במחאה על פתיחת הפעולות הצבאיות בצ'צ'ניה.

ביום חתימת הצו יחידות הקבוצות המאוחדות, שהורכבו מיחידות משרד ההגנה של רוסיה וכוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי נכנסו לשטחי צ'צ'ניה והתפצלו לשלושה צדדים: מערבה מצפון אוסטיה דרך אינגושטיה, מצפון-מערב למחוז מוזדוק בצפון אוסטיה, בגבול עם צ'צ'ניה וממזרח לדאגסטן. תחילה למפקד המבצע מונה סגן מפקד צבא היבשה, אדוארד וורוביוב שסירב למינוי והתפטר מהצבא.

בינתיים קבוצת החיילים שנכנסה מדאגסטן נפלה למארב באזור חסביורט. כך קרה גם לחיילים שנכנסו ממערב והותקפו על ידי צ'צ'נים סמוך לכפר ברסוקי, ברם הן בכל זאת הצליחו להיכנס לשטחי הרפובליקה הבדלנית של צ'צ'ניה. קבוצת החיילים שנכנסה ממוזדוק ביצעה את הפלישה המוצלחת ביותר משהצליחה ב-12 בדצמבר 1994 להגיע אל הכפר דולינסקי הנמצא במרחק 10 ק"מ בלבד מהעיר גרוזני.

 הפעילות התקשורתית במלחמה 

בכדי לשרת את מטרתם בהקמת מדינה צ'צ'נית עצמאית והתנתקות מברית המועצות עליהם היה לפנות לקהלים מגוונים בכדי לקבל תמיכה לפעולה זו לצד הפעולות הצבאיות. ניתן לחלק את הפעילות התקשורתית לפעילות שפנתה לשלושה קהלי יעד עיקריים.

קהל היעד הראשון היה האוכלוסייה הצ'צ'נית אליה שאפו להעביר מסרים מאחדים, שמצדיקים את פעולות הממשל אל מול הכוחות הרוסיים במטרה להביא להקמת המדינה וכך שלא ישתפו פעולה עם הרוסים. הנשיא דודייב היה עולה לשידור בכל יום מרחבי הלחימה והופצו עיתונים ברחבי צ'צ'ניה בכדי להעביר ולחדד את מסרי הממשל.

קהל היעד השני היה הקהל הרוסי. קהל יעד זה היה קהל משמעותי וגדול שהיה רגיש לשפיכות הדמים במלחמה עם צ'צ'ניה. הממשל הצ'צ'ני הבין כי אם יצליח למתג את המלחמה כמיותרת בפני הקהל הרוסי, תפרוץ התנגדות ומחאה רוסית כנגד הממשל.

הקהל השלישי היה דעת הקהל העולמית. הממשל הצ'צ'ני ניהל העברת מסרים יומית בכדי לגייס את דעת הקהל העולמית למאמצים להתנקות מברית המועצות. המסרים התבטאו בהצגת הצבא הרוסי ופעולותיו כמפר אמנות זכויות אדם בינלאומיות ופוגע באוכלוסייה באמצעות הפעלת אש לא סבירה. הם הרחיבו את השפעת המסרים על ידי שימוש בעיתונאים זרים שהכניסו למדינה ולזירות הקרב כדי להראות לעולם "צד אובייקטיבי" המראה את הנפגעים וההריסות מהפעולות הצבאיות של רוסיה.

 מפקדים 

 מפקדי הקבוצות המאוחדות של הכוחות הפדרליים ברפובליקה הצ'צ'נית 
  שם  תקופת כהונה1.  אלכסיי מיטיוחין  דצמבר 19942.  אנטולי קוואשנין  דצמבר 1994 - פברואר 19953.  אנטולי קוליקוב  פברואר - יולי 19954.  אנטולי רומנוב  יולי - אוקטובר 19955.  אנטולי שקירקו  אוקטובר - דצמבר 19956.  ויאצ'סלב טיחומירוב  ינואר - אוקטובר 19967.  קונסטנטין פוליקובסקי  יולי - אוגוסט 1996
ראו גם
מלחמת צ'צ'ניה השנייה

לקריאה נוספת
יגיל הנקין, ננצח או שנעלם/ תולדות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה 1994-1996, הוצאת מערכות, 2007
ארקדי בבצ'נקו, סיפורו של חייל, הוצאת ספריית מעריב

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:צ'צ'ניה
קטגוריה:העימות הרוסי-צ'צ'ני
קטגוריה:שנות ה-1990 ברוסיה