ווטיפקירכה

ווטיפקירכה (נהגה: "פוטיפקירכה"; Votivkirche, מגרמנית ולטינית בתרגום חופשי "כנסיית ההודיה לאלוהים") היא כנסייה נאו-גותית בווינה שבאוסטריה. כנסייה זו היא אחד המבנים הנאו-גותיים החשובים בעולם.

רקע
כנסיית הווטיפקירכה שוכנת ברינגשטראסה, השדרה הטבעתית הנודעת של וינה הממוקמת ברובע אלזרגרונד, בסמיכות לאוניברסיטת וינה ולשער הסקוטים (Schottentor). המיקום שנבחר להקמתה והנסיבות ההיסטוריות שהובילו לבנייתה קשורים בקשר הדוק לניסיון התנקשות דרמטי בחיי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שאירע ב-18 בפברואר 1853 על ידי יאנוש ליבני, לאומן הונגרי. בעת שהקיסר טייל על באסטיון עירוני בליווי קצינו, הרוזן מקסימיליאן קארל למוראל או'דונל , התקרב ליבני במפתיע ונעץ סכין בצווארו של הקיסר. חייו של פרנץ יוזף ניצלו הודות למדי הצבא שנהג ללבוש, אשר התאפיינו בצווארון גבוה ונוקשה שבלם את חדירת הלהב ומנע פגיעה קטלנית.

התגובה המהירה של הרוזן או'דונל, שנטרל את המתנקש באמצעות חרבו, זיכתה אותו בהוקרה רחבת היקף מטעם השלטון ההבסבורגי. או'דונל, שהחזיק בתואר אצולה אירי, הועלה לדרגת רוזן של האימפריה, עוטר בצלב המפקדים של מסדר לאופולד המלכותי, וזכה לשדרוג משמעותי של שלט האצולה שלו. הוא הוגדל, שודרג בתחיליות ובמגן של הדוכסות של בית אוסטריה, והעיט הדו-ראשי האימפריאלי. סמלים אלו אף עיטרו את ביתו שבנה לאחר מכן בזלצבורג, כמו גם באכסדרה בבית מס' 2 בכיכר מיראבל (Mirabellplatz) בעיר.

דמות נוספת שסייעה בסיכול ההתנקשות הייתה הקצב יוזף אטנרייך (Joseph Ettenreich), שעל מעורבותו בהשתלטות על ליבני הוענק לו תואר אצולה. המתנקש עצמו הועמד למשפט בגין ניסיון הרצח והוצא להורג ברובע זימרינג.

 היסטוריה 
בעקבות ההתנקשות הכושלת, יזם אחי הקיסר, ארכידוכס מקסימיליאן יוזף (לימים קיסר מקסיקו), קריאה לתושבי וינה לתרום להקמת כנסייה חדשה באתר ההתנקשות. המבנה תוכנן כמתנת הודיה לאלוהים על הצלתו של הקיסר (Votive offering), ונועד לשמש "מונומנט של פטריוטיות ומסירות של העם לבית המלוכה". במסגרת מכרז בינלאומי שנערך ב-1854, הוגשו 75 הצעות אדריכליות מרחבי אירופה, ביניהן תוכניות שאפתניות להקמת קמפוס בסגנון אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג', או קתדרלה רב-לאומית המייצגת את כל עמי האימפריה, אך אלו צומצמו בשל עלויות גבוהות ותמורות פוליטיות.

הבחירה הסופית נפלה על הצעתו של האדריכל בן ה-26 היינריך פון פרסטל . הוא תכנן את הכנסייה בסגנון נאו-גותי, בהשראת הגותיקה הצרפתית המאוחרת. דמיונה למבנים מימי הביניים, מטעה מבקרים רבים לחשוב שמדובר בכנסייה גותית עתיקה. אולם הווטיפקירכה היא יצירה מודרנית יחסית שנבנתה תחת פיקוחו של אדריכל בודד לאורך דור אחד, ולא על פני מאות שנים כמקובל בעבר. בנייתה, שהחלה ב-1856, נמשכה 23 שנים והושלמה ב-24 באפריל 1879, בדיוק במועד חתונת הכסף של הזוג הקיסרי. בעת הקמתה, הייתה הווטיפקירכה מהמבנים הראשונים בשדרת הרינגשטראסה, ובתקופה שבה חומות העיר טרם הוסרו לחלוטין. מאחר שחומות העיר עדיין עמדו על תלן, לא הייתה לכנסייה קהילת מתפללים טבעית. לכן היא יועדה לחיל המצב ולחיילים הרבים שהגיעו לווינה לאחר אירועי "אביב העמים" של 1848. השפעתה האדריכלית של הכנסייה ניכרת גם מחוץ לאוסטריה, במבנים כמו כנסיית הזיכרון בשפייר וכנסיית פטרוס ופאולוס באוסטנדה שבבלגיה.

הכנסייה ממוקמת לצד פארק זיגמונד פרויד הסמוך לרינגשטראסה. בדומה לקתדרלת סטפנוס הקדוש, היא בנויה מאבן חול לבנה ורכה הדורשת תחזוקה ושימור מתמידים מפני נזקי זיהום אוויר וגשם חומצי. לאורך השנים ספג המבנה נזקים כבדים, בייחוד במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שהוביל לסדרת שיפוצים נרחבת. בעשור השני של המאה ה-21 עברה החזית המערבית תהליך שימור במהלכה כוסתה בפיגומים ומסך בד. אלו הוסרו בשנת 2023, וחזיתה המשוחזרת נחשפה מחדש לקהל הרחב במלוא הדרה. מאחר שחומות העיר עמדו עדיין על תלן ולכן לא הייתה לכנסייה קהילת מתפללים טבעית. באותו זמן היא יועדה לשמש כנסייה עבור חיל המצב ושימשה מקום תפילה ופולחן עבור החיילים הרבים שבאו לווינה במסגרת מהפכת 1848.

המבנה
לווטיפקירכה יש את הצורה הטיפוסית של קתדרלה גותית אידיאלית:
 חזית מערבית עם שני מגדלים המסתיימים בצריחים מחודדים בסגנון תחרה גרמני
 שלושה שערים מפוסלים עם ארכיוולטים וגמלונים. השער המרכזי רחב פי 2 מהשערים הצדיים.
 גלריית פסלים מעל קומת השערים.
 חלון רוזטה מעוטר בגמלון הגדול של הספינה הראשית.
 מגדלי פעמונים וצריח מצלב (מסוג פלש).
 תמיכות ובפרט תמיכות דואות המעוטרות בצריחונים וגרגוילים.

הוא מורכב מספינה ראשית בת 3 אגפים, הנחצה בידי בית רוחב בגובה הספינה הראשית. גובה הספינות המשניות נמוך פי שניים מגובה הספינה הראשית. הקפלות בבית הרוחב הן באותו גובה ורוחב של הספינות המשניות. בית המקהלה (Choir) מוקף באמבולטוריום עם אפסיסים משניים, קטנים יותר.

הכנסייה עצמה משיגה שלמות הרמונית באמצעות פרופורציות, ארגון, רוחב הידיים ואחידות הסגנון של כל האלמנטים.

חלון הקיסר, שנתרם בידי עיריית וינה, תיעד את הצלתו של הקיסר מניסיון ההתנקשות על ידי מקסימיליאן א'ודונל פון טירקונל, אך התימה המקורית אבדה כאשר החלון נהרס במלחמת העולם השנייה. חלון חילופי נתרם ב-1964, שוב בידי עיריית וינה, אך התמה שבו שונתה במקצת כדי להתאים לזמנים החדשים. תיאור הרגע עצמו שבו ניצל הקיסר אבד, על אף שהשחזור היה די נאמן למקור, התחליף נקט בטון דתי יותר ומלוכני פחות.

המזבח הראשי
ממוזער|שמאל|200px|המזבח הראשי
המזבח הראשי המרשים לוכד את העין, עם הטבלה מצופת הזהב שלו והציבוריום או בלדקינו (חופה מעל המזבח). האמן יוזף גלזנר שאב השראה לחופה מדוגמאות של גותיקה איטלקית, כגון בזיליקת סיינט ג'ון לטרן או בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות, שתיהן ברומא.

מזבח השיש מקושט בפאנלים עם פסיפס זכוכית ונתמך בידי 6 עמודי אלבסטר.

טבלת Retable מצופת זהב נמצאת על המזבח. מתחת, בשני צידי הטברנקלים, נמצאים עבודות אמייל (טכניקה) המתארות סצנות מהתנ"ך: קורבן אברהם, חלום יוסף. מעל הטברנקל ישנה נישה עם צלב. הצד החיצוני של הנישה מכיל פסלים של פטרוני הכנסייה: הקרדינל קארלו בורומאו והמייסד, הבישוף מקסימיליאן מלורך משמאל, ובישוף הילרי מפואטייה וברנאר מקלרבו מימין.

החופה נתמכת בידי 4 עמודי גרניט. היא נפתחת ל-4 קשתות מחודדות, המוכתרות בגמלונים ומאוגפים בצריחונים עם פסלי הקדושים בנישות שלהם. על קמרון הצלב מצוירות 4 המעלות הקרדינליות של הנצרות, בעוד שעל אבן המפתח (Boss) נמצא פסל של רוח הקודש בדמות יונה. במרווחים בין הקשתות בחזית ניתן לראות פסיפס של מריה מועדת על הנחש, מתנה מאת האפיפיור פיוס התשיעי. על הצריח שבראש החופה עומד פסל של ישו, מוקף ב-4 מלאכים.

בית הרוחב (טרנספט) והקפלות שלו
בבית הרוחב יש 4 קפלות צידיות: קפלת רוזארי, קפלת הצלב, קפלת הבישוף וקפלת הטבילה (בפטיסטריום). קפלות אלה יוצרות מעין ספינות משניות, ומאחר שהן באותו גובה כמו הספינות המשניות הן יוצרות את הרושם כאילו גם בית הרוחב בנוי כמו ספינה בת 3 אגפים בדומה לספינה הראשית. כל קפלה מציגה על עמודי הקיר 4 פסלים של קדושים. מזבח אנטוורפן הפוליכרומי המפורסם, הבנוי בסגנון גותי מאוחר מסביבות 1530, היה בקפלת רוזארי עד 1986 אך כיום נמצא במוזיאון. הסרקופאג מהרנסאנס של ניקולס גרף פון זאלם שהגן על וינה בעת המצור הטורקי על וינה מ-1529, נמצא בקפלת הטבילה. הוא הוצב שם כאות תודה בידי פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.

דוכן המטיף
ממוזער|שמאל|200px|דוכן המטיף
דוכן המטיף המשושה הנאו-גותי ניצב על 6 עמודי שיש. הפאנלים הקדמיים מראים באמצע את ישו המטיף, ומשני צדדיו אבות הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, גרגוריוס הקדוש, ג'רום הקדוש ואמברוזיוס הקדוש. תגליפים למחצה אלה ממוסגרים בתוך מדליונים שקועים ברקע של פסיפס מצופה זהב. 4 עמודים תומכים את תיבת הקול מעץ, ועל ראש הצריח יש פסל של יוחנן המטביל. כשם שפסל השטפנסדום פוסל מתחת לדוכן המטיף, גם כאן נמצא פסל האדריכל של הווטיפקירכה, האדריכל היינריך פרסטל מאת ויקטור טילגנר.

ממדים
 אורך: 85 מטר.
 רוחב: 55 מטר (אורך הטרנספט).
 רוחב הספינה הראשית: 30 מטר.
 גובה הצריחים המחודדים: 99 מטר.

 גלריה 

קישורים חיצוניים


 מצלמת רשת של הכנסייה
 מידע ותמונות, באתר Structurae.de
  צחי אבנור, ווטיפקירכה 2014, תמונות בפליקר

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:וינה: כנסיות
קטגוריה:מבני התחייה הגותית