בעל מום

כהן בעל מום הוא כהן אשר גופו לוקה בחסר ויש בו מום, הפוסל אותו מעבודת המקדש. בספר משנה תורה מנה הרמב"ם מאה ארבעים ושניים מומים בגוף האדם הפוסלים בכהונה.

קרבן בעל מום הוא בעל חיים אשר גופו לוקה בחסר ויש בו מום, הפוסל אותו מלהיות מוקרב במקדש. בספר משנה תורה מנה הרמב"ם שבעים ושלושה מומים בבהמה.

בעל מום בכהונה
המקור המקראי לפסולו של כהן בעל מום בעבודת בית המקדש הוא מדברי התורה פרשת אמור:

כל הקרבנות וכל עבודות המקדש אסורות להיעשות על ידי כהן בעל מום, כפי שלמדו חכמים בספרא. כהן בעל מום שעבד עבודה הקרבן חולל ונפסל, ועל הבעלים להביא קרבן חדש.

בדינו של כהן בעל מום שעבד נחלקו התנאים בתוספתא: לדעת רבי יהודה, חייב העובד מיתה בידי שמיים. לדעת חכמים חייב הכהן העובד מלקות, וכן נפסק להלכה .

בנוסף לאיסור העבודה במקדש, נאסר על כהן בעל מום להיכנס לבית המקדש, מכיוון שהוא לא ראוי להקריב. נחלקו הראשונים אם איסור זה הוא מדאורייתא או מדרבנן, והאם איסור הכניסה הוא לתחום שבין האולם למזבח, או אפילו כנגד מזבח עצמו.

בדינים נוספים המצריכים כהן כגון אכילת תרומה וקודשים, נשיאת כפיים, איסור טומאת כהנים ואיסורי נישואים לכהן, אין הבדל בין בעל מום לבין כהן רגיל.

מום עובר
אזהרה מיוחדת הזהירה התורה על כהן שיש בו מום עובר, כלומר מום העתיד לחלוף, שלא יעבוד, שנאמר: , ולמדו מכך חכמים שזו אזהרה לבעל מום עובר. כל דינים שחלים על בעל מום, חלים על בעל מום עובר בזמן מומו. חלף מומו - הרי הוא כשר לעבודה.

 תפקיד כהנים בעלי מום 
עצי המערכה - בלשכת העצים היו כהנים בודקים את עצי המערכה הראויים לעלות למזבח, ומסלקים מהם עצים שנמצאו בהם תולעים, שהם פסולים למזבחמידות ב, ה. רמב"ם הלכות בית הבחירה ה, ח, והלכות ביאת מקדש ו, יב. יש אומרים שעצים שנמצאו בהם תולעים היו משתמשים בהם לבישול קדשים ולאפיית מנחות (עזרת כהנים שם).. בלשכה זו הורשו כהנים בעלי מומים לשרת.

פרה אדומה - לדעת המנחת חינוך כהני בעלי מום היו כשרים גם לשרוף את הפרה אדומה ושאר עבדותיה, אף שישראל פסול להם. 

שמירת המקדש - לדעת המנחת חינוך כהנים בעלי מום יכולים לשמור ולקיים את מצוות שמירת המקדש.

בניית בית המקדש - כתב הרמב"ם .

 בעל מום בקרבנות 
המקור המקראי לפסולו של בהמה בעלת מום להקרבה הוא:

מחמת פסול בעל-חיים עם מום לקרבן, נאסר גם להקדיש אותו. בדיעבד, אם כבר הוקדש או שנפל בו מום לאחר ההקדשה, חל עליו ההקדש, על אף מומו, אך עדיין הוא אסור בהקרבה.

לפני הקרבת הקרבן יש לבדוק שאינו בעל מום. בדיקה זו נקראת ביקור מומים.

 סוגי הקרבנות 
דין מום נאמר כמעט בכל סוגי הקרבנות:  בנסכים - יין המנוסך עם הקרבן שאסור שיהיה מעושן, וכן במנחה - הסולת שממנה נעשית אסור שיהיה בה תולעים. בעצי המערכה - אסור שיהיה בהם תולעים. 

בתלמוד הסתפקו במקרים שונים בהם נאסר להקריב, האם דינו כבעל מום הוא לא. כך למשל הסתפקו במי שהקדיש עצים מתולעים לבית המקדש האם עבור על איסור שהקדיש בעל מום. 

 עוף בעל מום 
היוצא מהכלל הוא קרבנות העוף, שאינם נאסרים אף אפ יש בהם מום, שנאמר  (ויקרא, כב, יט), מכאן למדו חז"ל שיש דין תמות וזכרות בבהמה, ואין תמות וזכרות בעופות. 

אף שאף בעל מום כשר להקרבה אך עוף מחוסר איבר פסול להקרבה, לדעת רש"י פסולו הוא מדין 'הקריבהו נא לפחתך', ולדעת התוספות הדבר נלמד מפסוק אחר.

 בעל מום בבכור 

בכור בהמה טהורה מצווים להקריבו על גבי המזבח. במקרה שנפל בו מום אסור להקריבו כדין כל קורבנות בעלי מום, ובמקום זה הוא ניתן לכהן שיכול להשתמש כבשר חולין. 

מאז חורבן בית המקדש, לא ניתן להקריב קרבנות על גבי המזבח, אך מאידך גם אסור להטיל בהם מום בכוונה, כך שרק אם בכור נעשה בעל מום באופן טבעי מותר לכהן לאכול אותו. רבות מסוגיות הש"ס העוסקות בקרבנות בעלי מום מובאות בהקשר של בכורות בעלי מומים.

 קישורים חיצוניים 


 שלא יכנס בעל מום באתר תורה.

 הערות שוליים 

קטגוריה:קורבנות ביהדות
קטגוריה:כהונה
קטגוריה:פרשת אמור