עד נוסח

עד נוסח הוא מונח בפילולוגיה ובביקורת הטקסטהערה למונח "ביקורת הטקסט": ענף מחקרי בפילולוגיה העוסק באיתור גרסאות שונות של טקסטים ובשחזור הנוסח המקורי שלהם (ה"אוטוגרף" או ה"ארכיטיפ"). הצורך בכך נובע משיבושים שהשתרבבו ליצירות במהלך מאות שנים של העתקה ידנית – בין אם בשוגג (העתקה טכנית ללא הבנה) ובין אם במזיד (צנזורה או עריכה מאוחרת). מטרת הביקורת היא להפיק "מהדורה מדעית" המנפה את התוספות המאוחרות ("אינטרפולציות") ומציגה את הטקסט הקרוב ביותר למקור. נהוג להבדיל בינה ("ביקורת נמוכה") לבין חקר ההיסטוריה והמחבר של היצירה ("ביקורת גבוהה")., המתאר כל מקור כתוב, שלם או חלקי, המכיל גרסה של יצירה ספרותית, ועשוי לשמש כראיה לשחזור הנוסח המקורי שלה (האוטוגרף). המונח משמש בעיקר בחקר חיבורים שנכתבו לפני עידן הדפוס, כגון התנ"ך, ספרות חז"ל והספרות הקלאסית היוונית-רומית.

השימוש במונח "עד" הוא מטאפורה משפטית, ונובע מההנחה המחקרית כי תהליך ההעתקה הידני יצר באופן בלתי נמנע שינויים, שיבושים והבדלי גרסאות בין העותקים השונים. המעתיקים בימי הביניים לא ראו עצמם תמיד כרושמים טכניים בלבד, ולעיתים הרשו לעצמם להתערב בטקסט, להגיהו או לשנותו בהתאם להשקפתם או לסגנונם. לפיכך, כל עותק ששרד נחשב ל"עד" המוסר עדות סובייקטיבית על מצב הטקסט בענף מסוים של מסירתו, ואין להסתמך על עותק בודד כמייצג את המקור באופן מוחלט.

נהוג למיין את עדי הנוסח לשתי קטגוריות עיקריות:
 עדי נוסח ישירים: עותקים פיזיים של היצירה עצמה בעברית (או בשפת המקור). קבוצה זו כוללת כתבי יד ימי-ביניימים, מגילות עתיקות (כגון מגילות מדבר יהודה), קטעי גניזה ודפוסים ראשונים.
 עדי נוסח עקיפים: מקורות חיצוניים המשקפים את תוכן היצירה. אלו כוללים מובאות (ציטוטים) מן היצירה המופיעים בכתבי מחברים אחרים (כגון ציטוטי משנה בתלמוד הבבלי או בספרות הגאונים), וכן תרגומים עתיקים לשפות אחרות (כגון תרגום השבעים או הוולגטה), שמהם מנסים החוקרים לשחזר ("לתרגם בחזרה") את הנוסח העברי שעמד בפני המתרגם. בחקר ספרות חז"ל, עדי הנוסח העקיפים נחשבים לעיתים קרובות לבעלי ערך רב, שכן הם עשויים לשמר מסורות נוסח קדומות יותר מאלו שנשתמרו בכתבי היד הישירים המאוחרים.

מטרת החוקר היא לאסוף את כל עדי הנוסח הזמינים, להשוות ביניהם (תהליך המכונה קולציה), ולבודד מתוכם את הנוסח הקדום והמדויק ביותר באמצעות כללים פילולוגיים. תוצר עבודה זו הוא לרוב מהדורה מדעית, המציגה בטקסט המרכזי את הנוסח שנבחר כקרוב ביותר למקור (או את נוסח כתב היד הטוב ביותר), ובהערות השוליים ("אפראט מדעי") את השינויים והגרסאות המופיעים בשאר עדי הנוסח.

 רקע והתפתחות 
עד להמצאת הדפוס, הפצת ספרים נעשתה באמצעות העתקה ידנית. תהליך זה היה מועד לטעויות אנוש, וכתוצאה מכך נוצרו הבדלים בין העותקים השונים. ככל שחולף הזמן ומספר ההעתקות גדל ("שרשרת המסירה"), כך גדלה ההסתברות להצטברות של שיבושים, השמטות ושינויי עריכה.

בבואם לשחזר את הנוסח המקורי, החוקרים מעניקים לרוב משקל רב יותר לכתבי יד עתיקים, מתוך הנחה שהם קרובים יותר מבחינה כרונולוגית למקור ("האוטוגרף") ועברו מספר מועט יחסית של העתקות. עם זאת, המחקר המודרני (בשיטות הסטמטיות והפילוגנטיות) מדגיש כי גיל כתב היד אינו המדד הבלעדי לאיכותו. לעיתים כתב יד מאוחר שהועתק בדייקנות ממקור קדום ואמין ("ייחוס משפחתי טוב"), עשוי להיות מדויק יותר מכתב יד עתיק שנכתב על ידי מעתיק רשלן או "מתקן".

עם מעבר הספרות העברית והכללית לדפוס, קיבלו הדפוסים הראשונים ("אינקונבולה", Incunabula) מעמד של "עד נוסח", שכן הם הושתתו לרוב על כתבי יד שהיו בפני המדפיסים ואבדו מאז. לעומת זאת, לדפוסים מאוחרים יותר אין בדרך כלל ערך מחקרי כעדי נוסח, שכן הם מועתקים ברובם מדפוסים קודמים ואינם משקפים מסורת נוסח עצמאית.

דוגמה בולטת לשימוש בעדי נוסח ניתן למצוא בביקורת נוסח המקרא. שחזור הנוסח המדויק של התנ"ך מסתייע במגוון רחב של עדים מתקופות שונות: החל ממגילות מדבר יהודה (המשקפות נוסח קדום מאוד על גבי קלף ופפירוס), דרך כתבי יד ימי-ביניימים מוקפדים כגון כתר ארם צובא (שעליו סומך הרמב"ם), ועד לדפוסים ראשונים כדוגמת מהדורת מקראות גדולות שהוציא יעקב בן חיים בן אדוניהו בדפוס ונציה (רפ"ד-רפ"ו). עקרונות דומים מיושמים גם בחקר ספרות חז"ל, שם נעזרים החוקרים בקטעי גניזת קהיר ובכתבי יד של המשנה והתלמוד כדי לנקות את הטקסט משיבושי הצנזורה והמעתיקים.
 היבטים תאורטיים: עד הנוסח כפעולה פרשנית 
הבסיס התאורטי לדיון במושג "עד נוסח" נטוע בתחום הפילולוגיה. כאמור דיסציפלינה זו עוסקת בחקר טקסטים, פענוחם והבנתם, לא רק ברמת תיקון השיבושים הטכניים, אלא מתוך ניתוח מעמיק של ההקשר ההיסטורי, הלשוני והתרבותי שבו נכתבו.

התפתחויות במחקר הפילולוגי הובילו להערכה מחודשת של תפקיד המעתיק ותהליך המסירה. ההנחה המקובלת במחקר המודרני היא שהמעתיק אינו גורם טכני פסיבי בלבד, אלא דמות בעלת תפקיד פרשני: כל הכרעה של המעתיק כיצד לכתוב מילה מסוימת, לתקן משפט או להוסיף הערה, משקפת הבנה ופירוש של הטקסט המקורי, ולכן כל עד נוסח הוא למעשה יצירה בעלת ערך בפני עצמה. במבוא למאמר, פרידמן סוקר את התפתחות הדיסציפלינה הפילולוגית ומבסס את ההשקפה כי "המעתיק הוא קורא", ולפיכך כל העתקה מערבת בהכרח פעולה של פרשנות והבנה אישית.

 הדיאלוג המחקרי: בין שחזור לפרשנות 
במרכז הדיון האקדמי עומד המתח בין שתי גישות עיקריות לטיפול בעדי נוסח:

 הגישה הקלאסית (הסטמטית/הלאכמנית): גישה זו, שפותחה במאה ה-19 (ומזוהה בעיקר עם הפילולוג קארל לאכמן (Karl Lachmann) וממשיכו פול מאס), מתמקדת בפילולוגיה ככלי לניפוי שגיאות. מטרתה היא להשוות בין עדי הנוסח כדי לבנות "אילן יוחסין" (סטמה), לבודד את הטעויות שנפלו בהעתקה, ולשחזר את ה"ארכיטיפ" (הנוסח הקדום ביותר האפשרי) תוך נטרול השפעת המעתיקים. ספר היסוד המגדיר את השיטה הסטמטית ("הלאכמנית") הקלאסית לשחזור הטקסט המקורי.
 הפילולוגיה החדשה (New Philology): גישה שהתפתחה החל משנות ה-90 של המאה ה-20 בחקר ימי הביניים (בהובלת חוקרים כברנרד סרקוויליני וסטיבן ניקולס), אך השפיעה על ביקורת הטקסט בכללותה. גישה זו טוענת כי "השונות היא העיקר". לשיטתם, בתרבות של כתבי יד (כמו זו שלפני הדפוס), הניסיון לשחזר "מקור" יחיד וטהור הוא לעיתים אשליה, שכן הטקסט היה "נוזלי" ודינמי. לפיכך, יש לחקור כל עד נוסח כעדות תרבותית עצמאית, המשקפת את המקום והזמן שבו נכתבה, ולא רק ככלי לשחזור העבר. החיבור המכונן של "הפילולוגיה החדשה" (יצא במקור בצרפתית ב-1989 בשם Éloge de la variante), הטוען שהשונות בין כתבי היד היא מאפיין אינהרנטי וחיובי של הספרות בימי הביניים. המניפסט שהציג את הגישה לראשונה בהקשר של לימודי ימי הביניים.

 המעתיק כפילולוג וכפרשן 
חוקרים עכשוויים מציעים סינתזה המגדירה מחדש את תפקידו של המעתיק לאור מהותה של הפילולוגיה. שון גורד (Sean Gurd), למשל, טוען כי המעתיק בימי הביניים פעל כפילולוג פעיל: כאשר מעתיק נתקל בקושי בטקסט, הוא נדרש להפעיל שיקול דעת ולהכריע כיצד להעתיק אותו. משום כך, כל עד נוסח הוא למעשה "תאוריה של הטקסט" של המעתיק שיצר אותו. במבוא לספר, גורד טוען כי כל עד נוסח הוא למעשה "פעולה פילולוגית" בפני עצמה, ומהווה תאוריה פרשנית של המעתיק על הטקסט, ולא רק העתקה טכנית.

לפי תפיסה זו, המהדורה המדעית המודרנית משמשת כ"היסטוריה של היסטוריות", תיעוד מצטבר של כל ההכרעות הפרשניות והפילולוגיות שקיבלו עדי הנוסח לאורך הדורות.

 המעגל ההרמנויטי וביקורת הטקסט החברתית 
התובנה בדבר התלות ההדדית בין הטקסט לבין ההיסטוריה הובילה לשינוי עמוק במטרות המחקר, המכונה לעיתים "המעגל ההרמנויטי" (פרשני):

 בעבר, החוקרים ניסו "לנקות" את עדי הנוסח משינויי המעתיקים כדי לחלץ מתוכם עובדות היסטוריות טהורות על המחבר המקורי.
 כיום, ההבנה היא שלא ניתן לנתק את הטקסט מההיסטוריה של מסירתו. כדי להכריע איזה נוסח הוא האמין, החוקר חייב להבין את העולם התרבותי של המעתיק; וכדי להבין את המעתיק, הוא חייב לקרוא את הנוסח שיצר.

תובנה זו הצמיחה אסכולה המכונה "ביקורת טקסט חברתית" (Social Textual Criticism), המזוהה עם חוקרים כג'רום מקגאן (Jerome McGann) ודונלד מקנזי. לפי גישה זו, החשיבות המחקרית אינה טמונה רק בשחזור כוונתו המקורית של המחבר (שייתכן שלעולם לא נדע אותה בוודאות), אלא בהבנת "הסוציולוגיה של הטקסט": עדי הנוסח השונים מגלים לנו כיצד קהילות שונות, בתקופות שונות, קראו, הבינו והשתמשו באותה יצירה. בכך, השינויים וההבדלים בין העדים הופכים מ"מטרד" שיש לסלקו, למקור מידע היסטורי ראשון במעלה. מקגאן טבע את המונח "Social Textual Criticism" וטען כי המשמעות של יצירה אינה נוצרת רק על ידי המחבר, אלא על ידי כל הגורמים המעורבים בהפצתה (מעתיקים, עורכים ומדפיסים).

 עדי נוסח נודעים 
 מגילות מדבר יהודה - עד נוסח לתנ"ך
 כתר ארם צובא - עד נוסח לתנ"ך
 כתב יד לנינגרד - עד נוסח לתנ"ך
 כתב יד קאופמן - עד נוסח למשנה

 קישורים חיצוניים 
 דוד רוזנטל, תרומתם של כתבי היד לחקר התלמוד, באתר "אוצר כתבי יד תלמודיים", 5 ביולי 2004
 הכי גרסינן, אתר עדי נוסח לתלמוד הבבלי

 הערות שוליים 

קטגוריה:פילולוגיה