פלישת טורקיה לקפריסין

פלישת טורקיה לקפריסין החלה ב-20 ביולי 1974 כתגובה להפיכה צבאית שאירעה באי חמישה ימים קודם לכן. ההפיכה בוצעה על ידי ארגון קפריסאי יווני לאומני שביקש להסתפח ליוון (אנוסיס).

המבצע הצבאי הטורקי כונה רשמית "מבצע השלום בקפריסין" (Kıbrıs Barış Harekâtı), בעוד שהוא נודע בכינוי הצבאי "מבצע אטילה". המערכה הראשונה נמשכה עד תחילת אוגוסט 1974. במהלכה, הצליח הצבא הטורקי לכונן מסדרון יבשתי יציב בשליטתו, אשר התפרש מהחוף הצפוני של קפריסין והגיע עד לבירה ניקוסיה. לאחר כישלון המאמצים להשגת הפסקת אש קבועה, המשיכה טורקיה במבצע "אטילה 2". שלב זה הוביל לכיבוש של כל חלקו הצפוני של האי, ובכך התבססה באופן מעשי חלוקת האי לשתי ישויות נפרדות: בדרום, נותרה רפובליקת קפריסין המוכרת על ידי הקהילה הבין-לאומית, ובצפון הוקמה הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, אשר טורקיה היא המדינה היחידה שמכירה בה.

רקע

שורשיה של הפלישה הטורקית לקפריסין מזכירים בעקיפין את מה שהתרחש במאה ה-16, עת הצבא העות'מאני כבש את האי מידי הוונציאנים ב-1570. בכך החלה שליטה עות'מאנית באי, אשר נמשכה עד שנת 1878 ואשר במהלכה היגרו טורקים רבים אל האי. לאחר קונגרס ברלין ב-1878 עבר האי לשליטה בפועל של הבריטים, אשר סיפחו אותו באופן רשמי ב-1914.

בראשית שנת 1955 החלה התדרדרות במצב הפנימי בקפריסין, שהביאה במקביל להחרפת יחסי טורקיה ויוון. יורגוס גריווס (Γεώργιος Γρίβας) ייסד את "אאוקה", "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי", והחל בפעילות התנגדות אלימה כנגד השלטון הבריטי באי. מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה סיום השליטה הבריטית ואיחוד האי עם יוון (אנוסיס). מנגד, החלו גורמים בקרב המיעוט הטורקי בקפריסין לדרוש "טקסים" – חלוקת האי לשתי ישויות אתניות נפרדות. כתוצאה מכך, יחסי הקהילות היוונית והטורקית הידרדרו במהירות והסלימו לכדי אלימות שנמשכה עד סוף שנות השישים של המאה העשרים.

על אף האלימות, ב-19 בפברואר 1959 נחתם בלונדון הסכם שזכה להסכמת טורקיה, יוון, בריטניה ושתי הקהילות האתניות באי. ההסכם קבע כי השליטה הבריטית בקפריסין תסתיים והאי יזכה בעצמאות. עוד נקבע כי האי לא יאוחד עם יוון, ולא יחולק לשתי מדינות אתניות נפרדות. סעיף 3 להסכם הגדיר את טורקיה, יוון ובריטניה כמעצמות ערבות לשלום האי ולביטחונו, והטיל עליהן את החובה לדון במשותף ביישומו התקין של ההסכם. יתרה מכך, הסעיף קבע כי בהיעדר הסכמה בין שלוש המדינות בנוגע לענייני האי, רשאית כל אחת מהן לנקוט צעדים באופן חד-צדדי כדי להבטיח את יישום כללי ההסכם, ובכך העניק למדינות אלה זכות התערבות בענייניו הפנימיים של האי.

קפריסין זכתה בעצמאותה בשנת 1960, אולם היחסים בין שתי הקהילות העיקריות באי לא השתפרו; למעשה, הם אף החמירו לאחר שהארכיבישוף מקאריוס השלישי, שהיה נשיא המדינה הראשון, הציע להכניס 13 תיקונים לחוקה. תהליך הקיטוב הפנימי התעצם בהדרגה, כאשר המיעוט הטורקי החלה להתרכז במובלעות מבודדות. בשנת 1964 הוקם "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין" (UNFICYP). הן ממשלת טורקיה והן ממשלת יוון, שנשלטה החל מ-1967 על ידי חונטה צבאית, התערבו תדיר בענייני האי, אשר נע בין השאיפה לאיחוד עם יוון (אנוסיס) לבין רעיון ה"חלוקה" הטורקי (טקסים).

בשנת 1971 הקים שוב יורגוס גריווס כוח מעין-צבאי קפריסאי-יווני, "EOKA-B", וזאת בתגובה לנטישתו לכאורה של מקאריוס את רעיון האיחוד. ארגון זה, שהוגדר כארגון טרור על ידי טורקיה, בריטניה ומקאריוס עצמו, נתמך על ידי המשטר הצבאי היווני. לאחר מותו של גריווס בינואר 1974, הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון. בעידוד החונטה, תפס EOKA-B את השלטון באי באמצעות הפיכה צבאית ב-15 ביולי 1974. בעקבות הפיכה זו, הורתה ממשלת בולנט אג'וויט לצבא טורקיה לפלוש אל האי.

מבצע אטילה הראשון
ביום 20 ביולי 1974 בשעה חמש לפנות בוקר החלה הפלישה הטורקית לקפריסין, שזכתה לשם הקוד "מבצע אטילה" ונודעה גם כ-Kıbrıs Barış Harekâtı – "מבצע השלום בקפריסין". המבצע התרכז בשני מוקדים – האחד לאורך רצועת החוף שמצפון לרכס גירנה, והשני מדרום לרכס ובסמוך לניקוסיה. מטרת המבצע הייתה להגיע עד ל"קו אטילה", שנודע לימים כ"קו הירוק", ואשר נמתח בין גזימאוסה (יוונית Αμμόχωστος, טורקית Mağusa או Magosa בעבר, וכיום Gazimağusa – "מאוסה הגיבורה") במזרח ומפרץ גוזליורט (Κολπος Μορφου, Güzelyurt Körfezi) במערב. המבצע נערך בשני שלבים – הראשון ביסס ראש גשר בצורת משולש הפוך שקודקודו בניקוסיה, והשני השלים את כיבוש השטח שמצפון לקו הירוק.

מרכז|ממוזער|708px|מבצע אטילה: הקו השחור – בשליטת הצבא הטורקי ב-22 ביולי 1974; הקו הירוק – החזית ב-30 ביולי 1974;  הקו הכחול – בשליטה טורקית ב-8 באוגוסט 1974;  הקו הכתום ("הקו הירוק") – קו הפסקת האש – קו הגבול בין קפריסין והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין;  אוכלוסייה יוונית בכחול וטורקית בכתום

 תאריך שעה פעולה (אדום – טורקיה; כחול – קפריסין/יוון; ירוק – אחר) 20 ביולי 05:00 חיל האוויר הטורקי הפציץ את נמל התעופה הבין-לאומי בניקוסיה, מחנות "כוח ההתערבות היווני בקפריסין" (ΕΛΔΥΚ) והמשמר הלאומי הקפריסאי (Εθνική Φρουρά) ליד גירנה (קירניה) וניקוסיה. 20 ביולי 05:50 נחיתת צנחנים טורקים במובלעת הטורקית בגניילי (Genüyeli או Kioneli) צפונית-מערבית לניקוסיה ומדרום לרכס גירנה. 20 ביולי 07:30 תחילת מתקפת הנגד בגניילי של כוח קפריסאי ויווני ובו 550 חיילים ו-15 טנקים. 20 ביולי 08:30 תחילת הנחיתה הטורקית בחוף פנטמילי, 8 ק"מ מערבית לגירנה, מ-22 נחתות ובליווי 7 משחתות וספינות תותחים. פעולת הסחה טורקית סמוך לחוף גזימאוסה. שתי ספינות טורפדו קפריסאיות שנשלחו מגירנה לעבר הכוח הטורקי מוטבעות. 20 ביולי בוקר המשך הצנחה והסקה של כוחות טורקיים בשטח שבין ניקוסיה וגירנה. 20 ביולי צהרים תחילת מתקפת הנגד של המשמר הלאומי הקפריסאי בצפון ניקוסיה במטרה לכתר את העיר מצפון. כוח צנחנים טורקי המוצנח על קווי היוונים סופג אבדות כבדות. 20 ביולי 18:00 הכוח היווני-קפריסאי תוקף את גניילי ודיקומו ונהדף לאחר כשעה ומחצה. 20 ביולי 23:00 חידוש המתקפה היוונית-קפריסאית בגניילי ודיקומו. הקרבות נמשכים עד הזריחה ומסתיימים בהתקפה אווירית טורקית. 21 ביולי - המשמר הלאומי הקפריסאי פורס קו הגנה ממערב לגירנה ולאורך הכביש המוביל לקרווס. 21 ביולי - כוח טורקי נוסף מוצנח ברכס גירנה מדרום לעיר ובמקום מתחוללים קרבות עזים שמסתיימים בנסיגה יזומה של הקפריסאים. גירנה מכותרת לחלוטין בידי הטורקים. 21 ביולי 16:15 המשחתת הטורקית "קוג'טפה" (Kocatepe) מוטבעת על ידי "אש ידידותית" של מטוסי חיל האוויר הטורקי. 22 ביולי שחר תגבורת יוונית מוטסת לאי ב-15 מטוסי תובלה. שניים מופלים בידי המשמר הלאומי הקפריסאי הסובר בטעות כי מדובר במטוסים טורקיים. כ-200 חיילים יוונים מגיעים לאי במסגרת המבצע. 22 ביולי בוקר כוחות טורקיים נוספים מגיעים לאי בדרך הים ובהצנחה מהאוויר מצפון לגניילי. גירנה נכבשת בידי הצבא הטורקי והכוח היווני-קפריסאי נמלט ממנה. 22 ביולי 16:00 ארגון האומות המאוחדות מכריז על הפסקת אש 22 ביולי 17:00 הכוחות הטורקיים משני צדדיו של רכס גירנה נפגשים ומשיגים רצף טרטוריאלי מהחוף הצפוני ועד סמוך לניקוסיה. 22 ביולי 17:00 הפסקת האש נכנסת לתוקף. 22 ביולי - התקוממות של האוכלוסייה הטורקית באזורים שונים באי, ובין היתר בלרנקה, פאפוס, לימסול וגזימאוסה. 23 ביולי בוקר הפסקת האש מתמוטטת. התקפה טורקית בכיוון שדה התעופה של ניקוסיה בשני גלים. הכוח היווני-קפריסאי מצליח למנוע את כיבוש שדה התעופה. 23 ביולי - נציגי האו"ם משיגים הפסקת אש בשדה התעופה והמשמר הלאומי הקפריסאי מוסר את השדה לידיהם. השדה המוכרז כאזור מוגן בידי הארגון. 23 ביולי - מבצע לפינוי 1,600 אזרחים זרים מאורגן בידי האו"מ וממשלת בריטניה. 25 ביולי - סבב שיחות ראשון בז'נבה בהשתתפות שלוש המדינות הערבות להסכמות לונדון. 25 ביולי - תגבורת טורקית נוספת מגיעה לאי בדרך הים. 26 ביולי עד 8 באוגוסט - המשך הקרבות וכיבוש קרווס ולפיתוס ממערב לגירנה מבסס ראש גשר בצורת משולש הפוך שקודקודו בניקוסיה. הטורקים לא מצליחים לכבוש את שדה התעופה בעיר. 10 באוגוסט - סבב שיחות שני בז'נבה נכשל.

מבצע אטילה השני
שמאל|ממוזער|250px|כותרת העיתון הטורקי "הירייט" מיום 14 באוגוסט 1974: "היום פמגוסטה היא שלנו". למטה משמאל: "ניקוסיה בוערת"
עם כישלונן של השיחות בז'נבה החל "מבצע אטילה השני" ב-14 באוגוסט 1974 וצבא טורקיה הביא את הפסקת האש לסיומה בהתקפה מוצלחת שנמשכה שלושה ימים. בו ביום כבשו הטורקים את גוזליורט (Güzelyurt, ביוונית Μόρφου) במערב. ב-15 באוגוסט בשעה 19:00 קרסה סופית ההגנה היוונית-קפריסאית בפמגוסטה ואחרון רובעיה נכנע. הכוח היווני-קפריסאי נסוג לניקוסיה ובעיר נערכו קרבות טנקים. ב-16 באוגוסט בשעה 18:00 כבשו הטורקים את לפקה (Lefke, Λεύκα) והגיעו עד ל"קו אטילה". טורקיה הודיעה כי היא מקבלת את הפסקת האש אך הלוחמה המשיכה באזור שדה התעופה עד שההגנה היוונית התפוררה. ב-17 באוגוסט איגף הצבא הטורקי את ניקוסיה ממזרח, ניתק את הכביש המוביל מהעיר דרומה לכיוון לרנקה (כיום כביש B17) ושחרר את המובלעת הטורקית בלורוג'ינה (Lurucina, כיום Akıncılar), שהייתה לנקודה הדרומית ביותר שאליה הגיעו הטורקים במהלך הפלישה. סך הכול כבש הצבא הטורקי כשליש מהאי והבירה ניקוסיה נחצתה לשתי ערים נפרדות.

תוצאות
ממוזער|200px|חלוקת האי מאז 1974
ימים ספורים לאחר סיום הלוחמה בקפריסין, ובמידה רבה כפועל יוצא מהתבוסה היוונית הצבאית, בא לסיומו שלטון החונטה הצבאית ביוון. צבא טורקיה לא התפנה מהאי וב-1975 הכריזו הטורקים באי על הקמתה של "המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין". הכרזה זו הייתה אמורה להיות צעד לקראת הקמת מדינה פדרלית שתכלול את כל שטחו של האי, אך היוזמה נדחתה על ידי קפריסין, האומות המאוחדות והקהילה הבין-לאומית. לאחר שמונה שנות משא ומתן חסר תוצאות בין שתי הישויות המדיניות באי, הכריזה הישות הטורקית על עצמאותה ב-15 בנובמבר 1983 ואימצה את השם "הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין". למעט טורקיה, לא הכירה אף מדינה בעולם בריבונותה של הרפובליקה של צפון קפריסין, ומאידך מכנים הטורקים את קפריסין היוונית באופן רשמי בשם "Güney Kıbrıs Rum Yönetimi, GKRY", היינו "המינהל היווני של דרום קפריסין". אף על פי שהמדינה הטורקית היא ישות ריבונית דה פקטו, היא מתנהלת באופן המזכיר נפה טורקית יותר מאשר מדינה עצמאית, וההמנון, המטבע והשפה זהים לאלה של טורקיה. למול זאת, קפריסין היוונית חולקת את שפתה ואת המנונה עם יוון, ועם הצטרפותה לאיחוד האירופי היא מקושרת אליה גם באופן פוליטי רשמי.

בצעד שהזכיר עד מאוד את חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון לאחר הסכם לוזאן מ-1923, נמלטו או גורשו 200,000 קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי אל דרומו, ובמקביל נמלטו או גורשו 60,000 קפריסאים-טורקים אל צפון האי. בנוסף היגרו מטורקיה עשרות אלפי טורקים אל חלקו הצפוני של האי. כ-2,000 אזרחים בני שתי הקהילות נותרו בחזקת נעדרים מהתקופה שבין 1960 ו-1974.

ראו גם
 הקו הירוק (קפריסין)
 הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

 אתר כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין

 הערות שוליים 

קטגוריה:טורקיה: היסטוריה
קטגוריה:יוון: היסטוריה
קטגוריה:הסכסוך הקפריסאי
קטגוריה:צפון קפריסין: היסטוריה
קטגוריה:1974 בקפריסין
קטגוריה:1974 בטורקיה
קטגוריה:קפריסין: יחסי חוץ
קטגוריה:מלחמות טורקיה
קטגוריה:אסיה: פלישות