באר אורה (בסיס)

בסיס באר אורה הוא בסיס גדנ"ע נטוש ששוכן בערבה, כ-10 ק"מ מדרום למכרות תמנע, וכ-17 ק"מ צפונית לאילת.

היסטוריה
לפני קום המדינה
ביר חִנדיס (תרגום מערבית - באר צלמוות, חשכה), אתר ובו באר ישנה ששימשה את בני השבט הבדואי עַרַבּ אֶל-אַחֵיוָאת, הוזכר לראשונה בתיאור המסע בארץ ישראל שערך רובינסון האמריקאי בשנת 1838. במפות הבריטיות של ארץ ישראל, שם המקום הובא בתעתיק "Bir Hindis".

מקור מי השתייה של אילת
שמאל|ממוזער|250px|שאיבת ניסיון בבאר אורה ב-1949. בעיגול, דוד בן-גוריון, במלבן, אליעזר קפלן.
לאחר כיבוש הנגב במבצע עובדה והשתלטות צה"ל על אום רשרש, הוחל בתכנונה של העיר אילת. מספר קשיים עמדו בפני מתכנניה ובהם המחסור במקורות מים ראויים לשתייה. מקור המים שעמד לרשות השוהים באילת היה מי ים מותפלים שסיפק הצבא בעלות של 240 דולר (דאז) למטר מעוקב.

מקורות המים בערבה אשר היה ידוע על קיומם באותו זמן היו בעלי דרגת מליחות גבוהה. מסיבה זו גויס חיל ההנדסה להשתתפות במבצע קידוחים בערבה לחיפוש אחרי מים, מבצע שבמהלכו התגלתה הבאר, הרוסה בחלקה.

שמחה בלאס, מנהל אגף המים במשרד החקלאות הורה להקציב למבצע הקידוחים, מעבר לתקציב שנקבע לכך (8,000 ל"י), גם את התקציב לקידוחים אחרים (6,000 ל"י) וכן להמשיך בקידוחים גם לאחר ניצול מלוא התקציב. רק לאחר שהחריגה מהתקציב הגיעה לכדי 40,000 ל"י, נמצאו מים בביר הינדיס, בסמוך לבור ממנו שאבו בעבר הבדואים מים.

מי הקידוח הכילו כמה מינרלים בכמויות החורגות בהרבה מהמקובל למי שתייה, בעיקר מגנזיום (175 מ"ג/ ל במקום 50 מ"ג/ל כערך מרבי רצוי) וסולפטים (1360 מ"ג/ל במקום 250 מ"ג/ל). ריכוזי מינרלים אלה גרמו לטעמם הגרוע של המים. תכולת מגנזיום גופרתי ("מלח אנגלי") במים גרמה לשלשולים לשותים אותו. מחוסר ברירה היה קידוח זה מקור המים הראשון לאילת.

בסוף שנת 1949 נערכה שאיבת ניסיון בבאר בנוכחות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן וראשי משרד החקלאות ואגף המים.

במקום הוקם מחנה של חיל ההנדסה ולאחר פינויו, הוקמה בו היאחזות של חברי גרעין שח"ל.

ייסוד חוות הגדנ"ע ופעילותה
שמאל|ממוזער|250px|מסדר גדנ"עים בבאר אורה - 1958

כאשר עקיבא עצמון, מפקד פיקוד הגדנ"ע השני, ביקש את עצתו של קצין ההנדסה של פיקוד דרום לבחירת מקום מומלץ להקמת יישוב בערבה, הקצין השיב כי אפשר לפתור את בעיית השמירה על באר המים בהקמת יישוב. תוכניתו של עצמון הייתה להקים "מדינת נוער" בנגב. הרמטכ"ל יגאל ידין וראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהיה ידוע כתומך נלהב של הגדנ"ע, הוכנסו בסוד העניין בסופו של דבר, אך ועדת השרים שמונתה על ידי בן-גוריון לא השלימה את עבודתה וכמו כן חלומו של עצמון נבלם על ידי ביורוקרטיה ממשלתית. ב-16 בדצמבר 1950 הגיעו אל "באר הנדסה" אנשי הסגל הראשונים של החווה לעתיד, שהייתה בשלבים מתקדמים של הקמה, והשלימו את הקמתה בסיוע חיל ההנדסה ועם ציוד שהושאר על ידי צוותי הקידוח ומעודפי הצבא הבריטי. כשבוע לאחר מכן, ב-22 בדצמבר, הוטס לחווה מחזור ראשון של גדנ"עים. במסדר הפתיחה של המחזור הראשון, הוחלף שמה של החווה באופן רשמי לשם שהוצע על ידי ועדת השמות הממשלתית – באר אורה, כניגוד ל"באר החשכה".

על הנטיעות והנוי בחווה הופקד רב-סרן נח וולפובסקי, "סבא נח", שהתגורר שם שנים רבות. הקמת החווה האיצה את פיתוח אזור הערבה. בין היישובים שהוקמו תודות למאמץ זה היה יטבתה. מלבד מי השתייה, החווה סיפקה ירקות טריים לאילת.

ב-18 במרץ 1968 אוטובוס תלמידים עלה על מוקש באזור הבסיס, המדריך והרופא המלווה נהרגו ו-26 תלמידים נפצעו. עקבות המחבלים שהניחו את המוקש הובילו מזרחה אל הגבול הירדני הסמוך. ב-21 במרץ פתח צה"ל בפעולת כראמה, בעיירה שהפכה לבסיס של הפת"ח.
שמאל|ממוזער|180px|צינור המים הראשון לאילת

 מפקדי באר אורה 
+שםתקופההערותשמחה זעירא1950יסוד החווה: 16 דצמבר 1950שלום גפן1951בשנים ראשונות מפקדי החווה התחלפו מדי מספר חודשיםאברהם איילון1951אברהם שכטר1951יעקב הוף1952יצחק מטלון1952יוסף תומר1952–1953לימים סגן מפקד הגדנ"עשלום אביבי1953–1956בתקופתו הגדנעים פרצו דרך למעלה סיירים כציר חליפי לכיוון אילתאליהו הכהן1956–1957חוקר זמר עברי, חתן פרס ישראל למפעל חיים 2013אלי קן1957–1959ארטור גרוס1959–1961אלכס רובין1961–1964עזריאל פרל1964–1967אברהם עיני1967–1970בימיו יצא לאור עיתון החווה בשם "לדוד משה הייתה חווה" בעריכת רזי אמיתייוסי פרוכטמן1970–1972מנחם הופן1972–1974לימים פעיל חברתי ופוליטי באילתלאון בלאו1974–1975יקי לקס1975–1976משה מאיו1976–1978יורי מרק1978–1981איציק רייכר1981–1983סופר ומשוררברנרד סידון1983–1985יער ארז1985–1987שלמה גיספין1987–1989יוסי דאבוש1989–1991שלום וועקנין1991בימיו ננטשה החווה

הרס הבסיס
בספטמבר 2011, מינהל מקרקעי ישראל הרס את הבסיס הנטוש. היו שתי גרסאות מנוגדות זו לזו בנוגע לאחריות להרס הבסיס; האחת, של מינהל מקרקעי ישראל כי "הכל נעשה בתיאום" עם המועצה האזורית חבל אילות שבתחומה נמצא הבסיס, ולעומתה, הגרסה השנייה, זו של המועצה האזורית כי "נעשתה טעות" וכי הסיכום שלה עם מינהל מקרקעי ישראל היה פינוי מבני האזבסט וגגות אזבסט של בלוקדות שהיו במקום, ואילו בפועל הרסו את כל המבנים.
באתר הבסיס נותרו על מקומם בריכת השחיה, הבאר והבונקר.

ראו גם
 באר אורה - יישוב קהילתי שהוקם בשנת 2001 באזור הבסיס הישן.

לקריאה נוספת
 שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, מסדה, 1973

קישורים חיצוניים


 אתר אודות החווה שהוקם כחלק מיוזמה להקים במקום מוזיאון ומדרשה
  באר אורה בת שבע, יומני כרמל 1958 (התחלה 6:13)
 הרס חוות הגדנ"ע באר אורה, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, פברואר 2012

 הערות שוליים 

קטגוריה:בסיסי צה"ל שנסגרו
קטגוריה:גדנ"ע
קטגוריה:הערבה
קטגוריה:בקעת תמנע
קטגוריה:באר אורה