קישוא

קישׁוּא (שם מדעי: Cucurbita pepo var. cylindrica) הוא זן תרבותי (Cultivar) במשפחת הדלועיים. הקישוא הוא מאכל נפוץ הגדל במִקְשָׁה, ונפוץ בגני ירק. מבחינה בוטנית חלקו האכיל של הקישוא הוא פרי.

מאפייני הקישוא
זני הקישוא מתחלקים לזנים משתרעים, הדומים לזני המלפפון, ולזנים שיחיים, אשר גבעוליהם זקופים. שורשי הקישוא מסתעפים עד כדי יצירת רשת שורשים צפופה בקרקע. בעלי הצמח יש שסעים עמוקים היוצרים חמש אונות. צידיהם התחתונים מכוסים זיפים נוקשים.

צמח הקישוא מוציא פרחים זכריים ונקביים, וכדי שהפרי יתפתח דרושה הפריה על ידי העברת אבקנים מפרח זכרי לפרח נקבי. למרות גידולם הקל, צמחי הקישוא, כמו ירקות אחרים מסוגו, דורשים כמות גדולה של דבורים לצורך האבקה. באזורים שבהם נפגעת כמות המאביקים או היכן שנפוץ השימוש במדבירי חרקים נתקלים מגדלים לעיתים קרובות בהתפתחות כושלת של הפרי. את המחסור באבקה המועברת אל הפרח הנקבי ניתן להשלים על ידי האבקה ידנית או חיזוק אוכלוסיית הדבורים.

צבעו של הפרי הוא צהוב, ירוק או ירוק בהיר וצורתו זהה לרוב לצורת מלפפון חרוש קמטים. עם זאת ישנם כמה זנים מתורבתים אשר צורת פריים עגולה או דמוית בקבוק. שלא כמו המלפפון, הקישוא מוגש לרוב לאכילה כשהוא מבושל, לעיתים קרובות מאודה, צלוי, ממולא ואפוי או מטוגן. הוא גם משולב במאכלים אחרים כגון סופלה (תפיחה). יש שאוכלים אותו "חי" בסלט קר או מבושל קלות בסלטים חמים, כפי שנוהגים במתכונים תאילנדיים או וייטנאמיים. מבחינה קולינרית מתייחסים אל הקישוא כאל ירק אף שמדובר בפרי שאינו בוגר, שחלה תפוחה של צמח קישוא נקבי.

הקישוא המיועד למאכל נקטף כשלושה עד חמישה ימים לאחר הפריחה, הרבה קודם שהגיע לבשלות וכשהזרעים שבו רכים וצעירים ועדיין אינם מפותחים. אורכו בשלב זה הוא בדרך כלל פחות מ-20 סנטימטרים. טעמו של הפרי עדין. פרי קישוא בוגר יכול להגיע לאורך של 90 ס"מ, אך הוא כבר יהיה סיבי ולא מעורר תיאבון.

הקישוא נוח לגידול באקלים ממוזג ולכן זכה למוניטין של צמח המניב תפוקה מכובדת של ירק. פרחי הקישוא יקרים למדי בשוקי הפרחים בשל הקושי בהובלתם ובאחסנתם. הן הפרח הנקבי והן הזכרי אכילים. לשם אכילתם מסירים את העלי מהפרח הנקבי או האבקנים מהזכרי. בין השאר נהוג למלא את הפרחים בתערובות שונות ולבשל, או לאפות את הפרחים הממולאים. במקסיקו פרח הקישוא (הידוע כ-Flor de Calabasa) מועדף למאכל על פני הפרי, ומבושל במרקים, בקישים או כמילוי בטורטייה.

ערכו התזונתי של הירק אינו רב והוא דל יחסית בקלוריות - מכיל ב-100 גרם פרי כ-15 קלוריות, 280 מ"ג אשלגן, ו-115 מק"ג של ויטמין A.

מקור הקישוא
מוצאו של הקישוא ביבשת אמריקה. לאחר גילוי אמריקה הובא הקישוא לאירופה והתאקלם באיטליה, וממנה נפוץ גידולו למרבית ארצות אירופה ולמזרח התיכון. בארץ ניסו לגדל כמה וכמה זנים וטיפוסים של קישואים, ומהם נבחר הזן השיחי הלבן לגידול העיקרי של משפחת הקישוא. בשנים המאוחרות יותר הובאו לארץ זנים שעברו טיפוח בארצות אירופה ואמריקה, כמו זוקיני, קלריטה, ברייס ועוד.

 הקישוא בישראל 
בארץ ישראל גדלו זנים וטיפוסים של קישואים, שמהם נבחר הזן השיחי הלבן. כמו-כן הובאו ארצה זנים, שעברו טיפוח בארצות אירופה ואמריקה. זני כלאיים אלה הם הנפוצים כיום בארץ. הקישוא המוזכר במקרא אינו הזן המקובל כיום אלא זן של מלפפונים.

 שמו 
הקישוא מוזכר במקרא:  (), אולם משערים כי שם הכוונה הייתה לירק הקרוי בימינו מלון עג'ור. ייתכן כי מקור הבלבול בשמות הוא שמו בערבית - "כּוּסָא". בעבר הוחלט שיש לקרוא לירק "קישות" או "קישוא-בצל", וכיום השם הרשמי הוא "דלעת הקישוא", אם כי האקדמיה ללשון העברית מכירה בצורה העממית "קישוא".

בראשית תחיית הלשון העברית היו שהשתמשו במילה "קישוא" במשמעות "מלפפון". העיר על כך איתמר אבן-זהר:
.

גלריית תמונות
ממוזער|100x100 פיקסלים|קישואים בצבעים ירוק בהיר, ירוק כהה וכתום

ראו גם
 קישוא ממולא
 קישוא פטיסון

קישורים חיצוניים


 קישוא, באתר מועצת הצמחים



הערות שוליים

קטגוריה:דלועיים
קטגוריה:ארץ ישראל: דלועיים
קטגוריה:ירקות
קטגוריה:מילים יחידאיות בתנ"ך