אסיר ביטחוני

אסיר ביטחוני בישראל הוא אסיר (או עציר) הכלוא בשל עבירה הפוגעת במתכוון בביטחון המדינה, לרוב מתוך מניעים לאומניים, אידאולוגיים או כספיים, ותחת סעיפי אישום של בגידה, עבירת ביטחון, טרור או ריגול. זהו מונח מנהלתי פנימי של שירות בתי הסוהר, שאינו מוגדר בחוק אלא נקבע בפקודת נציבות.

נכון ליוני 2025 מחזיקה ישראל ב-10,397 אסירים המוגדרים כאסירים ביטחוניים, לרבות 2,214 לוחמים בלתי חוקיים. כמעט כולם פלסטינים.

 הגדרת אסיר ביטחוני 
מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגונים חמושים פלסטיניים או לבנוניים (חמאס, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל. לפעמים מועמדים אנשים אלה למשפט ונכלאים בגין עבירה על חוקי מדינת ישראל, ולעיתים הם מוחזקים לפי צו מעצר מנהלי. בעיתונות הישראלית מקובל לכנות אנשים אלה "אסירים ביטחוניים" או "עצורים ביטחוניים", בעוד התקשורת הערבית מכנה אותם בדרך כלל "שבויים" (أسرى, בתעתיק: אַסְרַא).

בנוסף, רבים מהאסירים הביטחוניים הורשעו בגין פגיעה בחיילים, הן בפעולה חבלנית והן בהתנגדות בעת פריצה לביתם – פעולות שבחלק מהעולם וכן בחלק מהשמאל הישראלי אינן נחשבות כמעשי טרור. יש הטוענים כי חלק מהאסירים הם אסירים פוליטיים,, שאז מאסרם פסול, וחלקם צריכים להיות מוגדרים "לוחמים" של הצד שכנגד – שאז תנאיהם צריכים לעמוד בתנאים המחייבים בהחזקת שבויי מלחמה. מספר ארגונים אף פנו בעתירה כנגד כליאתם של אותם אסירים בבתי סהר בתחומי הקו הירוק.

 מספר האסירים הביטחוניים 
על פי דו"ח רשמי שפורסם על ידי המשרד לענייני עצורים של הרשות הפלסטינית, בשיתוף עם הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מקום המדינה ועד אפריל 2017 נעצרו כמיליון פלסטינים על ידי ישראל.

בשנת 1973 נמנו כ-2,300 אסירים ביטחוניים בבתי הסוהר של ישראל. בשנת 1977 נמנו 3,227 אסירים ביטחוניים מתוך סך הכול של 5,852 אסירים שהיו כלואים בבתי הסוהר של ישראל. בשנת 1983 נמנו כ-2,800 אסירים ביטחוניים מתוך סך הכול של 6,000 אסירים שהיו כלואים בבתי הסוהר של ישראל.

בדצמבר 2007 נמנו 9,800 אסירים ביטחוניים מתוך סך הכול של 24,000 אסירים שהיו כלואים במתקני השב"ס, כמעט כולם פלסטינים. במאי 2009 עמד מספרם על 10,866. בשנת 2011 היו כלואים 4,495 אסירים ביטחוניים. במסגרת עסקת שליט, בסוף שנת 2011 שחררה ישראל 1,027 אסירים ביטחוניים ועצירים פלסטינים. בשנת 2015 היו כלואים 6,363 אסירים ביטחוניים. בנובמבר 2017 החזיקה ישראל ב-6,154 אסירים ביטחוניים. בשנת 2019 היו כלואים 5,528 אסירים ביטחוניים. בספטמבר 2021 החזיקה ישראל ב-4,512 אסירים ביטחוניים פלסטינים, מתוכם 2,520 אסירים שריצו עונש מאסר שנגזר עליהם, 1,474 עצורים שטרם הורשעו בבית המשפט, ו-518 עצורים מינהליים שנכלאו ללא משפט. כ-500 אסירים ריצו מאסר עולם, וכ-500 נוספים ריצו עונשי מאסר בני 20 שנה או יותר. בין האסירים היו כ-200 קטינים וכ-40 נשים. בספטמבר 2023 נמסר משירות בתי הסוהר על 5,088 אסירים ביטחוניים פלסטינים.

לאחר טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל בוצעו מעצרים רבים של פלסטינים. במאי 2024 מסר ארגון "אדמיר" כי בבתי הסוהר בישראל מוחזקים 9,500 אסירים ביטחוניים פלסטינים, מתוכם 3,880 במעצר מנהלי. בין העצורים 200 ילדים ו-80 נשים.

נכון ליוני 2025 לפי המוקד להגנת הפרט יש 10,397 אסירים ביטחוניים בישראל שמתוכם 2,214 לוחמים בלתי חוקיים.

 תנאי הכליאה 

ממוזער|250px|מנהיג ומייסד ארגון הטרור "חמאס", השייח' אחמד יאסין, ישוב לצד שני שוטרי המשטרה הצבאית לקראת פתיחת משפטו בבית הדין הצבאי ברצועת עזה, 1990

ההגדרה כאסיר ביטחוני משפיעה על תנאי המאסר בהיבטים אחדים, ביניהם קביעת בית הכלא או האגף שבו ירצה האסיר את עונשו; כלא מגידו למשל מכיל רק אסירים ביטחוניים. פגישות אסיר ביטחוני עם עורך-דין מתנהלות מאחורי מחיצת זכוכית, והשיחה מתקיימת באמצעות מכשיר טלפון. ב-2 בספטמבר 2010 מתח שופט בית המשפט המחוזי בנצרת ביקורת על נוהל זה, הפוגע בחיסיון עורך דין לקוח. בדרך כלל נשללת מאסירים ביטחוניים הזכות לחופשה והזכות לשיחות טלפון מהכלא, וכן הזכות לביקורי התייחדות, למעט מקרים חריגים.

ככלל, זכויות האסירים הביטחוניים בישראל דמו לזכויותיהם של אסירים אחרים, בהן זכויות לביקורי משפחה, ביקורי צלב אדום, קבלת ספרים, כתבי עת ומכתבים. במהלך השנים צומצמו זכויות האסירים הביטחוניים, כמו הזכות לקנות מוצרים בקנטינה, לצפות בערוצי טלוויזיה וללמוד לימודים אקדמיים, ביוזמתם של חברי כנסת ממפלגות ימין ושל ראש הממשלה בנימין נתניהו. ביולי 2011 הודיע שירות בתי הסוהר כי אסירים ביטחוניים לא יוכלו להתחיל בלימודים אקדמיים, אך אלה שכבר החלו בלימודים יוכלו לסיימם. נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ, שדחה את העתירה.

ב-2 בינואר 2019 הודיע השר לביטחון הפנים גלעד ארדן על החמרת תנאי האסירים הביטחוניים בהתאם למסקנות "הוועדה הציבורית לצמצום תנאי כליאת המחבלים". הוועדה קבעה כי מעתה האסירים לא ישובצו באגפים לפי שיוך ארגוני, יבוטל מוסד "דובר האסירים" במתכונתו הנוכחית, יאסר על האסירים לבשל באגפים וכל המזון יסופק על ידי שירות בתי הסוהר, יתבצע קיצוץ משמעותי בכספים המופקדים על ידי בני המשפחות למחבלים בבתי הכלא ושבאמצעותם הם רוכשים מוצרים בקנטינה והפסקת ההפקדות מטעם הרשות הפלסטינית. כמו כן תוגבל כמות המים לאסירים והמקלחות יוצאו מהתאים. לפי מענה לבקשת חופש המידע שהגיש ארגון "אם תרצו" לשב"ס, שלושה מתוך חמשת הסעיפים לא יושמו עד יוני 2021.

במאי 2019 פורסמה רשימת מוצרים שאסירים ביטחוניים רכשו מכספם בקנטינות בבתי הכלא, בהם גם מוצרי יוקרה שונים. בהמשך פורסם גם כי אסירים ביטחוניים מקבלים ארוחות חג פעמיים בשנה, בעיד אל-פיטר (סיום צום הרמדאן) ובחג הקורבן.

מנגד, לטענת עמותת בצלם, הביקורת לפיה תנאי הכליאה היו מטיבים יתר על המידה מקורה בפופוליזם. ארגון עדאלה פרסם דו"ח של הסנגוריה הציבורית משנת 2017 המציג תמונה קשה של מצב הכלואים בבתי הסהר בישראל. בכל הנוגע לתנאים של אסירים ביטחוניים, הדוח קובע כי ב-5 מתקנים קיימת מדיניות של אי-מתן שירותי חינוך, שיקום ואף לא טיפול סוציאלי.

כמו יתר האסירים במדינה, גם האסירים הביטחוניים כלואים בצפיפות רבה. שטח המחיה המוקצה למרבית האסירים והעצורים בישראל, ואגב כך גם אסירים ביטחוניים, נמוך מ-3 מ"ר לאסיר (כולל שטח המיטה, השירותים והמקלחת). כתוצאה מכך, האסיר נאלץ פעמים רבות לקיים את כל שגרת יומו במיטתו, ובכלל זה לאכול בה, ללא יכולת כמעט להתהלך בתא וללא אפשרות למספר אסירים לעמוד בו זמנית בחלל המצומצם שנותר בתא. לשם השוואה, התקן האירופאי עומד על 6 מ"ר בתא בודד ו-4 מ"ר בתא משותף, בנוסף לשטחי שירותים ומקלחות, ובעתירה לבג"ץ נקבע כי נדרש רף מינימלי של 4.5 מ"ר לאסיר על-מנת לעמוד בהוראות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.

בעקבות טבח שבעה באוקטובר והמעצרים במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוחמרו תנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים בהוראת שעה. באפריל 2025 פורסמו ב-BBC עדויות של אסירים ביטחוניים שהשתחררו בהסכם חמאס–ישראל (2025) לפיהן הם ספגו במעצרם מכות חשמל, הותקפו בידי כלבים, היו עדים להתעללות מינית ולמקרי מוות במעצר, ולא קיבלו טיפול רפואי.

ב-22 במרץ 2025 התמוטט בפתאומיות עציר פלסטיני בן 17 בבית הסוהר מגידו ומת מיד. תוצאות נתיחת גופתו העלו חשד כי הורעב, וכן כי סבל מדלקת במעי הגס ומסקביאס אך לא קיבל טיפול רפואי.

 קבלת שירותי שיקום 
החוק מחייב את שב"ס לבחון את האפשרות לשקם אסירים שהם אזרחים ישראלים או תושבי המדינה. לאסירים פליליים ישנה אפשרות לעבור סדנאות טיפוליות בין תחומי הכלא, לצאת לעבוד על מנת לשוב לאורח חיים נורמטיבי, ולזכות בשחרור מוקדם, שהליך שיקומי הוא תנאי מקדים לו.

הוראת שעה של שב"ס מונעת מאסירים ביטחוניים שאינם תושבי ישראל (פלסטינים) או ערבים ישראלים להיפגש עם מומחים פרטיים לשם גיבוש תוכנית שיקום וחוות דעת לוועדות השחרורים. בהוראת השעה נקבע כי הסיבה לאיסור הגורף על אסירים אלו היא "היעדר פוטנציאל להצלחת תוכנית שיקום" של אסירים ביטחוניים שביצעו עבירות על רקע אידאולוגי, וחוסר היכולת לפקח על תוכניות שיקום של אסירים זרים. הטענה המרכזית היא כי "עבריינות אידאולוגית אי אפשר לשקם" ועל כן, לדעת השב"ס, זה יהיה בזבוז של משאבים. בנוסף, העובדה שכל האסירים הביטחוניים כלואים יחד לפי שיוך ארגוני מונעת את הצלחת השיקום, משום שהאסיר חוזר לאגף לאחר המפגש השיקומי וישוב ויושפע מחבריו לאגף. טענה נוספת היא שרבים מהאסירים הביטחוניים אינם רואים בעצמם עבריינים, ולפיכך גם אם יתאפשר להם להשתתף בתוכניות שיקום הם יסרבו.

הקביעה שלא ניתן לשקם אסירים אידאולוגיים נתונה למחלוקת, משום שאין כיום בעולם מחקר המוכיח זאת. לעומת זאת, עד לפני מספר שנים, שב"ס אפשר לימודים על תיכוניים לאסירים הביטחוניים. תוכנית זו מיתנה את העמדות שלהם וגם את ההתנהגות שלהם בכלא.

ב-2016 דן בית המשפט העליון בשלוש בקשות ערעור על פסקי דין בעתירות של אסירים שלא הורשו להכניס מומחים מטעמם לבית הסוהר, באי כוחם של האסירים והסנגוריה טענו כי מדיניות השב"ס פוגעת בזכות האסירים להליך הוגן אל מול ועדת השחרורים. בדיון בבית המשפט טענה המדינה כי קיומם של מפגשים בין אסירים ביטחוניים למומחים פרטיים, והצורך בהיערכות והפיקוח עליהם, יקשו על הניהול התקין של בית הסוהר. בית המשפט העליון קבע כי הוראת השעה של השב"ס, אינה מידתית ופוגעת בזכותם להליך הוגן.

 התעללות באסירים ביטחוניים 
במהלך מלחמת חרבות ברזל תועדו עדויות על מקרים רבים של אלימות קשה ובלתי חוקית מצד כוחות הביטחון כלפי עצירים. ביוני 2024 פורסם בהארץ כי 48 עצורים תושבי רצועת עזה מתו מתחילת המלחמה במתקנים צבאיים בישראל שבהם הוחזקו, או בדרך אליהם, בעיקר במחנה שדה תימן ומחנה ענתות. נמסר כי צה"ל מנהל חקירה פלילית נגד חיילים בנוגע למקרים אלה. חקירת מותם של שני עצירים מהרצועה מעלה כי חיילים הכו אותם בדרכם למתקן שדה תימן.

בתחילת אוגוסט 2024 פרסם ארגון "בצלם" עשרות עדויות של עצירים שנכלאו מאז פרוץ המלחמה, כאשר רובם שוחררו בסופו של דבר מבלי שהועמדו לדין. הדו"ח הצביע על "מציאות של עינויים, פגיעות מיניות, אלימות, השפלה, הרעבה ומניעת טיפול רפואי הולם". בנוסף, הדו"ח מנה לפחות 60 מקרי מוות של כלואים פלסטינים מאז פרוץ המלחמה, ביניהם 48 עצורים תושבי עזה שמתו במתקני מעצר של הצבא ועוד 12 שמתו במשמורת שב"ס, חלקם בנסיבות המעלות "חשד כבד להתעללות ולמניעת טיפול רפואי מכוונים". הדו"ח כלל עדויות רבות המתארות פגיעות מיניות, ובהן הכאת איברי מין, שימוש באלות וכלי מתכת כדי להסב כאב באיברי המין, אחיזה באיברי מינם של האסירים, צילום אסירים וביצוע חיפוש על גופם כשהם בעירום מלא. עדויות אחרות בדו"ח כוללות בין היתר תיאורי אלימות שהופעלה באמצעות גז פלפל, רימוני הלם, מקלות, אלות עץ וברזל, טייזר, מכות ואגרופים.

במרץ 2025 דו"ח של האו"ם קבע כי עצירים פלסטינים היו נתונים "באופן שגרתי" להתעללות מינית והטרדה מינית. על פי עדויות, גברים פלסטינים הותקפו מינית ונאנסו על ידי שימוש במכשיר חשמלי לגרימת כוויות בפי הטבעת, והחדרת חפצים לפי הטבעת ולחלחולת. לפחות שני עצירים נזקקו לטיפול רפואי בעקבות אונס. נשים פלסטיניות שהוחזקו במעצר העידו בין היתר על הטרדות מיניות וניסיונות תקיפה מינית, מכות שכוונו אל איבר המין שלהן ומקרים שבהם חיילים נגעו בחזה שלהן וניסו לנשק אותן.

בנובמבר 2025 פורסם דו"ח של ועדת האו"ם נגד עינויים ובו ביקורת חריפה נגד ישראל בנוגע להפרת המחויבות שלה במסגרת האמנה נגד עינויים שעליה היא חתומה. בדו"ח הביעה הוועדה דאגה מכך שאסירים ועצירים פלסטינים סובלים מעינויים, ענישה אכזרית, התעללות ומניעת טיפול רפואי. בנוסף הביעה הוועדה חשש מהידרדרות קשה בתנאי הכליאה של האסירים, בשל מדיניות "ענישה קולקטיבית ממלכתית", שאותה לדבריהם מוביל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר. כמו כן קבע הדו"ח כי מערכת המשפט הישראלית לא עומדת בחובתה להעמיד לדין חשודים בעינויים.

 שביתות רעב 
שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים. מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים. חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.

באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם. בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים. השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו: . השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו. יש המסבירים זאת בהשפעת שירות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים, ובתשומת הלב הנמוכה שקיבלה השביתה בתקשורת, בין היתר בשל העיתוי במקביל לאולימפיאדה.

ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית. דרישות השובתים כללו:
הוצאת אסירים פלסטינים מבידוד, כולל אלו הנמנים עם ההנהגה הפוליטית.
חידוש ביקורי משפחות מרצועת עזה, שהופסקו כליל בשנת 2007, וחידוש ביקורי משפחות של כ-300 אסירים מהגדה המערבית שמהם מנעה ישראל ביקורים.
גישה להשכלה גבוהה.
הפסקת חיפושים גופניים בעירום.
במהלך השביתה נערכו אירועי הזדהות עם העצירים השובתים בגדה, בעזה ובתחום הקו הירוק. אירועים אלו כללו הפגנות, עצרות ואוהלי מחאה מול בתי כלא, משרדי הצלב האדום, קונסוליות זרות ועוד. ביום ה-20 לשביתה התכנסה ועדת האתיקה של שירות בתי הסוהר והחליטה כי במקרה הצורך יואכלו השובתים בכפייה. ב-14 במאי 2012, היום ה-28 לשביתת הרעב, הושג הסכם בתיווך מצרים ובמעורבות הנהגת החמאס והרשות הפלסטינית בין הנהגת השובתים למדינת ישראל. ההסכם כלל התחייבות של האסירים להימנע "מכל פעילות אשר תהווה תמיכה מעשית בטרור" וישראל מצידה התחייבה להוציא אסירים מבידוד, לאפשר ביקורי משפחות ולהתחיל בדיונים על הקלת תנאי המאסר. בהתאם להסכמות הוצאו 18 אסירים מבידוד ונערכו מספר ביקורי משפחות מרצועת עזה בליווי הצלב האדום. ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים. ההסכם לא כלל את נושא העצירים המנהליים ואלה המשיכו בשביתות רעב.

 שביתות רעב של עצירים מנהליים 
ח'דר עדנאן, עציר מנהלי שנעצר בדצמבר 2011, מהכפר עראבה, שבת רעב במשך 66 ימים ואיבד כ-30 ק"ג ממשקלו. כ-30 אסירים שבתו רעב בהזדהות עם מאבקו בתקופת שביתתו. שביתת הרעב הופסקה בפברואר 2012 כשהפרקליטות הודיעה לבית המשפט כי צו המעצר נגדו לא יוארך. עדנאן נעצר שוב במעצר מנהלי במהלך מבצע שובו אחים ושוחרר לאחר שביתת רעב מוחלטת – ללא קבלת מלח ומינרלים וסירוב לכל בדיקה רפואית, שנמשכה 55 ימים. הוא נעצר פעם נוספת, ופתח בשביתת רעב ב-5 בפברואר 2023, ולאחר שנמשכה 86 ימים הוא נפטר ב-2 במאי 2023.
בשנת 2012 פתח סאמר עיסאווי, ממשוחררי עסקת שליט שנעצר עקב יציאה מהתחום המוניציפלי של ירושלים בניגוד לתנאי שחרורו, בשביתת רעב שנמשכה, לסירוגין, 210 ימים – עד אפריל 2013. בסיומה הגיע העציר, שמצבו הידרדר עד סכנת חיים מיידית, לפשרה עם ממשלת ישראל לפיה יפסיק את שביתת הרעב וישוחרר ממעצרו 8 חודשים אחר כך
איימן שרואנה שאף הוא נעצר במעצר מנהלי לאחר שחרורו בעסקת שליט הפסיק שביתת רעב ארוכה בחודש מרץ 2013 בהסכם על פיו הוגלה לרצועת עזה
מחמוד אל-סרסק, כדורגלן מעזה שנעצר ב-2009 בדרכו למשחק בג'נין שבת רעב במשך כשלושה חודשים עד ששוחרר ביוני 2012. לטובת שובת הרעב התערב אריק קנטונה ומזכ"ל פיפ"א, ג'וזף בלאטר שפנה בעניינו לאבי לוזון, מזכ"ל ההתאחדות לכדורגל בישראל
הנא שלבי, משוחררת עסקת שליט שנעצרה מחדש במעצר מנהלי, שבתה רעב 44 ימים עד להסכם על פיו גורשה לעזה לתקופה של 3 שנים
 חסן ספדי, תושב שכם, נעצר ביוני 2011 ומעצרו המנהלי חודש פעמיים. בית המשפט הצבאי ובית המשפט העליון דחו את ערעוריו. חסן החל בשביתת רעב פתוחה ב-5 במרץ 2012 במחאה על מעצרו המנהלי וסיים את שביתת הרעב לאחר 71 ימים, בעקבות ההסכם לפיו הוא וארבעה שובתים נוספים ישוחררו בתום תקופת הצו המנהלי שבתוקף. ביוני 2012 חודש צו המעצר המנהלי נגדו בניגוד להסכם. עם חידוש מעצרו המנהלי, חידש ספדי את שביתת הרעב, שלושה שבועות לאחר סיום שביתת הרעב הקודמת ושבת רעב במשך 93 ימים נוספים, עד לשחרורו המובטח ב-30 באוקטובר 2012.
 ב-2 במאי 2013 הורה בית המשפט הצבאי לערעורים על שחרור מוקדם של שני עצירים מנהליים: ג'עפר עז-אלדין וטארק קעדאן מג'נין ששבתו רעב במשך 90 יום
 ב-24 באפריל 2014 פתחו כ-80 עצירים מנהליים (מתוך כ-190) בשביתת רעב במחאה על מעצרם. ב-8 במאי 2014 הצטרפו לשביתה כ-25 עצירים מנהליים נוספים וכן וכמה אסירים, בתאריך 11 במאי 2014 נמנו כ-130 שובתים. שירות בתי הסוהר העביר עצירים שובתי רעב מכלא עופר לכלא רמלה שם נכלאו בבידוד, שובתי הרעב בכלא קציעות הועברו לבידוד באוהלים. ב-1 ביוני היו 70 עצורים שובתי רעב מאושפזים בבתי חולים וכ-200 אסירים נוספים שבתו בבתי הסוהר. שביתת הרעב הסתיימה ב-25 ביוני 2014 לאחר ששירות בתי הסוהר הסכים לבטל את הקנסות שהטיל על השובתים ולהחזיר אותם לאגפים שמהם הוצאו. בעקבות שביתת הרעב התקיים דיון ציבורי סביב האפשרות של הזנה בכפייה של שובת הרעב.
 ב-18 ביוני 2015 פתח מוחמד עלאן בשביתת רעב. כעבור חודשיים התדרדר מצבו הרפואי ובג"ץ הורה להקפיא את מעצרו. כעבור חודש שוחרר מבית החולים, נעצר בצו מנהלי חדש, וחידש את שביתת הרעב.

 תמיכה פלסטינית באסירים 

עד שנת 2014 קיבלו האסירים הביטחוניים הפלסטינים הכלואים בישראל תמיכה כספית מהרשות הפלסטינית. בשנת 2013 העבירה הרשות כ-4% מתקציבה לצורך זה. כל אסיר תוגמל בקצבה הנעה בין 1400 ש"ח לחודש לאסיר חדש, ועד 12,000 ש"ח בחודש לאסיר המרצה יותר מ-30 שנה. תמיכה זו ספגה ביקורת מצד ישראל שטענה כי מדובר בהסתה נגד ישראל ועידוד הטרור. לדברי זאב אלקין "שכר המחבלים" גבוה פי ארבעה משכר שוטרי הרשות, מה שהופך את האסיר לבעל המשרה הציבורית הנחשקת ביותר לצורך מימון משפחתו.

בשנת 2014 החליטה הממשלה הפלסטינית לבטל את המשרד לענייני אסירים, והקימה במקומו את "הרשות הלאומית לטיפול באסירים ובעצירים", בהתאם לבקשת ישראל וגורמים מערביים שהתנגדו לסיוע כספי לאסירים מתקציב הרשות. רשות זו היא חלק מאש"ף, איננה ממומנת על ידי תורמים בין-לאומיים ופועלת באופן עצמאי מממשלת הרשות.

במאי 2019 במסגרת חשיפה של ארגון לביא את הרשימות אותם קיבל במסגרת בקשת חופש מידע עלה מהתשובות כי הרשות הפלסטינית ממנת מדי חודש לכל אסיר תושב הרש"פ בשב"ס 400 שקלים לרכישת מוצרים בחנויות המכר בבתי הכלא.

 שחרור אסירים ביטחוניים 

השב"כ מעורב בקבלת החלטה על קיצור תקופת המאסר של אסירים ביטחוניים, ובדרך כלל אין מקצרים שליש על התנהגות טובה. שחרורם של אסירים ביטחוניים מתבצע בתום תקופת מאסרם או באחד משני מצבים ייחודיים לאסירים אלה: עסקת חילופי שבויים, שבמסגרתה משוחררים אסירים ביטחוניים רבים בתמורה לשחרורם של ישראלים שנפלו בשבי או נחטפו למטרה זו, או מחווה של ישראל לרשות הפלסטינית.

דוגמאות בולטות לעסקאות שחרור אסירים ביטחוניים בישראל:
 "עסקת ג'יבריל", שבמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ביטחוניים שישבו בבתי כלא בישראל בתמורה לשחרור שלושה חיילי צה"ל שנתפסו בלבנון בידי ארגונו של אחמד ג'יבריל.
 עסקת שליט, שבמסגרתה שוחררו 1,027.
 עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (2023), שבמסגרתה שוחררו 240 אסירים ביטחוניים.
 הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025)

ועדת שמגר הייתה ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, אשר נתמנתה ביולי 2008 על ידי שר הביטחון אהוד ברק, לקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים, חטופים ונעדרים.

 לצפייה נוספת 
 "הביטחוניים" (2007), סרט תעודה מאת שמעון דותן

 ראו גם 
 מועדון האסיר הפלסטיני
 יום האסיר הפלסטיני
 דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
 הבריחה מבית הסוהר גלבוע
 פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע

קישורים חיצוניים

 חובות וזכויות אסירים ביטחוניים, באתר שירות בתי הסוהר
 ר/כ אילת וירצר (עריכה: סג"ד אורית שטצלר), אסירים ביטחוניים הכלואים בשירות בתי הסוהר (2004), 2007, באתר שירות בתי הסוהר
 יניב רונן, אסירים ביטחוניים בבתי-כלא בישראל, באתר הכנסת, 18 במאי 2009




 הערות שוליים 

*
קטגוריה:שירות בתי הסוהר
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני