צבא ממלכת ירושלים

ממוזער|אבירים צלבניים בקרב מול פרשים מוסלמים במהלך המצור על אנטיוכיה (1097–1098)
שמאל|ממוזער|250px|קרב בין צלבנים למצרים בדמיאט. מתוך כתב יד של מתיה פריס "כרוניקה מיורה" קורפוס קריסטי קולג' קיימברידג'
ממוזער|שני אירועים מההיסטוריה של ממלכת ירושלים. ברגיסטר (רצועה) העליון, הרוזן פיליפ הראשון מפלנדריה תוקף את העיר חארים שבסוריה. ברגיסטר התחתון, בלדווין הרביעי, מלך ירושלים מביס את צלאח א-דין בקרב גזר (מונז'יסאר).
ממוזער|ציור קיר בכנסייה גרמנית. פרש צלבני בשריון מלא רודף בדהרה אחר שני פרשים אויב קלים כשרומח בידו וחרב לצדו. הנרדפים חובשים מצנפת. אחד מהם מכוון את קשת שלו לעבר האביר.
ממוזער|ציור מודרני המתאר מורה דרך נוצרי מארוני המדריך אבירים צלבניים
צבא ממלכת ירושלים, היה המנגנון הצבאי שבאמצעותו נשמרה הריבונות הצלבנית בארץ ישראל ובחלקים מסוריה ובלבנון בהן שלטו המדינות הצלבניות. הצבא החל כגדודים של מסע הצלב הראשון והתבסס הצבא על עקרונות פיאודליים שרווחו באירופה בתקופת ימי הביניים, אך התפתח במסגרת גאוגרפית, דמוגרפית ואסטרטגית ייחודית, שחייבה התאמות מתמשכות למציאות של המזרח התיכון. בניגוד לממלכות אירופה, שבהן עמדו לרשות הכתר אוכלוסיות גדולות ומשאבים נרחבים, נשענה הממלכה על אליטה צבאית שלכל אורך ההיסטוריה של ממלכת ירושלים הייתה בגדר מיעוט אשר שלט ברוב מקומי שהיה מורכב מנתינים מוסלמי ונוצרי מזרחי. כתוצאה מכך היה הצבא שילוב של אבירים פרנקים שנלחמו בעיקר כחיל פרשים כבד, אליהם הצטרפו סרז'נטים חיל רגלים ויחידות טורקופולים שהיו פרשים קלים וכן שכירי חרב. צבא הממלכה תוגבר בכוחות עצמאיים של ההמסדרים הצבאיים שהעיקריים היו מסדר הטמפלרים ומסדר ההוספיטלרים שהפכו לעמוד תווך קבוע ומקצועי במערך ההגנה.

ההיסטוריה של ממלכת ירושלים מאופיינת בפעילות צבאית אגרסיבית, אינטנסיבית וללא הפוגה ובמקרים רבים ביוזמה צלבנית, הלחימה הייתה ברוטאלית וללא גבולות עד כדי כך שחוקר מודרני משווה אותה לחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, זאת כאשר כמעט כל הקרבות ובוודאי כל הקרבות הגדולים נערכו ביחסי כוחות שנטו באופן מוחלט לטובת אויבי צבא הממלכה. עוצמתו של הצבא לא נבעה ממספריו שתמיד היו בנחיתות מול הצבאות המוסלמיים אלא מאיכותו הטקטית, ממשמעתו ומרשת מבצרים צפופה שאפשרה שליטה גם בתנאים של נחיתות דמוגרפית.. לאורך המאה השתים עשרה והשלוש עשרה התמודד צבא הממלכה עם יריבים מוסלמיים משתנים ומאורגנים יותר ויותר ונדרש לשלב בין קרבות תנועה בשדות קרב פתוחים, לוחמת מצור והגנה מבוצרת, תוך תלות מתמדת בתגבורות ובסיוע כלכלי מאירופה במסגרת מסעי צלב. לפיכך היה צבא ממלכת ירושלים מסגרת קיומית של ישות מדינית זעירה ומבודדת, אשר שרידותה נשענה על איזון מתמיד בין יוזמה התקפית, הגנה מבוצרת וסיוע חיצוני מאירופה איזון שהופר סופית עם קריסת הממלכה בשלהי המאה השלוש עשרה.

רקע

לאחר שלוש שנים של קרבות בלתי פוסקים הגיע הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון (1096–1099) אל שערי ארץ הקודש וייסד את הנסיכויות הצלבניות הראשונות על חוף סוריה. בשנת 1099 נכבשה ירושלים ונוסדה ממלכת ירושלים הצלבנית. קומץ הצלבנים החל לבנות את המדינה הנוצרית-חילונית החדשה שהייתה במהותה צרפת שמעבר לים (צרפתית: Outremer). תקופה זו, המתועדת היטב יחסית לתיאור ההיסטורי של ארץ ישראל בימי הביניים, סוערת, רבת אירועים ובעלת חשיבות וזיקה לאירועים בני ימינו. ההיסטוריה של ממלכת ירושלים היא מסכת אינטנסיבית ואלימה במיוחד, גם על רקע ההיסטוריה של ארץ ישראל. מערכות צבאיות נועזות, כיבושים, ומפלות אירעו מדי שנה וכמעט ללא מנוחה או הפוגה. למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה ממלכת ירושלים לבסס עצמה ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם שנזקק לכל כוחו על מנת להתמודד ולבסוף להכחיד את המדינה הצלבנית.

בראשית ימיה נהנתה הממלכה הצלבנית משלטון ריכוזי חזק ויעיל. למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה הממלכה לבסס עצמה ככוח יציב ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם. בתהליך איטי ששורשיו באמצע המאה ה-12 החלה נסיגה איטית בכוחה של המלוכה, וסמכויות רבות עברו לידי האצולה הגבוהה. תהליך זה גבר והלך עד שבמאה ה-13 היה שלטונו של המלך סמלי בלבד. במקביל שינו תהליכים רחבי היקף את פני המזרח התיכון ואירופה ודחקו את ממלכת ירושלים לעמדה משנית. לבסוף הצליחו הממלוכים להחריב את המבצרים הצלבניים זה אחר זה והכריעו את המדינה הצלבנית, שסופה בא עם כיבוש עכו בשנת 1291.
המבנה הפיאודלי
הצבא של ממלכת ירושלים פעל במסגרת פיאודלית מובהקת, שבה הזיקה בין בעלות על קרקע לבין שירות צבאי הייתה מוגדרת כחובה משפטית-חוזית. היסוד הנורמטיבי של המערכת היה הענקת פייף מאת המלך או מאת אדון בכיר לוסאל, כנגד שבועת אמונים) והתחייבות לשירות צבאי. עיקר החובה התבטא במה שכונה במקורות הלטיניים “השירות החייב” כלומר מספר האבירים שכל ברון התחייב להעמיד לרשות הכתר, מצוידים בסוסים ובנשק ומלווים ובפמליה מתאימה, למשך פרק זמן קצוב מדי שנה. במתכונתו העקרונית היה זה שירות של ארבעים יום בשנה, בדומה לנוהג בצרפת, אך בניגוד לממלכות אירופה, תנאי החזית המתמשכת בארץ־ישראל הביאו לכך שהשירות הוארך בפועל או חודש מספר פעמים בשנה, ולעיתים הומר בתשלום כספי שאיפשר למלך לשכור לוחמים מקצועיים. כל ברונות גדולה חויבה במספר קבוע של אבירים, שנקבע בעת עיצוב המערך הפיאודלי במאה השתים עשרה ונחשב לחלק מן הזכויות והחובות היסודיות של הפיף. המספרים לא נגזרו בהכרח מגודל האוכלוסייה אלא מן המסגרת החוזית שנוצרה עם התגבשות הממלכה. משמעות הדבר הייתה שהצבא הסדיר של הממלכה התבסס על גרעין ידוע מראש של יחידות אבירים, שכל אחת מהן הייתה קשורה משפטית לאדון, ולא על גיוס כללי של כלל האצולה בכל עת. המלך היה רשאי לזמן את הוואסלים באמצעות הכרזה רשמית, ולעיתים באמצעות כינוס האספה העליונה (Haute Cour), שבה השתתפו בעלי הנחלות הבכירים. סירוב בלתי מוצדק להתייצב נחשב להפרת שבועת האמונים ועלול היה להביא להחרמת הפיף.

לצד שירות האבירים התקיימו חובות נלוות. הוואסל לא היה מחויב רק להופיע בעצמו, אלא גם להחזיק ציוד תקני סוס מלחמה, סוסי שירות, שריון מלא וכלי נשק ולדאוג לאחזקתם. הפיף שימש אפוא לא רק מקור הכנסה אלא גם בסיס כלכלי לתחזוקת הכשירות הצבאית. במקרים של מסע רחוק במיוחד או מצור ממושך, הוטלו על הוואסלים חובות נוספות, ולעיתים נדרשה הסכמת האצולה להרחבת השירות מעבר למקובל. במצבי חירום חריגים הופעל מנגנון של גיוס כללי שבמסגרתו נקראו גם מחזיקי פיפים משניים ואף בעלי קרקעות זוטרים לשירות. המערכת כללה גם הבחנה בין שירות אישי לבין העמדת מחליף. ווסאל רשאי היה, במקרים מסוימים, לשלוח אביר אחר במקומו, ובלבד שהלה עמד בדרישות הציוד והכשירות. גמישות זו אפשרה שמירה על המסגרת הכמותית של הכוח גם כאשר נסיבות אישיות מנעו השתתפות ישירה. עם זאת, אחריותו המשפטית של בעל הפיף נותרה בעינה. במקביל לשירות הפיאודלי התקיימו כוחות שלא השתייכו למערכת החוזית הישירה, כגון המיליציות העירוניות והמסדרים הצבאיים. ייחודה של המערכת הפיאודלית והמערכת הצבאית שנשענה על המערך השלטוני נבע מכך שהאצולה הצלבנית ממוצא אירופאי הייתה מיעוט דמוגרפי מצומצם. לפיכך נשמרה בקפדנות רשימת החובות של כל ברון, והאיזון בין המלך לברונים היה בעל חשיבות מעשית ולא עיונית בלבד. האסיזות של ירושלים שהיו קובץ חוקים בדיני משפט בממלכת ירושלים ובממלכת קפריסין. שיקפו מציאות זו בכך שעיגנו את זכויות הוואסלים ואת גבולות סמכותו של המלך. המלך לא היה רשאי להפקיע פיף או להטיל חובות חדשות בלא הליך משפטי תקין ובהסכמת האספה. מנגנון זה הבטיח יציבות פנימית, אך גם הגביל את יכולת הכתר להגדיל במהירות את היקף הצבא מעבר למסגרת שנקבעה. בפועל פעלה המערכת כצבא פיאודלי בעל מכסה קבועה יחסית של אבירים, הנתמכת באמצעים משלימים בעת הצורך, תוך שילוב בין חובות אישיות, זכויות קנייניות ומסגרת משפטית מוסדרת שאכפה את ההתייצבות והנאמנות.

צבא ממלכת ירושלים
ממוזער|ציורים המשחזרים את חלונות הזכוכית של קתדרלת סן-דניס המתארים קרבות של צבא ממלכת ירושלים
אחת התופעות היסודיות שמיוחדות לצבא ממלכת ירושלים היא שהחלוקה הדיכוטומית המקובלת בין צבא לחברה אזרחית אינה משקפת את המציאות החברתית והפוליטית של ממלכת ירושלים והתנועה הצלבנית שיצרה וקיימה אותה, תופעה שנבעה מן המעמד הדתי-אידאולוגי הייחודי של הלחימה הצלבנית. האידאולוגיה שיצרה את מסעי הצלב יצרה מסגרת חדשה שבה השתתפות בלחימה נתפסה כחובה דתית וכאמצעי לגאולה אישית. בשונה מן המודל האירופי הקלאסי, שבו השירות הצבאי היה מזוהה בעיקר עם שכבת האבירים הכפופה לחובות פיאודליות מוגדרת. עצם “נשיאת הצלב” יצרה זהות משותפת שהקיפה לא רק אבירים, אלא גם סרג’נטים, לוחמים רגלים, מתיישבים, עולי רגל ולעיתים אף בעלי מלאכה ואנשי מנהל. לפיכך, החברה בממלכת ירושלים לא התאפיינה בהפרדה חדה בין גוף צבאי מקצועי לבין אוכלוסייה אזרחית פסיבית, אלא במבנה שבו שכבות רחבות היו כרוכות, בדרגות שונות, במאמץ המלחמתי אם באמצעות שירות בפועל ואם בתמיכה לוגיסטית ומנהלית שנחשבה חלק מן הייעוד הצלבני הכולל. יש לראות בממלכת ירושלים “חברה לוחמת” במובן רחב: לא צבא נפרד מן החברה, אלא קהילה פוליטית-דתית שמרכיב ההגנה והלחימה היה חלק בלתי נפרד מהגדרתה העצמית. בכך הוא מערער על הקטגוריות החברתיות של צבא מול אזרחים שהייתה המאפיין באירופה. בממלכת ירושלים הלחימה הייתה גם חובה פיאודלית, גם שליחות דתית וגם יסוד מכונן של הזהות החברתית.

פיקוד ושליטה
שדרת הפיקוד של צבא ממלכת ירושלים לא הייתה מערכת היררכית ריכוזית באופן בו בנויים צבאות מודרניים, אלא מנגנון פיקודי גמיש שנועד לאזן בין סמכות מלכותית, זכויות האצולה וחובת תיאום מבצעי. יעילותו של צבא ממלכת ירושלים נבעה פחות ממספר לוחמיו ויותר מיכולתם של המלך, הקונסטאבל והמרשל לכפות לכידות טקטית על צבא פיאודלי הטרוגני הפועל בתנאי מלחמה מתמשכים.

מבנה הפיקוד של צבא ממלכת ירושלים התאפיין בשילוב בין הנהגה מלכותית לבין מערכת משרות צבאיות קבועות שנועדו לאפשר שליטה בצבא פיאודלי שאינו עומד דרך קבע תחת פיקוד אחיד. בראש המערכת עמד מלך ירושלים, אשר שימש מפקד העליון והיה אחראי לכינוס הצבא, לקביעת יעד המערכה ולקבלת ההכרעות האסטרטגיות, אך בפועל פעולת הצבא נשענה על שיתוף פעולה מתמיד עם האצולה הבכירה ועם נושאי משרה צבאיים מקצועיים. סמייל מדגיש כי החלטות צבאיות מרכזיות התקבלו לעיתים קרובות לאחר התייעצות עם המועצה של הממלכה, דבר המשקף את מגבלות הפיקוד המלכותי במסגרת הסדר הפיאודלי, שבו חובת השירות הייתה קשורה לזכויות הוואסלים ולא לציות מוחלט לפקודה מרכזית. מצב זה ניכר בדיונים שנערכו לפני מערכות נגד צלאח א־דין, כאשר עמדותיהם של אדונים גדולים יכלו להשפיע ישירות על תנועת הצבא ועל אופן הפעלתו. בכפיפות למלך פעלו בעלי התפקידים הצבאיים העליונים, ובראשם הקונסטאבל, שהיה למעשה המפקד הצבאי הראשי של הממלכה. תפקידו כלל ארגון הכוחות הפיאודליים, פיקוח על חובת השירות הצבאי, הנהגת הצבא בהיעדר המלך ולעיתים אף פיקוד ישיר על אגפים או דיוויזיות בשדה הקרב. לצדו פעל המרשל, שתפקידו היה אופרטיבי ומעשי יותר: סידור היחידות במערך הקרב, שמירת הסדר במסע ובמחנה, פיקוח על המשמעת והבטחת עמידת האבירים במסגרת הטקטית שנקבעה. הצלחת צבא ממלכת ירושלים הייתה תלויה ביכולת לשמור על מערך סגור ומשמעת קפדנית, במיוחד במהלך תמרון של לחימה בתנועה, מצב שחייב מערכת פיקודית המסוגלת לאכוף פקודות גם מול לחץ טקטי כבד ונטייה טבעית של אבירים לפעולה עצמאית. הפיקוד בשדה הקרב היה אפוא רב־שכבתי: המלך או המפקד העליון מוקם בדרך כלל במרכז הכוח כדי לשמור על שליטה כוללת, בעוד מפקדים בכירים ובהם הקונסטאבל, המרשל ואצילים בעלי מעמד ותוארי אצולה קיבלו אחריות על חלוקות הצבא השונות כגון חלוץ, מרכז ומשמר אחורי. חלוקה זו אפשרה שליטה בצבא המורכב מיחידות בעלות נאמנויות שונות, לרבות כוחות פיאודליים, מסדרים צבאיים ויחידות מקומיות. .

אחד השלבים ההכרחיים לפני כל עימות היה חלוקת הצבא למספר גייסות המסודרים מראש בסדר קרבי קבוע, בדרך כלל חלוץ, מרכז ומאסף, שכל אחד מהם הופקד בידי אדון פיאודלי בכיר או מפקד מנוסה. ארגון זה אפשר שליטה בכוח רב־לאומי וחסר משמעת אחידה, והחליף למעשה מנגנון פיקוד מקצועי קבוע שלא התקיים בצבאות ימי הביניים. הפיקוד הקרבי נשען אפוא על נאמנות אישית ועל אחריותם של אדונים מקומיים לפקודיהם, בעוד המלך או נציגו שמרו על פיקוד כללי ותיאום בין האגפים.

יחסי הפיקוד בין מלכי ירושלים לבין המסדרים הצבאיים אופיינו במתח מובנה בין סמכות טריטוריאלית לבין עצמאות מוסדית בינלאומית. המסדרים לא היו כפופים לחלוטין לכתר המקומי, משום מעמדם העצמאי ומחויבותם לכס הקדוש ולא למערכת של הממלכה. בשל כך יכלו מנהיגי מסעות צלב וכוחות חיצוניים, ובכללם המסדרים, לגלות מידה פחותה של כפיפות לשלטון המלכותי המקומי מכפי שהיה מקובל בממלכות אירופיות רגילות. מצב זה השפיע גם על הפיקוד הצבאי, שכן כוחות המסדרים פעלו לעיתים במסגרת הצבא המלכותי אך שמרו על שרשרת פיקוד פנימית עצמאית ועל יכולת פעולה נפרדת בהתאם לשיקוליהם האסטרטגיים. התוצאה הייתה מערכת פיקוד שבה המלך שימש מפקד עליון דה פקטו בעת מערכה משותפת, אך ללא שליטה אדמיניסטרטיבית מלאה בכוחות המרכזיים ביותר של הממלכה. .

הרכב הצבא
במאה השתים־עשרה התקיימו המדינות הצלבניות במרחב דמוגרפי ואתני מורכב, מציאות זו השפיעה ישירות על אופיים של הצבאות במדינות הצלבניות. צבא ממלכת ירושלים לא היה גוף הומוגני, אלא צבא שבוא שירתו יחד צלבנים אירופאיים, צלבנים ילידי הארץ, ארמנים, סורים ונוצרים דוברי ערבית, ולעיתים אף שכירי חרב דוברי טורקית. רבים מן הצלבנים עצמם היו כבר בני דור שני ושלישי ליישוב המקומי, תוצר של נישואי תערובת והשתלבות חברתית, ולעיתים לא הכירו את אירופה אלא כסיפור רחוק לפיכך, הן בממלכת ירושלים הן בנסיכות אנטיוכיה ובשאר הישויות המדיניות, לא תאמו הצבאות את הדימויים הפשטניים של עימות בין שני מחנות דתיים אתניים אחידים, אלא שיקפו מציאות צבאית גמישה, פרגמטית ורב תרבותית.
דמוגרפיה

התפיסה המקובלת המזהה את המלחמות במזרח התיכון בתקופת מסעי הצלב כעימות בין כוחות אירופיים לבין צבאות מוסלמיים, אינה משקפת את המציאות המורכבת של התקופה. במרחב בו התקיימה ממלכת ירושלים הצלבנית לא התקיימה זיקה פשוטה בין אוכלוסייה אזרחית, שלטון והזרוע הצבאית. במקרים רבים היו אלה שלוש קבוצות מובחנות זו מזו מבחינה אתנית, דתית ופוליטית. אוכלוסיות מקומיות גדולות, כגון במצרים ובארץ ישראל, עברו תהליכים מורכבים שבמהלכם עימותים צבאיים היו מנוהלים על ידי אליטות וצבאות מקצועיים והקשר בין גודל אוכלוסייה לבין היקף צבא היה לעיתים כלכלי בלבד, במובן של יכולת מימון שכירי חרב, ולא דמוגרפי. בהתאם לכך, צבאות מוסלמיים הורכבו לא אחת מלוחמים זרים טורקים, כורדים, ארמנים ואחרים ולעיתים אף כללו נוצרים במספרים ניכרים. בדומה לכך, גם בצבאות הצלבניים שירתו מוסלמים כבעלי ברית, שכירי חרב או כוחות עזר. המציאות הצבאית באזור נשענה על קבוצות אתניות ודתיות שונות במובהק, ולא תאמה את החלוקה הבינארית הפשוטה של “אירופים נוצרים” מול “מוסלמים מקומיים”. מצוקת כוח האדם של המדינות הצלבניות נבעה פחות מבידוד דתי או מדיכוי שיטתי של האוכלוסייה המקומית, ויותר ממבנה דמוגרפי־צבאי ייחודי לאזור כולו, שבו שליטים, נתינים ולוחמים השתייכו לעיתים לקבוצות שונות. צבא ממלכת ירושלים והמדינות הצלבניות ויריביהם המוסלמים כאחד היו תוצר של מערכות גיוס, שכירות והתיישבות מורכבות, ולא של זיקה לאומית פשוטה בין ישות מדינית לצבא המשרת אותה. בתוך הקשר זה בולט במיוחד משבר כוח האדם הממשך של המדינות הצלבניות. משבר זה היה נוכח מיד לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1099 שלאחריו עזבו רוב משתתפי המסע הראשון את הארץ, והותירו אחריהם שלד של מדינה דלה באמצעים ובכוח אדם. בשנים הראשונות סבלו השליטים הצלבנים ממחסור חמור בלוחמים, ובייחוד בפרשים כבדים, ונאלצו להסתמך על גיוס מתמשך מן המערב לצד מאמצים לארגן התיישבות קבע. גם בהמשך המאה השתים־עשרה נותרה בעיית כוח האדם כרונית, והדבר השפיע על דפוסי החקיקה והחברה: השירות הצבאי הוטל על כלל האוכלוסייה של ממלכת ירושלים, ואף אנשי כמורה הורשו לשאת נשק בעת חירום. החברה הצלבנית התנהלה אפוא במסגרת של כוננות מתמדת, שבה ההגנה על היישובים חייבה השתתפות רחבה ככל האפשר של גברים כשירים. עם זאת, ההסבר המקובל שלפיו המדינות הצלבניות סבלו מנחיתות מספרית בשל היותן משטר זר ומדכא, מבודד ומנוכר לרוב מוסלמי עוין, הוא פשטני. מחקרים עדכניים מצביעים על כך שבחלקים נרחבים של שטחי ממלכת ירושלים הייתה האוכלוסייה הנוצרית המקומית עדיין רוב יחסי גם לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. היחסים בין השלטון הקתולי "לטיני" של ממלכת ירושלים לבין הקהילות הנוצריות המקומיות: יוונים-אורתודוקסים, ארמנים, סורים ואחרים היו מורכבים ולעיתים מתוחים, אך בדרך כלל התבססו על שיתוף פעולה פרגמטי. אף האוכלוסייה המוסלמית לא פעלה כגוש אחיד של התנגדות מתמדת, ובאזורים רבים התקיימו יחסים שהיו מבוססים על עיבוד הקרקע יציבים יחסית. במהלך המאה השתים־עשרה התפתחה התיישבות צלבנית כפרית נרחבת, שהשתלבה במרקם המקומי בשיתוף פעולה עם הקהילות הנוצריות המקומיות.

ארמנים

במדינות הצלבניות הצפוניות תפסו הקהילות הנוצריות המקומיות מקום מרכזי במערך הדמוגרפי והצבאי, ובולטת במיוחד תרומתה של הקהילה הארמנית. עוד בטרם הגעת הצלבנים התקיימה לארמנים זהות דתית ופוליטית מובחנת, ולעיתים מתוחה ביחס לאימפריה הביזנטית. ניסיון זה תרם להתפתחות שכבה של לוחמים מקצועיים ואצולה צבאית מקומית. עם כינון רוזנות אדסה ולאחר מכן יתר המדינות הצלבניות נוצר מפגש הדוק בין האליטה הצלבנית לבין האליטה הארמנית, שהייתה מרכיב דמוגרפי מרכזי באזורים אלו. בשל מיעוט יחסי של צלבנים אירופאיים, ובעיקר באדסה, היו נישואי תערובת בין האליטה האירופאית לאצולה ארמנית. זו הייתה תופעה רווחת, וחלק משליטי ממלכת ירושלים נשאו נשים ממוצא ארמני. שילוב זה לא היה סמלי בלבד, אלא שיקף השתלבות עמוקה של הארמנים במנגנוני השלטון והצבא. תרומתם הצבאית של הארמנים הייתה משמעותית במיוחד על רקע מציאות אזורית שבה אוכלוסיות רבות עברו תהליכי דה־מיליטריזציה ממושכים. לוחמים ארמניים השתלבו מיידית במערך ההגנה של המדינות הצלבניות. ארמנים שירתו הן כאבירים שכירי חרב, חיילים רגליים וקשתים ולעיתים תפסו עמדות פיקוד בכירות. מקורות בני התקופה מלמדים כי אבירים ארמנים נחשבו בעלי מעמד וערך כלכלי גבוה דבר המעיד על מקומם המרכזי באליטה הצבאית. עדויות במקורות הצלבניים מלמדות על נוכחותם של אבירים ולוחמים ארמנים בגליל, בקיסריה ובירושלים, אזורי הספר, ובייחוד גבול הגליל מול דמשק, גלי פליטים ארמנים מאזורים שנכבשו בידי כוחות מוסלמיים במאה השתים־עשרה מצאו מקלט בערי ממלכת ירושלים, וחלקם השתלבו לא רק במרקם האזרחי אלא גם במיליציות העירוניות ובכוחות הצבא. נוכחותם בירושלים ערב כיבושה בידי צלאח א־דין בשנת 1187 הייתה משמעותית דיה כדי להיזכר במקורות המוסלמיים בהקשרי כופר ופדיון שבויים, עובדה המצביעה על משקלם המספרי והחברתי. לצד כוח אדם לוחם סיפקו הארמנים גם מומחיות צבאית ייחודית. באזור המצוי במצב של מלחמה כמעט מתמדת התפתחו בעלי מקצוע מיומנים בתחומי ההנדסה הצבאית והפעלת מכונות מצור. ארמנים נמנו עם מומחים אלו, ושירותיהם הוערכו עד כדי הענקת שכר ומעמד גבוהים במיוחד. עצם קיומה של שכבת מומחים מקצועיים מעיד על רמת ארגון וניסיון מצטברים ועל השתלבותם של הארמנים בשוק צבאי אזורי שבו פעלו כשכירים מבוקשים וכבעלי שם. מעבר להיבט המספרי והמקצועי, חשובה במיוחד מידת הזדהותם של הארמנים עם שדרת השלטון של ממלכת ירושלים. על אף שהיו בני קהילה אתנית ודתית מובחנת, הם נטלו חלק פעיל בהגנת המדינות הצלבניות. לעיתים שימשו כמרכיב מרכזי בכוחות הפרשים והרגלים, ובקרבות מסוימים היוו חלק ניכר מן הכוח שכונה במקורות “פרנקי”. דפוס זה מלמד כי הזיהוי בין “צלבנים” לבין לוחמים מערב־אירופים בלבד מטעה, שילובם העמוק במנגנוני השלטון, באצולה ובצבא מדגיש כי המדינות הצלבניות לא התבססו על מיעוט זר מבודד, אלא על שותפות מורכבת בין אליטה צלבנית קתולית לבין קהילות נוצריות אזוריות בעלות מסורת צבאית וניסיון מקומי רב.
יוונים אורתודוקסים

האוכלוסייה היוונית־אורתודוקסית בארץ ישראל ובסוריה הייתה רכיב מרכזי במאגר כוח האדם שעמד לרשות צבא ממלכת ירושלים. קהילות אלו, שהוסיפו להתקיים ברציפות גם תחת שלטון מוסלמי, היו פרושות בערים הראשיות, בערי החוף ובאזורים כפריים, לרבות אזורי ספר ועבר הירדן. מבחינה צבאית, חשיבותן נבעה הן מהיקפן המספרי והן מפריסתן הגאוגרפית: הן סיפקו כוח אדם מקומי זמין להגנת ערים, מצודות ויישובי גבול, והשתלבו במיליציות עירוניות ובמערכי הגנה אזוריים. באזורים שבהם היוו רוב מבין האוכלוסייה הנוצרית המקומית, ובעיקר בשטחי ממלכת ירושלים, היה לשילובן משקל ישיר ביכולת להחזיק קווי ביצורים ארוכים ולהבטיח שליטה מתמשכת במרחב. בניגוד לטענה כי הקהילות המקומיות העדיפו את השלטון המוסלמי, מן ההיבט הצבאי ניכרת מגמה של שיתוף פעולה פרגמטי עם ממלכת ירושלים. במציאות של איום חיצוני מתמיד, היה לשלטון הצלבני היה אינטרס ברור לחזק את ההתיישבות הנוצרית המקומית כבסיס לגיוס ולהגנה, והקהילות מצדן הפיקו תועלת מיציבות יחסית ומחידוש מוסדותיהן. מדיניות הכתר הירושלמי מאמצע המאה השתים־עשרה, שכללה עידוד התיישבות ושיקום מוסדות כנסייתיים באזורים אסטרטגיים כגון אשקלון לאחר כיבושה בשנת 1153 בידי אמלריך הראשון, מלך ירושלים, נועדה בין היתר להבטיח נוכחות אוכלוסייה נאמנה המסוגלת לשאת בנטל ההגנה המקומית ולחזק את אחיזת השלטון באזורי גבול. .

מבנה הצבא
ממוזער|אבירים צלבניים מובלים על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה בהסתערות כנגד חיילים בצבא מוסלמי.
הצבאות בימי הביניים, ובכללם הצבא הצלבני, היו שיקוף ישיר של המבנה הדמוגרפי, הריבוד החברתי והאתוס של החברה שממנה צמחו. הצבא הצלבני שמר על זיקה הדוקה למסורת הצבאית האירופית לאורך כל שנות קיומה של הממלכה, הן בשל הקשר הרציף עם האצולה באירופה והן בשל ההתאמה היעילה של שיטות הלחימה המערביות לאתגרי המזרח. בבסיס צבא ממלכת ירושלים עמדו האדונים שבראש המבנה השלטוני הפיאודלי, אבירים רכובים החייבים בשירות צבאי תמורת קרקעות. על פי רשימותיו של ז'אן ד'איבלין מנתה מצבת הכוחות של הממלכה בשנות השבעים של המאה ה-12 כ-647 עד 675 אבירים. אף שמספר זה נראה קטן במונחים מודרניים, יש להבין את האביר הימי-ביניימי כ"יחידה צבאית" עצמאית, שלאחר המגע הראשוני בשדה הקרב, התפרקה המסגרת היחידתית לדו-קרבות אישיים שבהם באו לידי ביטוי מיומנותו וחימושו הכבד של האציל. לצד גרעין האבירים הפיאודלי, התבסס הצבא על כוחות נוספים שהעניקו לו נפח וגמישות. אלו כללו סקוויירים (נושאי כלים) ומלווים חמושים שעמדו לרשות הברונים הגדולים, וכן גוף משמעותי של חיילים בשכר. חיילים אלו לא היו "שכירי חרב" מקצועיים במובן המודרני, אלא לרוב עולי רגל שבחרו להישאר בארץ הקודש לאחר השלמת נדרם, או תושבי ערי החוף (כמו עכו וצור) שחיפשו מקור פרנסה עם הצטמצמות גבולות הממלכה במאה ה-13. גיוסם של כוחות אלו היה תלוי ישירות במשאבים הפיננסיים של הכתר והברונים, אשר נסמכו לא פעם על תרומות ומענקים מיוחדים שנשלחו מאירופה על ידי מלכים והאפיפיור. מערכת זו, שהייתה שמרנית מיסודה וסולדת מחידושים טכנולוגיים מהירים, הוכיחה עמידות מרשימה לאורך מאתיים שנה של עימות מתמיד מול הצבאות המוסלמים.

לצד האבירים ושכירי החרב עמדה לרשות הממלכה גם מסגרת של יחידות חיל רגלים משמעותית ופרשים שאינם בני אצולה. מקומו של חיל הרגלים היה מרכזי במערך הצלבני, והמקורות מתארים את הכוחות הקלים, רגליים ורכובים כאחד, במונח סרג׳נט הביטוי סרג׳נט א שבל (בצרפתית: serjant à cheval) מצביע במפורש על פרשים ממוצא לא-אצילי, אך השימוש במונח לבדו אינו מלמד בהכרח על אופן לחימתם המדויק. גיוס ה סרג'נטים התבצע על בסיס פיאודלי, אף שמנגנון הגיוס המדויק אינו ברור דיו. מהרשימות שערך ז'אן מאיבלין עולה כי למעלה מחמשת אלפים סרג'נטים חבו שירות לכתר מטעם מוסדות כנסייתיים וערים בממלכה, חובה שאינה נזכרת במפורש ברישומים הצלבניים ועל כן מסתבר שהייתה נהוגה מכוח נוהג והערכה כלכלית של יכולת הנשיאה בנטל. מוסדות כנסייתיים החזיקו בנחלותיהם כשהם פטורים משירות צבאי ישיר, אך בפועל תרמו כוח אדם באשר לאדוני הערים, אין בידינו הסבר משפטי מספק למקור חובתם.
מקור כוח אדם נוסף היה הקריאה כללית לנשק בשעת סכנה חמורה. במסגרת זו התייצבו כל הווסאלים, גם אלה שלא חבו בשירות סדיר, וכן כל אדם כשיר לנשק בתחומי הממלכה. איכותם הצבאית של כוחות אלו לא הייתה מן הגבוהות, אולם בשעת חירום מילאו תפקיד חשוב, בייחוד כמיליציות עירוניות כאשר חיל המצב יצא להשתתף בקרב. החל משנות השלושים של המאה השתים עשרה המסדרים הצבאיים קיבלו תפקיד מרכזי בכוח הצבאי של הממלכה. הם תפסו מקום מכריע בהגנת הספר ובהחזקת מצודות, לרבות אחריות על חיל המצב והאספקה. יכולתם להעמיד כוחות בהתראה קצרה ולהשלים אבדות באמצעות משאבים אירופיים הפכה אותם לגורם חיוני. בהזדמנויות חריגות, כגון מסע אמלריך למצרים, יכלו ההוספיטלרים לבדם להעמיד מאות אבירים וטורקופולים, מספרים המתקרבים לפוטנציאל הגיוס הפיאודלי של הממלכה כולה. בשגרה הוערך כוחו של כל מסדר בכשלוש מאות אבירים, עם זאת, לוחמי המסדרים לא היו כפופים ישירות להוראות הכתר אלא להוראות ראשי המסדר שאמנם עמדו לצד הממלכה אך מעצם מעמדם השפיעו על קביעת המדיניות. בסך הכול מנתה הממלכה כאלף ומאתיים אבירים ולמעלה מעשרת אלפים סרג'נטים כוח שאינו מבוטל להגנה ואף להתרחבות. מגבלותיה לא היו צבאיות גרידא אלא דמוגרפיות: אף שכיבושים היו אפשריים, ואף בוצעו בעבר הירדן, בדמשק ואף במצרים לא היה די כוח אדם לשימור שלטון צבאי ממושך, קל וחומר להתיישבות. מושג "ההגנה" במציאות הצלבנית חרג מהגנת גבולות גרידא וכלל שליטה וניהול של שטחים פנימיים. פלישות מוסלמיות, גם ללא קרב מכריע, גרמו להרס יבולים ולפגיעה בבסיס הכלכלי. מנגד, קרב מכריע עלול היה להמיט אסון. במציאות זו מילאו הטירות והערים המבוצרות תפקיד יסודי בתפיסה האסטרטגית: כל עוד לא עלה בידי הפולש לאחוז במצודות ובערים, היה נאלץ לסגת, והשליטה הצלבנית נותרה על כנה חרף נזקים כלכליים כבדים.

דוקטרינת הלחימה עוצבה על רקע איזון עדין זה. כדי להתייצב מול פלישה נאלץ צבא ממלכת ירושלים לרוקן את טירותיהם ועריהם מכל גבר כשיר, לעיתים לא נותר אף חיל מצב סמלי. תבוסה בשדה הותירה את המבצרים חסרי מגן, כפי שאירע לאחר קרב קרני חיטין, שבעקבותיו נכנעו ערים ומצודות בזו אחר זו. מכאן נבעה ההתלבטות התכופה בין יציאה למערכה נועזת לבין הימנעות זהירה, שנבעה מהערכת סיכונים מחושבת בהתאם לנסיבות ולדפוסי הלחימה של היריב. חרף עדיפות מספרית מוסלמית, נהנו הצלבנים מיתרון בהיותם כוח מקומי ומגובש, בעוד הצבאות המוסלמיים היו הטרוגניים ומגויסים ממרכזים מרוחקים כגון מצרים או דמשק, ולעיתים כללו גם כוחות מצפון סוריה וממסופוטמיה. לכידותם הייתה מוגבלת, עונת הלחימה קצרה, ורוב המסעות נמשכו שבועות ספורים, על כן נטו הצלבנים להימנע מקרב כאשר נחיתותם המספרית בלטה ולהמתין להתפוררות היריב. במהלך שנות העימותים בין ממלכת ירושלים לישויות המדיניות המוסלמיות הבינו השליטים המוסלמים כי הכרעת השלטון הצלבני מחייבת השמדת מצודות וערים מבוצרות. צלאח א־דין עיצב קו זה, ויורשיו, ובהם שליטי דמשק, יישמו אותו בשיטתיות. בהמשך פעלו הממלוכים, ובראשם ביברס, לבידוד ערי החוף ולהחרבת ביצוריהן כדי למנוע בסיסי נחיתה עתידיים. שינוי אסטרטגי זה הביא להיפוך במדיניות הצלבנית במאה השלוש־עשרה: הפניית מסעי הצלב למצרים נבעה מצורך אסטרטגי – שבירת הכוח המוסלמי מבסיסו כדי לאפשר השתקעות מחודשת בארץ הקודש. אף שהושגו הישגים במסע הצלב החמישי ובמסע הצלב השביעי, כשלים צבאיים ודיפלומטיים מנעו מימושם. לאחר מכן איבדה הממלכה את היוזמה ונאלצה להסתגר ברצועת החוף, לחזק ביצורים ולהמתין להתקפות שיטתיות ערי החוף נפלו בזו אחר זו במצורים קצרים יחסית, עד לנפילת עכו בשנת 1291, שסימלה את קיצה של הנוכחות הצלבנית המדינית בארץ הקודש.
אבירים
ממוזער|כתב יד מהמחצית הראשונה של המאה ה-13, אביר צלבני בדרכו לארץ הקודש לבוש בשריון קשקשים מלא המכסה את כל הגוף, רומח ארוך וחרב אבירית. נושא הכלים שלו מחזיק קסדה גדולה.
ממוזער|החותם של הנרי השני, מלך אנגליה כפרש בשריון גוף מלא, נושא חרב ארוכה, קסקה חרוטית ומגן "עפיפון"
ממוזער|חותם של ריצ'רד הראשון "לב הארי" עם דמות של פרש לבוש שריון שרשראות ונושא חרב אבירית
האבירים היוו את האליטה החברתית והצבאית של ממלכת ירושלים הצלבנית ונחשבו לכוח ההכרעה המרכזי בשדה הקרב. מספרם היה קטן בתוך צבא ממלכת ירושלים אך השפעתם הצבאית והסמלית הייתה גדולה במיוחד, ולצד עוצמתם התקיימה גם פגיעות מבנית: יעילותם הייתה תלויה בתנאי הפעלה מתאימים, בתיאום עם יתר הכוחות ובהגנה מתמדת, שכן ללא תמיכה עלולים היו להפוך לכוח מוגבל ואף חסר תועלת. האבירים הוכשרו ללחימה הן כרוכבים והן כלוחמי רגלים משוריינים, והשתמשו במגוון כלי נשק ובהם רומח להסתערות, חרב או אלה ללחימה מטווח קרוב, יתרונם הייחודי התבטא ביכולת לבצע הסתערות רכובה מרוכזת, שנחשבה לאמצעי היעיל ביותר להכרעת הקרב. העלות הכלכלית הגבוהה של אחזקת אביר שכללה סוס מלחמה, ציוד מלא ואימון מתמשך הגבילה מאוד את מספרם, וכלכלת הממלכות הצלבניות לא יכלה לתמוך בכמות גדולה דיה של לוחמים מסוג זה, משום כך נאכפו בקפדנות חובות השירות הפיאודליות, ואף אלמנות, זקנים או בעלי אחוזות בלתי כשירים נדרשו לממן מחליפים או להעביר ציוד וסוסים ללוחמים אחרים. רשימות השירות הפיאודלי מלמדות כי היקף השירות השתנה בהתאם לעושר האחוזה, מן הברוניות הגדולות שחויבו בעשרות ואף במאה אבירים ועד בעלי נחלות זעירות שסיפקו לוחם יחיד, ובסך הכול עמד הפוטנציאל התאורטי של ממלכת ירושלים על כמה מאות אבירים בלבד, כאשר בכלל המדינות הצלבניות יחדיו הגיע המספר לכאלפיים בקירוב. עם זאת, בפועל נוספו ליחידות הפיאודליות אבירים שלא נמנו ברשימות המשפטיות, כגון שכירי חרב, אבירים ללא נחלה ואבירים שהיו חלק מפליית המלך דבר שהגדיל את הכוח הזמין בשדה הקרב. חובת השירות הייתה תובענית במיוחד: בעת פלישה יכלו האבירים להיקרא לשירות ממושך כמעט רצוף, ולעיתים נדרשו להשתתף במסעות מעבר לגבולות הממלכה במשך חודשים רבים, עד גיל שירות רשמי של כשישים שנה, דבר שהכביד על שכבה חברתית מצומצמת שנדרשה ללחימה תכופה בתנאי מלחמה מתמשכת. חרף מתחים תקופתיים, סירוב לשירות נותר נדיר, שכן הישרדותם האישית והחברתית הייתה תלויה בשירות הצבאי עבור האדון הפיאודלי.

מבחינת ציוד וחימוש, האבירים ששירתו בצבא ממלכת ירושלים השתמשו בציוד דומה במידה רבה לעמיתיהם באירופה, ורוב כלי הנשק והשריון יוצרו עדיין מחוץ לגבולות הממלכה, בארצות אירופה. עיקר ההגנה התבסס על שריון שרשראות איכותי שנועד לפזר את עוצמת הפגיעה ולמנוע חדירה של חצים או מכות נשק, בשילוב בגד מרופד מתחתיו, קסדות ברזל ולעיתים שכבות הגנה נוספות לגפיים, לידיים ולרגליים. ההגנה הייתה כה יעילה עד שמקורות בני התקופה ציינו שיעורי קטל נמוכים יחסית בקרבות בין אבירים משוריינים. הקסדות התפתחו בהדרגה מדגמים חרוטיים בעלי מגן אף להגנות פנים רחבות יותר ואף למסכות פנים חלקיות, בעיקר בשל האיום המתמיד של ירי חיצים ואבני קלע לעבר שורות ההסתערות. המגן דמוי העפיפון סיפק שכבת הגנה נוספת לגוף ולרגל השמאלית, בעוד לבישת חליפת בד מעל השריון נועדה ככל הנראה להפחית את עומס החום בתנאי האקלים המקומיים, לשפר זיהוי חזותי בשדה הקרב ולחזק לכידות יחידתית וזיהוי אישי. החימוש ההתקפי כלל בראש ובראשונה רומח ארוך להסתערות, שלרוב נשבר במגע הראשון ולאחריו הוחלף בחרב אבירים או חרב ארוכה ולעיתים באלה ללחימה מתמשכת. המרכיב החשוב והפגיע ביותר במערכת הלחימה האבירתית היה סוס המלחמה. הסוסים, שהיו קטנים יחסית ולרוב בלתי משוריינים במאה השתים־עשרה, הפכו למטרה העיקרית של ירי האויב, שכן פגיעה בהם ניטרלה למעשה את האבירים והפכה אותם ללוחמי רגלים כבדים ואיטיים שאינם מסוגלים להתמודד התקפית עם פרשים קלים. עובדה זו עיצבה במידה רבה את הטקטיקה של הצבאות המוסלמים: ירי מרוכז לעבר הסוסים שימש אמצעי יעיל לנטרול כוח ההסתערות של אבירי צבא ממלכת ירושלים עוד בטרם הגיע למגע. לפיכך נדרש איזון מתמיד בין שמירת הסוסים לבין מניעת חדירת פרשי האויב לאגפים ולעורף, עד לרגע שבו ניתן היה להפעיל את ההסתערות המכרעת. בתוך מערכת לחימה זו נותרה הסתערות האבירים לב־לבה של העוצמה הצלבנית, אך הצלחתה הייתה תלויה בשילוב הדוק עם יתר מרכיבי הצבא ובהגנה מתמדת על המשאב היקר והפגיע ביותר הלוחם המשוריין וסוסו.

נושאי כלים
בצבא ממלכת ירושלים ובמסדרים הצבאים פעלו נושאי כלים, שנקראו "סקוואירים" (אנגלי: squires),הם היו כוח תמיכה במערך הלחימה של האבירים ומספרם היה לרוב גבוה ממספר האבירים, שכן כל אביר העסיק אחד או יותר מסייעים כאלה. מעמדם ותפקידם הצבאי היו שונים ותלויים במעמד החברתי ובניסיון אישי: חלקם היו אבירים מתלמדים, בעלי מעמד גבוה, וחלקם היו משרתים פשוטים. בעוד נושאי הכלים המתלמדים עברו הכשרה צבאית הדרגתית והשתתפו באופן פעיל בלחימה לצד אדוניהם, המשרתים קיבלו לרוב משימות פחות מוערכות אך חיוניות, כגון חיפוש מזון או טיפול בסוסים. עם זאת, רוב נושאי הכלים, השתתפו בלחימה כשהייתה בכך דרישה, ובכך תרמו כחלק מחיל הרגלים הקל או רכוב קל. לעיתים חברו מספר רב של נושאי כלים יחדיו כדי לפעול כיחידות, ולחפש מזון ומרעה עבור הצבא. משימות אלו הציבו אותם בסיכון להתקפות פתע מצד סיורי פרשים אויבים לפיכך היה מקובל להצמיד להם אבירים או חיילים חמושים כבדים יותר שישמשו כחיפוי והגנה במקרה של התקפה בחברה שבה הצבא היה תמיד במצב מחסור בכוח אדם, ציפו מהם לקחת חלק פעיל ככל האפשר במלחמה, כתמיכה ישירה לאביריהם ולפעילות הצבאית הכוללת. .
סרג'נטים
המונח “סרג’נט” תיאר מעמד חברתי בסיסי שכלל קבוצה רחבה של לוחמים בעלי מיומנויות ורמות מקצועיות שונות מאוד, החל במקצוענים שכירים או חיילי שכירים מערבית ומחלקים אחרים במזרח, דרך איכרים או תושבים עירוניים בעלי מוטיבציה אך מיומנות צבאית מוגבלת, ועד לעניים אורבניים שנקראו לרגעים אחרונים כדי להשלים מספרים. חובות הצבא של הסרג’נטים נרשמו, למשל, ברשימות ג’ון מאיבלין משנות ה־1180, ומדגישות כי הכנסיות והערים היו מחויבות לספק אלפי סרג’נטים (כ־5,000 בסך הכל) בהתאם ליכולתן הכלכלית והאדמתית, ולעיתים בשילוב שכירי חרב או מיליציה מקומית בעלת אימון צבאי חלקי. לא ברור אם סרג’נטים אלה נועדו לשירות פרשים או רגלים, אך ישנן עדויות לכך שחלקם רכבו בפועל, והיו מסוגלים למלא תפקיד כפרשים קלים ותומכים במערך של האבירים, בעיקר בשל המחסור המתמשך באבירים והקצב הגבוה של מלחמות הצלבנים מול כוחות מוסלמים. בצבא ממלכת ירושלים, הסרג’נטים הרכובים היוו את עמוד השדרה של חיל פרשים, ופעלו בשורות שמאחורי האבירים, יחד עם נושאי הכלים והטורקופולים הם מילאו את המאסה הדרושה כדי לנצל הסתערות מוצלחת ולהפוך פריצת דרך לקריסת אויב. סרג’נטים רכובים סיפקו גמישות תמרון רבה ושימשו לעיתים כ“רגלים רכובים” כלומר ירדו מסוסיהם ונלחמו כחיל רגלים במצבי חירום. במסדרים הצבאיים הסרג’נטים הרכובים היו מאורגנים היטב, חומשו וציודם מותאם לתפקידי תמיכה: שריון קל יחסית שהיה בדרך כלל חולצת עור מרופדת, שריון קשקשים ללא שרוולים, מכנסי שריון קלים ללא כיסוי לרגליים וקסדה פתוחה, על מנת להקל על שימוש בקשתות. אף על פי שעמדו לרוב בשורות האחוריות, סרג’נטים רכובים היו משתתפים פעילים בהסתערויות על מנת לספק את המסה הקריטית הדרושה להפוך את הפגיעה הראשונית של ההסתערות לפריצת דרך. בכך, יחד עם נושאי הכלים, הם היו חיוניים להשלמת ההסתערות ולשמירה על עוצמת חיל הפרשים של צבא הממלכה.
טורקופולים

הטורקופולים (Turcopoles) היו מרכיב יסודי, רחב־היקף ורב־תפקודי בזרוע הרכובה של צבאות המדינות הצלבניות במאה ה־12, ובלעדיהם קשה להסביר את יכולת ההישרדות וההצלחה היחסית של צבא ממלכת ירושלים במרחב שבו פעלו לרוב בנחיתות מספרית, כשהם מוקפים אויב ופועלים בתנאי שטח בלתי נוחים לכוחות כבדים. מקור המונח בצבא הביזנטי, שם ציין קשתים רכובים קלים ממוצא טורקי או מעורב, ושינה בהדרגה את ייחודו האתני והפך לכינוי פונקציונלי לפרשים קלים נוצרים, בעיקר קשתים רכובים, שגויסו מכל מקור זמין בשל היעדר מאגר עקבי של כוח אדם טורקי. בעוד שבצפון המדינות הצלבניות ניתן היה בתחילה להסתמך יותר על יסודות מקומיים או שכירי חרב, בדרום התרחב המונח לציון כל פרש קל נוצרי מתאים, ללא תלות במוצא. אף כי לעיתים תוארו ככוח עזר “ילידי”, בפועל מספרם היה גדול בהרבה מן המקובל במחקר הישן, ולעיתים היוו מחצית ואף רוב הזרוע הרכובה, כך שלא היו תוספת שולית אלא רכיב מבני של הצבא. ניסיונות מוקדמים להפעילם כיחידות עצמאיות בקו הקדמי, לשם חיפוי על אגפי האבירים ולאפשר הסתערות בלתי מופרעת, הוכחו ככושלים והביאו לשינוי תפיסתי: בהדרגה עוצב תפקידם ככוח תומך ומשלים, הפועל בדרגי העורף של ההסתערות ומשתלב במבנה הכללי של הקרב במקום לפעול בנפרד. לצד זאת מילאו טווח רחב של משימות אופרטיביות וטקטיות האופייניות לפרשים קלים: סיור, איסוף מודיעין, אבטחת תנועת הצבא, הצללת כוחות אויב, הטרדת קווי אספקה וטורים נעים, פעולה במארבים, וכן רדיפה והשמדת אויב לאחר שבירתו שלב שבו נגרמו לרוב עיקר האבדות. . תפקידים אלה סיפקו לצבא ממלכת ירושלים את הגמישות והתמרון שחסרו לו בשל משקלו הכבד ותלותו באבירים ובחיל רגלים מסיבי. אף כי לא יכלו להשתוות באיכותם ובמיומנותם לקשתים הרכובים הטורקים הנוודים בלחימה ישירה, תרומתם המצטברת יצרה גשר בין דפוסי הלחימה האירופיים והמזרחיים ואפשרה לצבאות הצלבניים להרתיע, לבלום או להגיע לשדה הקרב בתנאים משופרים. במקביל התקיימה חפיפה תפקודית ניכרת בינם לבין סרג’נטים רכובים, ולעיתים אף טשטוש מושגי בין הקטגוריות, במיוחד במסדרים הצבאיים שבהם רוכזו שניהם תחת פיקוד משותף לקראת הקרב. עם זאת, לטורקופולים נותרה זיקה מובהקת יותר למשימות סיור ופעולה עצמאית בטווחים רחוקים.

חייל הרגלים
ממוזער|ציור קיר מהמאה ה-13 המתאר חייל רגלי בשריון מלא ועם חרב אבירית ומגן "עפיפון"
ממוזער|חיילים צלבנים רגליים בשריון מלא עליו חליפת בד, חמושים בכידון ורומח, מגינים קטנים בצורת "עפיפון" קסדות חרוטיות קלות
חיל הרגלים במערב אירופה במאה ה־12 נחשב בדרך כלל לכוח נחות מבחינה חברתית וצבאית לעומת האליטה הרכובה: רוב החיילים בחיל הרגלים גויסו מקרב משרתי האבירים ופמליותיהם או ממיליציות עירוניות, ציודם היה בסיסי מעיל מרופד כשריון עיקרי, קסדת ברזל פשוטה, חנית או קשת, לעיתים אלה או נשק דומה. חייל הרגלים האירופאי פעל ללא לכידות יחידתית מובהקת ותוך יכולת תמרון מוגבלת. שכירי חרב וקשתים מקצועיים, ובעיקר קשתים בקשת מוצלבת, התקיימו אך היו יקרים ומועטים מכדי לשנות לבדם את פני הקרב. לעומת זאת, במדינות הצלבניות במזרח חל שינוי הדרגתי אך מהותי במעמדו ובאיכותו של חיל הרגלים, שנבע מן ההכרח המבצעי להתמודד עם פרשים קלים וקשתים רכובים מוסלמים: צבא אירופי ללא מסה משמעותית של חיילי רגלים חמושים בנשק לפגיעה מרחוק כגון קשתות, קלעים היה יעד פגיע במיוחד. תנאי הזירה המזרח תיכונית, חיזקו את מעמדם של בני השכבות הנמוכות, שהיו לרוב איכרים אריסים ובורגנים עירוניים בעלי אינטרס ישיר בהגנת הארץ, ואפשרו גם מימון גרעינים צבאיים חצי מקצועיים ותשלום להעסקת שכירי חרב. כבר מראשית התבססות ממלכת ירושלים ניכרה מגמת התמקצעות, כאשר ותיקי מסע הצלב הראשון היו לוחמים מנוסים ומצוידים יותר, ובהמשך השתפרה רמת המיגון עד כדי כך שמקורות מתארים לוחמים היכולים להמשיך להילחם ולשמור על מבנה גם תחת מטחי חצים צפופים. הקשת המוצלבת תפסה מקום מרכזי במערך זה: נשק בעל טווח וכושר חדירה גבוהים יחסית, קל ללימוד ומהיר להטמעה בהשוואה לקשת רגילה, ועל כן התאים במיוחד למיליציות עירוניות ולאיכרים מגויסים אד הוק. עם זאת, זמן הטעינה האיטי חייב לחימה במבנים ושיתוף פעולה קבוצתי, ירי במטחים והגנה צמודה של נושאי חניתות, שילוב שיצר מערך יעיל לבלימת פרשי אויב. תפקודו של חיל הרגלים הותנה בשילוב הדוק עם הפרשים הכבדים, וההבנה כי צבא צלבני פועל ביעילות מרבית ככוח משולב הייתה ברורה כבר מראשית התקופה. אבירים ללא חיפוי רגלי הסתכנו בבידוד ובהשמדה, ואילו רגלים ללא הגנת פרשים היו פגיעים במיוחד להסתערויות. במסגרת זו הפגין חיל הרגלים של צבא ממלכת ירושלים יכולת גוברת לתמרן במבנה, להחליף יחידות עייפות במהלך לחימה ולשמור על משמעת תחת לחץ מתמשך. אף שאיכותו נותרה משתנה ולא אחידה, הדחיפות הקיומית והאיום המתמיד האיצו תהליך של שיפור בציוד, בארגון ובשילוב הטקטי.

לצד הקשתים ויחידות חיל הרגלים התקיימו גם סוגים אחרים של רגלים. חלקם היו אבירים שאיבדו את סוסיהם ונאלצו להילחם כרגלים. במסע הצלב החמישי אומצה שיטת התארגנות איטלקית של הצבת עגלת דגל (carroccio) כנקודת ריכוז וסמל מלכד לרגלים. נוסף על כך פעלו אחוות צלבניות אחדות שנועדו, ככל הנראה, לסייע ללוחמים הרגליים ואף זכו לאישור אפיפיורי. אף שיש מקורות הממעיטים בערכם של ההמונים הרגליים ומבדילים בינם לבין יחידות מובחרות של נושאי כלים, אחרים מדגישים את איכותם ומספרם הרב של לוחמים מאומנים בנשק. מכלול העדויות מצביע על כך שחיל הרגלים לא היה כוח שולי, אלא יסוד מבני והכרחי בטקטיקה הצלבנית, אשר בלעדיו לא ניתן היה לממש את עליונות ההסתערות של הפרשים הכבדים.

מיליציה עירונית וכפרית

המיליציות העירוניות והמקומיות של ממלכת ירושלים היוו רכיב יסודי במערך ההגנה של המדינה הצלבנית, במיוחד נוכח מגבלות כוח האדם שעמדו לרשות השלטון והאופי הבלתי־קבוע של השירות הפיאודלי. לצד הצבא הפיאודלי התקיימה בממלכה מערכת גיוס משלימה שנשענה על תושבי הערים ובישובים המבוצרים האחרים במרחב הכפרי אשר חויבו בהשתתפות פעילה בהגנת מרכזי היישוב שבהם חיו. תושבים אלו סיפקו חיל רגלים עירוני שאייש חומות, מגדלים ושערים, השתתף במשימות שמירה ובסיורים מקומיים, ולעיתים גויס גם כחלק מן הצבא המלכותי בעת איום רחב היקף, אם כי תפקידו העיקרי נותר הגנה סטטית ולא השתתפות במסעות שדה ממושכים ללא כוחות אלו לא ניתן היה להחזיק מערך מבוצר צפוף כל כך לאורך גבולות הממלכה, שכן האבירים עצמם לא יכלו לשמש כחילות מצב קבועים בערים ובמבצרים. המיליציה העירונית הפכה חלק בלתי נפרד מן המבנה החברתי של ממלכת ירושלים, שבה הוענקו לתושבים בערים זכויות מוניציפליות בתמורה להשתתפותם בהגנה המקומית. הערים המרכזיות ובראשן ירושלים, עכו וצור החזיקו כוח לוחם אורבני מאורגן, אשר פעל במסגרת קהילתית ונקרא לנשק בעת סכנה, הן להגנת העיר עצמה והן לתגבור כוחות אזוריים סמוכים. מיליציות אלו נשאו באחריות ממשית לביטחון השוטף של המרחב העירוני והכלכלי, ובכך אפשרו למלך ולאצולה לרכז את הכוח הפיאודלי המצומצם למערכות הכרעה ולא למשימות שמירה מתמשכות. במסגרת זו היו המיליציות העירוניות והמקומיות מרכיב קבוע ומתמשך של הכוח הצבאי בממלכה, ולא כוח חירום זמני בלבד, והן שיקפו את התאמתה של המערכת הצלבנית למציאות של שליטה טריטוריאלית באמצעות אוכלוסיית מתיישבים חמושה ומאורגנת.

Sources

כלי הנשק
ממוזער|אביר יושב לבוש בחליפת שריון קשקשים מלאה ועליה חליפת "סורקוט" מבד, הגנה על הרגליים וכפפות מגן על הידיים. חרב אבירית מגן עגול, על ראשו קסדה עגולה "קלה" ששימשה בעת התנועה אל שדה הקרב ולצידו "קסדה גדולה" ששימשה בעת הקרב.
חימושם ומיגונם של הצלבנים היו בעיקרם אירופיים באופיים ובהתפתחותם, גם לאחר התבססותם במזרח. המקורות הישירים מן מקופת ממלכת ירושלים דלים יחסית בתיאורי ציוד, אך ניתן לשחזר את דמות האבירים בני מסע הצלב הראשון באמצעות השוואה לאבירים בני דורו של ויליאם הכובש המופיעים על בשטיח באייה וכן באמצעות חותמות אצולה, כתבי יד מאוירים בני התקופה, לרבות כאלה השייכים לאצילים שהשתתפו במסעות הצלב. מן המקורות הללו עולה כי השריון היה פונקציונלי במהותו. כבד, לא נוח ולעיתים מגושם, אך מיועד להגן מפני מגוון רחב של כלי נשק חצים, רמחים, גרזנים, אלות, חרבות ופגיונות ובה בעת לאפשר לאביר להילחם הן על סוס והן כחייל רגלי במידת הצורך או ההכרח. מרכיבי השריון הבסיסיים כללו קסדה ושריון גוף ארוך שכיסה את מרבית הגוף. מעל חולצה קלה לבש האביר טוניקה מרופדת או מבד או מעור, ששימשה שכבת יסוד לשריון לעיתים שריון קשקשים העשוי לוחות מתכת תפורים או ממוסמרים, בהמשך נכנס לשימוש שריון שרשראות עשוי חוליות מתכת משולבות וממוסמרות ביד שהגיע עד מתחת לברכיים ונחלק מלפנים ומאחור לצורך רכיבה. לעיתים גם הרגלים כוסו בשריון שרשראות שהחליף לוחות המתכת והפך לפריט נפרד מעל מכנס מרופד. במאה השלוש־עשרה נוספו לשריון הגוף גם שרוולים עם כפפות מגן ארוכות. שני הדגמים היו כבדים והתחממו מאוד בשמש, לפיכך נלבשה מעליהם טוניקה בהירה ארוכה שכונתה "סורקוט", שעליה הופיעו סמלי הרלדיקה שחזרו גם על כיסויי הסוס.

הקסדה עברה שינוי ניכר בין סוף המאה האחת־עשרה לסוף המאה השלוש־עשרה. בראשית התקופה נשאו האבירים קסדה חרוטית מברזל, לעיתים עם מגן אף ולשוניות עור להגנת העורף, לעיתים כוסתה הקסדה בבד בהיר להגנה מפני השמש. בשלהי המאה השתים־עשרה הופיעה הקסדה הגלילית הידועה גם כקסדה גדולה או "קסדת קומקום"  קסדה זו כיסתה את כל הפנים באמצעות לוח קדמי עם חרכי נשימה. משקלה הרב הביא לכך שנחבשה רק ברגעי הקרב. את ציוד המגן השלים המגן: בראשית התקופה היה זה מגן בצורת טיפה הידוע גם בשם "מגן עפיפון" היה זה מגן גדול, מעץ מצופה עור ומחוזק בפסי מתכת, שהגן על גוף האביר כמעט במלואו. בהשפעת התפתחות שריון הטבעות ובמידה מסוימת גם במגע עם מגנים מזרחיים עגולים וקלים יותר, התקצר המגן במחצית השנייה של המאה השתים־עשרה והפך עגול או משולש קצר, דבר שהעניק חופש תנועה רב יותר לרוכב. עם התפתחות ההרלדיקה עוטר המגן בסמלי המשפחה, שהופיעו גם על הסורקוט ועל ציוד הסוס. כלי הנשק העיקריים של האביר היו הרומח, החרב, האלה וגרזן קרב. מוט הרומח, עשוי לרוב עץ קשה ובקצה נקבע חוד ברזל, שימש בעיקר לנעיצה ברכיבה אך לעיתים גם להטלה, במהלך לחימה רגלית ניתן היה להשתמש בו כחנית. החרב, במאה השתים־עשרה, הייתה בדרך כלל חרב אבירית קצרה יחסית, בעלת להב כפול ישר המסתיים בחוד משולש, בהמשך המאה השלוש־עשרה החל השימוש בחרב דו-ידנית ארוכה יותר ומחוזקת כדי לחדור שריון משופר. היא נישאה בנדן עור מחוזק באבזרי מתכת ונתלתה תחילה מן הכתף ובהמשך מן המותן. עלות הצטיידות אביר הייתה גבוהה ביותר, והוערכה במאה השלוש־עשרה באלפי דינרים כסף, כאשר הסוס היווה רכיב מרכזי בהוצאה.

ציודו של חייל הרגלים בממלכה הצלבנית היה פשוט בהרבה מזה של האביר, וספק אם התקיים תקן אחיד ומחייב. כרוניקנים בני התקופה מתארים את חיל הרגלים כנחות במידת חימושו לעומת הפרשים הכבדים. בדרך כלל היה המיגון של הרגלים כלל קסדה בצורת כיפת ברזל פשוטה, מגן חזה מעור או מפשתן מרופד, ולצד זאת כלי נשק בסיסיים כגון חנית, קשת ולעיתים קשת מוצלבת וכן פגיון. בכך מצטייר חיל הרגלים ככוח שחימושו מגוון אך לרוב צנוע, ושציודו נקבע במידה רבה לפי מנהג ויכולת, ולא בהכרח לפי תקן מחייב ואחיד.

צי נמלים ותעבורה ימית
שמאל|ממוזער|250px|התקפת דמיאט, במהלך מסע הצלב החמישי מתוך כתב יד של מתיה פריס
ממוזער|כתב יד המתאר ספינות צלבנים בדרכם למסע הצלב הברברי.
השליטה בנתיבי הים התיכון והחופים הייתה מרכיב חיוני בהישרדותה של ממלכת ירושלים, אף שחלק ניכר מכוחות מסע הצלב הראשון הגיעו בדרך היבשה, מהר מאוד התברר כי אספקה שוטפת של כוח אדם, סוסים, ציוד ועולי רגל מאירופה מחייבת תעבורה ימית יעילה. הציים שהובילו את הצלבנים היו מגוונים מאוד והתבססו בעיקר על הציים של הרפובליקות הימיות האיטלקיות ונציה, גנואה ופיזה שכן הצלבנים עצמם חסרו לרוב ניסיון בלוחמה או בניווט ימי. התעבורה הימית נסמכה על ערב רב של כלי שיט בעלי יכולות הנעה, מהירות ועמידות משתנות. ציים אלו נדרשו להוביל לא רק לוחמים, אלא גם קהל מגוון של נשים, ילדים ועולי רגל חסרי אמצעים, דבר שיצר אתגרים לוגיסטיים ומבצעיים מורכבים בדרך אל ארץ הקודש. התעצמות התעבורה הימית במאות ה-12 וה-13 הביאה לשימוש במגוון רחב של כלי שיט, שהותאמו להובלת גייסות, סוסים, אספקה ועולי רגל. המקורות בני התקופה, בהם עדותו של עולה הרגל סאוול, מציינים דגמים כגון הדרומון שהייתה ספינה מהירה בעלת משוטים ומפרשים הגליאה ששימשה בעיקר ללחימה והטארידה כלי שיט בעל שוקע נמוך ששימש להובלת מטען וסוסים. לצדן פעלו ספינות כבדות יותר כמו הקוג הצפון-אירופאי, שהייה בשימוש ציי הדנים והפריזים במסע הצלב השלישי.

הקשרים עם הקומונות לא היו טכניים בלבד אלא נשאו אופי פוליטי מובהק. הקצאת רבעים עירוניים סגורים, בעלי מערכת שיפוט פנימית וכנסיות משלהם, יצרה בתוך ערי החוף מרחבים אוטונומיים למחצה שהפכו למוקדי כוח כלכלי ולעיתים גם לעימותים פנימיים. במאות השתים־עשרה והשלוש־עשרה התפתחו חיכוכים בין ונציה, ג'נובה ופיזה על רקע שליטה במחסנים, רציפים וזכויות עגינה, וחלק מן העימותים גלשו לאלימות גלויה בתוך תחומי הממלכה, בעיקר בעכו בשלהי התקופה הצלבנית. תלותה של הממלכה בציים האיטלקיים הגבילה את עצמאותה המדינית, אך בה בעת אפשרה לה להשתלב ברשת סחר בינלאומית שהקיפה את מזרח הים התיכון והים האגאי. התעבורה הימית שימשה קו עיקרי לעולי רגל, תנועה שהייתה מרכיב מרכזי בכלכלה הימית. מדי שנה הגיעו אלפי עולי רגל מאירופה לנמלי החוף בדרכם לירושלים ולמקומות הקדושים. ספינותיהם, שלעיתים הפליגו בשיירות מוגנות, הביאו עמם גם תרומות, סחורות וכוח אדם צבאי. תנועת העולים דרשה מערך לוגיסטי סדור של פריקה, לינה, ליווי והעברה יבשתית, והנמלים שימשו תחנות מעבר מאורגנות היטב. המיסים שנגבו, לצד ההכנסות ממסחר במוצרי מותרות מזרחיים כגון תבלינים, סוכר ובדים, תרמו ליציבות הפיסקלית של הממלכה.

במישור הצבאי, הזירה הימית ניהלה ממלכת ירושלים עימותים עם שליטים מוסלמים לאורך החוף הסורי וחופי ארץ ישראל תחילה מול כוחות מצריים שפעלו מטעם הח'ליפות הפאטמית ולאחר מכן הסולטנות האיובית והממלוכית. קרבות ימיים ליוו את כיבושן והגנתן של ערי נמל מרכזיות, ובהם המצור על עכו במסע הצלב השלישי, שבו מילאו ציים אירופיים תפקיד מכריע בהטלת מצור מן הים ובהבטחת אספקה לצבא הצלבני. גם כיבושה של צור בראשית המאה השתים־עשרה התאפשר במידה רבה הודות לשיתוף פעולה ימי עם ונציה. עם היחלשות הכוח הצלבני במאה השלוש־עשרה התברר שוב כי אובדן שליטה ימית מוביל במהירות לניתוק הערים החופיות ולקריסתן, תהליך שהגיע לשיאו בנפילת עכו בשנת 1291, אשר סימנה את קץ הנוכחות המדינית של ממלכת ירושלים בלבנט. הזירה הימית, אפוא, לא הייתה זירה משנית אלא תנאי מוקדם לקיומה של הממלכה, הן כמסגרת צבאית־פוליטית והן כחלק ממערכת סחר ועלייה לרגל חוצת־ימים.

המסדרים הצבאיים שפעלו בתחומי ממלכת ירושלים הפעילו מערכת נפרדת של ציים, שאופים והיקפם השתנו בין המסדרים ובין תקופות שונות מתוך צרכים לוגיסטיים, צבאיים וכלכליים. במקרה של מסדר ההוספיטלרים ניכרת ההתפתחות הברורה ביותר של כוח ימי עצמאי. כבר במאה השתים־עשרה החזיק המסדר כלי שיט ששימשו להובלת עולי רגל, אספקה ולוחמים בין נמלי אירופה לבין ערי החוף של הממלכה. לאחר אובדן השטחים היבשתיים בסוף המאה השלוש־עשרה והמעבר לקפריסין, ובהמשך להשתלטות על רודוס בראשית המאה הארבע־עשרה, הפך המסדר לגורם ימי מובהק. גם למסדר הטמפלרים היו כלי שיט, אם כי ייעודם העיקרי היה לוגיסטי ופיננסי. המסדר החזיק ספינות משלו בנמלים כגון עכו, ששימשו להובלת חיילים, סוסים וכספים בין מערב אירופה למזרח. בהיותו גוף בנקאי חשוב, נדרש המסדר לאמצעי תובלה בטוחים להעברת אוצרות ותרומות. אולם לא התפתח אצלם צי מלחמתי עצמאי בקנה מידה דומה לזה של ההוספיטלרים בתקופה המאוחרת.

המעגנים העיקריים של ממלכת ירושלים השתרעו לאורך רצועת החוף הלבנטינית ושימשו בסיסים צבאיים, תחנות מסחר ושערי כניסה לעולי רגל ולכוחות תגבור מאירופה. שליטתה של הממלכה בנמלים אלה הייתה תנאי לקיומה, הן מבחינה לוגיסטית והן מבחינה מדינית, והם בוצרו והוסדרו בהתאם לחשיבותם האסטרטגית. הנמל המרכזי והחשוב ביותר במאות השתים־עשרה והשלוש־עשרה היה עכו. לאחר נפילתה של ירושלים ב־1187 והקמת הבירה החדשה בעכו בעקבות מסע הצלב השלישי, הפכה העיר למרכז המדיני, המסחרי והימי של הממלכה. נמל עכו היה מן המעגנים המפותחים בלבנט, עם שוברי גלים, רציפים ומתקני אחסון. בו התרכזו הרבעים של הקומונות הימיות ושל המסדרים הצבאיים, והוא שימש נקודת מוצא למצורים ימיים ולמבצעי אספקה. יכולתו לקלוט צי אירופי גדול הייתה גורם מכריע בהצלחת המצור על העיר בשנים 1189–1191 ובשימור הקשר עם המערב עד נפילתה הסופית בשנת 1291. מעגן מרכזי נוסף היה צור, שנכבשה בידי הצלבנים בשנת 1124 בסיוע צי ונציאני. צור נהנתה מנמל טבעי מוגן יחסית וממסורת ימית עתיקה עוד מן התקופה הפיניקית. מיקומה הצפוני הקנה לה חשיבות אסטרטגית כנקודת קישור בין ערי החוף הדרומיות לבין אזור טריפולי ואנטיוכיה. בתקופות שבהן ערים אחרות נפלו לידי כוחות מוסלמיים, שימשה צור כמעוז אחרון וכשער אספקה מרכזי. העיר יפו הייתה המעגן העיקרי הקרוב ביותר לירושלים ושימשה כבר במסע הצלב הראשון כנקודת פריקה של צי שהופעל על ידי גנואה. אף שנמלה היה רדוד ופחות מפותח, והוא סבל מחשיפה לסערות, חשיבותו נבעה מקרבתו לירושלים ומהיותו תחנת מעבר עיקרית לעולי רגל בדרכם אל המקומות הקדושים. לפיכך נעשו מאמצים חוזרים לבצרו ולהחזיקו, גם כאשר היה נתון לאיומים חוזרים. בדרום החוף שימשה אשקלון כמעגן וכמבצר מפתח מול מצרים. עד לכיבושה ב־1153 הייתה אשקלון בסיס ימי פאטמי, ולאחר שנפלה לידי הצלבנים שימשה חוליה במערך ההגנה הדרומי. אף כי הנמל בה לא השתווה בהיקפו לזה של עכו או צור, חשיבותו הצבאית הייתה ניכרת בשל קרבתו לגבול המצרי.
מלחים ויורדי ים

תפקידם כלוחמים של אנשי הצי במסעות הצלב היה מורכב ופחות מובהק מזה של הפרשים או חיל הרגלים, אך חשיבותו הייתה ניכרת. בראש ובראשונה שימשו אנשי הצוות כחותרי גליאות שהובילו את צבאות הצלבנים מזרחה וסיפקו להם תגבורת ואספקה בשלבים מאוחרים יותר. עם זאת, חותרים רבים תפקדו גם כלוחמים בעת הצורך. אף שלא כל אנשי הצוות נטלו על עצמם נדר צלב, יש עדויות רבות לכך שבצי שיצא לסייע למסע הצלב הראשון השתתפו מלחים שראו עצמם כצלבנים לכל דבר וקיימו פולחנים דתיים מלאים. ערי הנמל האיטלקיות, ובעיקר גנואה, פיזה וונציה, נחשבו למאגר כוח ימי בעל ערך קרבי גבוה, וראו בהן יעד מרכזי לגיוס בשל יכולתן לספק סיוע משמעותי לארץ הקודש, כל עוד כיוונו את כוחן נגד המוסלמים ולא זו נגד זו. הלחימה הימית עצמה בים הפתוח הייתה נדירה יחסית, משום שבמאות השתים עשרה והשלוש עשרה לא התקיימה במרחב המזרחי עוצמה מוסלמית ימית המסוגלת לאתגר את העליונות של הציים שהופעלו על ידי מדינות נוצריות. הצי הפאטימי דעך עוד לפני בוא הצלבנים הראשונים, והכיבוש הצלבני של נמלי ארץ ישראל שלל ממצרים בסיסי עגינה חיוניים לאספקה ומים. הסלג’וקים לא פיתחו זרוע ימית, וניסיונותיו של צלאח א־דין להקים צי משמעותי כשלו לאחר ביצועים ירודים בשנת 1187. לאחר מותו נעשתה השליטה הנוצרית בים התיכון מובהקת אף יותר, והניסיונות המצריים הבודדים לפגוע בשיירות אספקה, כגון התקפה על שיירת סוחרים ליד דמיאט בשנת 1220, נותרו חריגים. בעולם האסלאמי הלכה והתבססה זלזול במסורת הימית, ואף בימי הממלוכים נותר הדגש על לחימה יבשתית, בין היתר מתוך הכרה בקושי הממשי להתחרות בעליונות הימית הנוצרית.
עיקר תרומתם הקרבית של אנשי הצי בא לידי ביטוי לא בעימותים ימיים ישירים אלא בתמיכה במבצעים חופיים ופנימיים. השליטה בים אפשרה לצלבנים להעביר במהירות יחסית אנשים, סוסים, ציוד ומזון, והעניקה להם יתרון אסטרטגי מתמשך. יתרון זה היה מכריע במיוחד במצורי ערי נמל או ערים הסמוכות לחוף. תמיכה ימית מילאה תפקיד מרכזי בכיבוש עכו בשנת 1191, בכיבוש קונסטנטינופול בשנת 1204 ובכיבוש דמיאט בשנת 1219, כאשר בשני המקרים האחרונים בלט השילוב ההדוק בין פעולה יבשתית לימית. גם במצור על אנטיוכיה בשנים 1097–1098 תרמו מלחים מגנואה, ואף בירושלים בשנת 1099 סיפקו צוותי ספינות שננטשו ביפו עץ וחומרי גלם חיוניים לבניית מתקני מצור. מיומנותם בעבודה בעץ ובחבלים הפכה אותם למהנדסי מצור יעילים במיוחד. לנוכח חלקם הניכר של צוותי גליאות, ובמיוחד הוונציאנים במסע הרביעי, סביר להניח כי רבים מהם השתתפו גם בלחימה עצמה בעת הסתערויות, ולא הסתפקו בתפקידי תובלה וסיוע טכני בלבד.

מבצרים

שמאל|ממוזער|250px|מפת מבצרי צלבנים בלבנט. המפה מציגה את מיקום המבצרים הגדולים או בעלי חשיבות לאורך 200 השנים של קיום ממלכת ירושלים הצלבנית. חלק מהמבצרים לא היו קיימים לאורך כל התקופה והמפה מציירת ריכוז מבצרים שלא היה קיים בו-זמנית
ממוזער|צילום אווירי של מבצר בלוואר. מבצר המהווה את הדוגמה המושלמת למצודה קונצנטרית ושימש נקודת מפנה בבנייה ובתכנון של מבצרים.
המבצרים הצלבניים שימשו כעמוד השדרה של מערכת השלטון הצלבנית, וחשיבותם חרגה מעבר לתפקידם הצבאי כמגיני דרכים, גבולות וערים. המבצרים שימשו כמרכזים מנהלתיים, כלים להבטחת השליטה והשלטון של האליטה הפרנקית, שתמיד הייתה בעמדת נחיתות מספרית בקרב האוכלוסייה של הממלכה והנסיכויות שברובה הייתה עוינת להם. שרידי המבצרים הצלבניים בולטים בנוף ארץ ישראל, לבנון, ירדן וסוריה - עדות לתנופת הבנייה חסרת התקדים של שליטי ממלכת ירושלים ויתר המדינות הצלבניות. שהתקיימו בזכות ארגון צבאי ייחודי ומערכת ביצורים גדולת ממדים שהיא, כדברי החוקר יהושע פראוור, "החלק המקורי והמרשים ביותר של היאחזות הצלבנים במזרח". הצלבניים שאבו את השראתם בבניית מבצריהם בעיקר מידע אדריכלי אירופאי, אך גם מידע ביזנטי ומוסלמי עשיר שנאסף במהלך מסעי הצלב. הצלבנים לא רק שתכננו ובנו מבצרים ומערכות ביצורים, המהווים סינתזה בין מערב למזרח, אלא גם התעלו על מוריהם ובנו מבצרים ובהם פתרונות מוצלחים, שהפכו לאבני בניין בסיסיות בהנדסה הצבאית האירופאית של ימי הביניים.

עד היום מתדיינים החוקרים על מקורות ההשראה לאדריכלות הצלבנית בכלל והענף הצבאי בפרט. החוקר הצרפתי עמנואל גיום-ריי מציין במחקרו את ההשפעות ה"מזרחיות", שמקורן במזרח התיכון המוסלמי-ביזנטי על האדריכלות הצבאית הצלבנית. לדבריו, הצלבנים ביססו את מבצריהם על מורשתם הארכיטקטונית האירופאית ועליה הוסיפו את ההשפעות הביזנטיות ומוסלמיות האופייניות לארץ ישראל. גישה זו נתמכת בסינתזה של החוקר בן זמננו דניס פרינגל  המצביע על השפעות "מערביות", אירופאיות - השפעות ביזנטיות והשפעות רומאיות על המבצרים הצלבניים. סינתזה דומה קיימת במחקרו של יו קנדי המצביע על השפעות ביזנטיות-ארמניות.

בעוד שהדימוי של המבצרים הצלבניים נקשר למבצרי ענק כדוגמת קרק דה שבלייה, המחקר מציג תמונה מורכבת ומעניינת יותר. בספרו "יישובים כפריים בממלכת ירושלם הצלבנית " (Frankish Rural Settlement in the Latin Kingdom of Jerusalem ) מציג פרופסור רוני אלנבלום מודל המפריך את התפיסה המסורתית בדבר "חברה במצור". לטענתו, ההתיישבות הצלבנית בארץ ישראל לא הצטמצמה למבצרי ענק מבודדים או לערים נמל, אלא התאפיינה ברשת צפופה ונרחבת של מאות יישובים כפריים וחוות חקלאיות שהוקמו בלב המרחב הכפרי. ייחודיותו של דגם זה טמונה באופיו הדו-תכליתי של המבנה המרכזי ביישוב: בניגוד להפרדה המודרנית בין שימוש צבאי לאזרחי, כל נקודת יישוב תוכננה כיחידה אורגנית המשלבת מגורים, מנהל חקלאי וביצור. המבנה המרכזי – המכונה לעיתים "בית חצר מבוצר" או "מניור" – כלל קירות חיצוניים עבים נטולי פתחים בקומת הקרקע, שער מבוצר יחיד ובורות מים פנימיים, בעוד הקומות העליונות שימשו למגורי המתיישבים ("בורגנזים"). תצורה זו אפשרה לאוכלוסייה אזרחית לקיים חיי יומיום יצרניים תוך יכולת עמידה עצמאית בפני פשיטות ושודדים, ובכך הפכה כל חווה או כפר רחוב לחוליה בשרשרת שליטה ביטחונית ומינהלית מבוזרת. אלנבלום מדגיש כי התפרסות זו לא הייתה מקרית, אלא התמקדה באזורים בעלי רוב נוצרי מקומי, דבר שאיפשר לצלבנים להשתלב במארג היישובי הקיים ולבסס ריבונות קרקעית עמוקה לאורך המאה ה-12.

הביצורים הראשונים שבנו הצלבנים לפני הגעתם לארץ הקודש ובמהלך מסע הצלב הראשון היו מסוג "מגדל" (Turris), שהיה הסוג הפשוט ביותר. מרבית המגדלים נבנו בתוך השטח שנשלט על ידי הצלבנים, ולא על גבולות הממלכה. המגדל שיכן חיל משמר מינימלי, ששימש גם ככוח שיטור, ולעיתים גם כמקום מקלט לאוכלוסייה המקומית בעת מצוקה והתקפת כוח אויב. בתוך תקופה קצרה מכניסתם לארץ ישראל עברו הצלבנים מבניית מצודות פשוטות ואף פרימיטיביות לבניית מבצרים מורכבים וחדשניים שתוכניתם מעידה על הבנה בכל היבטי האדריכלות הצבאית. הצלבנים הפגינו גמישות וסתגלנות כשהם משתמשים ומתאימים לצרכיהם דגמים קיימים. כך ניתן להבחין במבצרי המגדל, שבבסיסם חיקו את אב הטיפוס האירופאי, ובקסטרום, ששורשיו במצודות רומאיות וביזנטיות. הצלבנים לא הסתפקו בהעתקה, אלא פיתחו דגמי מצודות ייחודיים, ובראשם "הקסטרום הכפול", הידוע גם כמצודה קונצנטרית, ומצודות ההרים, הידועות בספרות המקצועית גם כמצודות דורבן.

קרב קרני חיטין, בו הושמד צבא ממלכת ירושלים, היה נקודת מפנה והשפעתו הקרינה גם על מקומם ומהותם של הביצורים במחשבה הצבאית הצלבנית. לפני הקרב הייתה התפיסה האסטרטגית הצלבנית מבוססת על תוקפנות כמעט בלתי פוסקת, ובוני המבצרים הצלבניים חישבו את המשאבים ותכננו את המבצרים גם מתוך ידיעה כי צבא צלבני ייאסף ויבוא לקדם את פני האויב המוסלמי, להתעמת עמו ולהשמידו עוד בטרם ייכנע חיל המצב. המבצרים לא נועדו לעמוד במצור ארוך או כזה שבו הופעלו כלי ארטילריה באופן מאסיבי. קרב קרני חיטין כפה על הצלבנים גישה חדשה של בניית מבצרים שתוכננו לעמוד במצור ממושך. בהיעדר סיוע מבחוץ או מרכז שלטוני, קיבל צבא ממלכת ירושלים תפקיד משני במערכת ההגנה הצלבנית, והמבצרים הפכו לעמוד השדרה של הגנת ממלכת ירושלים. בנקודה זו בהיסטוריה הופיע סוג חדש של מבצרים, הידוע גם כמבצרים קונצנטריים, שיכולתם לעמוד במצור ארוך מלווה בתקיפות ובהפגזות בלתי פוסקות מול צבא בעל עליונות מספרית ולוגיסטית. יכולת זו הוכחה במהלך הקרבות העזים, בהם נגלו יתרונות המבצר הקונצנטרי הצלבני: מניעת גישה של התוקפים אל חומות המבצר, יעילותו הקטלנית של השימוש בפישפשים מיוחדים לצורך תקיפות פתע, ועמידות המבצר כנגד חפירת מנהרות. כתגובה לתהליכים אלו הפכה מלחמת המצור למורכבת יותר, ונשענה על שימוש אינטנסיבי בכלי ארטילריה כבדים, עד שהממלוכים הצליחו לגייס את המשאבים הדרושים להצטיידות בכלי ארטילריה בהיקף רחב. הפעלתם של כלים אלה לאורך זמן ובאופן מסיבי ורצוף נגד הביצורים הצלבניים הכריעה את הכף ואת המצורים.

לחימה
ממוזער|כתב יד מהמאה ה-14 המתאר לכאורה את קרב הירמוך בין לוחמים המיצגים את צבא האימפריה הביזנטית אך למעשה מצוירים כלוחמים של צבא ממלכת ירושלים, לוחמים מול צבא מוסלמי.
במהלך מסעות הצלב נדרשו הצלבנים להתמודד עם צבאות מזרחיים שמבנם וטקטיקותיהם היו זרים לעולם המערבי, אף שהיו מוכרים היטב לאימפריה הביזנטית. במאה השתים עשרה ניכר הבדל בין צבאות מצרים לבין אלה של סוריה ועיראק: בעוד שהפרשים המצרים לחמו בנשק קר ובאופן הדומה יחסית למקובל באירופה, אם כי בשריון קל יותר, בצפון התבססה בהשפעת הכיבוש הסלג’וקי שיטת לחימה אחרת, הנשענת על פרשים קלי תנועה המשתמשים בקשת רכובה ובטקטיקות לחימה האופייניות לשבטים הטורקים הנוודים. בראשית התקופה התקיים הבדל בין צבאות מצרים לבין צבאות סוריים. הפרשים המצרים לחמו באופן דומה יחסית לצלבנים, בנשק ושריון קלים יותר, ואילו בצפון נוספה למסורת הצבאית המוסלמית שכבה חדשה בעקבות הכיבוש הסלג'וקי פרשים קלי תנועה המשתמשים בקשת מורכבת וטקטיקות של לוחמה המבוססות על תנועה מהירה. אף שהקשת לא הייתה נשק חדש, הן במערב והן במזרח, מעמדה באירופה השתנה מתקופת האימפריה הרומית והיא נחשבה נשק נחות שאינו הולם את האצולה הלוחמת. גם בצבאות מוסלמיים כמו הצבא המצרי שירתו קשתים כחיל רגלים ממעמד נמוך. כניסת הטורקים שינתה את מאזן הכוחות: הקשת בשימוש של קשתים קלים הפכה לכלי ההכרעה בשלבי הפתיחה של הקרב ולעיתים אף לגורם מכריע, כאשר ירי מתמשך מרחוק קדם למגע בנשק.

היתרון המרכזי של השיטה הטורקית היה ניידות. השריון הכבד של האבירים חייב שימוש בסוסים חזקים ואיטיים יותר, וכך היה הצבא הצלבני בעמדת נחיתות בתנועה. פרשי הקשת יכלו להתקרב במהירות, לירות מטחים מטווח בטוח ולסגת בטרם תתאפשר תגובה יעילה. ההתקפות כוונו לאגפים ולעורף, והותירו את האבירים חסרי מענה ממשי, שכן נשקם היעיל פעל רק בטווח מגע. אמנם השריון סיפק מידה של הגנה מפני חצים, אך הסוסים לא היו ממוגנים, ופגיעה בהם הייתה אמצעי יעיל לנטרול האביר. אביר שהופל מסוסו התקשה להתמודד עם פרש קל ונייד. נוכח אתגר זה פיתחו הצלבנים שתי גישות, הראשונה הייתה שילוב של הטורקופולים לוחמים רכובים קלי שריון, שגויסו מקרב האוכלוסייה המקומית ושימשו ככוח סיור, חלוץ ואבטחה. אף ששמם רומז על זיקה טורקית, לא הפכו לוחמים אלו לטיפוס מקביל של קשת רכוב סלג’וקי, אלא נותרו כוח עזר קל במסגרת הצבא הצלבני. המענה השני, והחשוב יותר מבחינה טקטית, היה הסתמכות גוברת על קשתים וקשתים חמושים בקשת מוצלבת במסגרת יחידות חיל רגליים. יחידות אלה הוצבו לפני הפרשים ויצרו חיפוי אש שמנע מפרשי האויב להתקרב יתר על המידה. חילופי הירי יכלו להימשך זמן רב, עד לרגע שבו נפתחו שורות הרגלים והפרשים הכבדים הסתערו במלוא עוצמתם. עם זאת, טקטיקה זו התאימה יותר לקרב סדור ופחות לתנועה מתמשכת. קצב ההתקדמות הוכתב בידי חיל הרגלים האיטי יותר, ושמירת הלכידות הייתה תנאי קריטי לביטחון הצבא כולו.

הבדלי הנשק והטקטיקה השפיעו גם על בחירת השטח. הצבאות המוסלמיים העדיפו מרחבים פתוחים ושבורים שאפשרו לפרשים הקלים תמרון מקסימלי ומאידך פגעו ביכולת הפרשים הכבדים לצבור תנופה. עוצמתם העיקרית של הצלבנים הייתה בהסתערות חזיתית מרוכזת של פרשים משוריינים בכבדות, שנועדה לשבור את מערך האויב בעוצמת המכה הראשונה. הצלחת מהלך זה הייתה תלויה בתזמון מדויק וביכולת לאלץ את האויב להצטופף בחזית קומפקטית על קרקע מישורית. מנגד, המוסלמים פיתחו מענה יעיל בדמות פתיחת השורות ברגע המגע, כך שהפרשים הסתערו אל תוך חלל ריק ואיבדו את אפקט השבירה. במצב כזה יכלו להתארגן מחדש ולהמשיך בלחימה בתנאים נוחים יותר. בסיכומו של דבר, העימות בין הצלבנים לבין צבאות המזרח היה מפגש בין שני מודלים צבאיים שונים: כוח הלם כבד הנשען על משמעת, לכידות ותזמון מדויק, מול ניידות גבוהה, ירי מתמשך מרחוק וגמישות טקטית. מאזן ההצלחות והכישלונות הוכרע לא אחת בשאלת היכולת לשמור על מבנה משולב של פרשים ורגלים, לבחור שטח מתאים ולמנוע מן האויב לכפות את תנאיו באמצעות תנועה והטעיה.
הסתערות הפרשים הכבדים
ממוזער|הסתערות של אבירים, כתב יד מהמחצית הראשונה של המאה ה-13 המתאר לכאורה את הקרב בין צבא דוד המלך לפלשתים. האבירים חובשים קסדות גדולות וחמושים ברומחים שוברים את מערך הקרב של אבירים הנראים בורחים מהקרב.
הסתערות הפרשים הכבדים הייתה אמנם אירוע נדיר יחסית בשדה הקרב, ולעיתים נמשכה זמן קצר, אך הייתה בעלת משמעות מכרעת שעשויה הייתה להכריע מערכה שלמה ואף לקבוע את גורלה של ממלכה. במסגרת זו נדרשו האבירים להצדיק את מעמדם כאליטה לוחמת באמצעות מימוש יעיל של ההסתערות ברגע הקריטי. אף שהסתערות רכובה נחשבה לסימן ההיכר של צבאות מערביים, הרי שבמרחב בו לחמו אבירי צבא ממלכת ירושלים היא קיבלה אופי שונה ומפותח יותר. התנאים המבצעיים בלחימה נגד פרשים קלים וקשתים רכובים חייבו רמת משמעת, תזמון ולכידות גבוהה בהרבה מזו שנדרשה בזירות אירופיות, שבהן התמודדו האבירים לרוב מול גושים כבדים ואיטיים יותר של אויב. במזרח נדרשה ההסתערות לא רק לעוצמה אלא גם ליכולת למצוא נקודת מגע אפקטיבית מול אויב נייד וחמקמק, ומשום כך הפכה לפעולה מדויקת ומתוזמנת בקפדנות. יעילותה לא נבעה מאימפולסיביות אלא מאיפוק, שליטה עצמית ושמירה קפדנית על מבנה. לכידות היחידה הייתה תנאי יסוד: הסתערות בלתי מסודרת איבדה את יתרונה, ואילו מבנה צפוף וממושמע יצר כוח הלם מצטבר שהיה עשוי לשבור את קווי היריב. הנשק העיקרי במכת הפתיחה היה הרומח הארוך, שנועד ליצירת אפקט חדירה מרבי במגע הראשון. עם זאת, שבירת רמחים, אובדן תנופה או הידרדרות לקרב פנים־אל־פנים הפחיתו את עוצמת הגלים הבאים, והדגישו את חשיבותה הייחודית של ההסתערות הראשונה. הצלחת הפעולה הותנתה בהכשרה מוקדמת ממושכת של לוחמים וסוסים כאחד, ביכולת לפעול כיחידה אורגנית ולא כאוסף יחידים, ובפיקוד ריכוזי וברור. במדינות הצלבניות נוצרו תנאים שאפשרו רמת תיאום גבוהה יחסית: ריבוי גיוסים, מסעות ומפגשים צבאיים תכופים יצרו ניסיון מצטבר בלחימה משותפת, בניגוד לפיצול הפאודלי באירופה שהגביל אימון יחידתי סדיר. היעדר טורנירים במזרח, בשל מציאות של לחימה מתמדת, והתגבשותם של מסדרים צבאיים בעלי משמעת נוקשה וארגון היררכי מוקפד, תרמו להעמקת המקצועיות. במסגרת זו הוסדרה ההסתערות באמצעות חלוקה ליחידות משנה, שליטה הדוקה במתן פקודת ההסתערות ואיסור על יוזמות פרטיות. הדרגים התומכים: סרג’נטים רכובים, נושאי כלים וטורקופולים סודרו בשורות אחוריות כדי להעצים את תנופת ההלם, להגן על האגפים ולאפשר חילוץ, התארגנות מחודשת ואף הסתערויות חוזרות במידת הצורך, תוך אספקת סוסים חלופיים ומתן חיפוי עד לחידוש הסדר. אף שההסתערות נתפסה ככוח גולמי ועוצמתי, בפועל הייתה פעולה מורכבת ושברירית, שתלויה הייתה בדיוק, במשמעת ובניהול קפדני טעויות קלות שהיו עשויות להיות בעל משמעות משנית בזירה האירופית נענשו בחומרה במזרח. לפיכך התגבשה בממלכות הצלבניות תפיסה מבצעית של הסתערות פרשים משופרת, ממושמעת ומתואמת יותר, אשר השפעתה חרגה מעבר לזירה המקומית והשפיעה גם על ההתפתחות הצבאית באירופה.

דוגמה ליעילות הקטלנית של הסתערות המבוצעת באופן מושלם ניתנה בקרב גזר שנערך בשנת 1117 בין לא פחות מ-30,000 חיילים מצריים בפיקודו של צלאח א-דין ונגדם לא יותר מ-850 אבירים בפיקודו של בלדווין הרביעי, מלך ירושלים. שני הצבאות נפגשו באזור תל גזר הצלבנים הידקו את שורות הפרשים ותקפו את הצבא המצרי, מעוצמת ההתקפה נשברו שורות הצבא המצרי, ולאחר קרב קצר החלו המצרים להתפזר ולברוח דרומה, בעוד הצלבנים דולקים אחריהם. הצבא המצרי איבד כל יכולת של ארגון או התנגדות, רוב המצרים ניסו לברוח ברגל תוך שהם זורקים מעליהם שריון וכלי נשק, כדי להקל על הבריחה.

לחימה תוך כדי תנועה

לחימה תוך כדי תנועה הייתה אחד מדפוסי ההפעלה הצבאיים המזוהים ביותר עם צבא ממלכת ירושלים, לצד הסתערות האבירים, ושימש בראש ובראשונה כאמצעי תנועה והישרדות מבצעית בתנאי איום מתמיד מצד פרשים קלים וקשתים רכובים. מדובר היה במערך תנועה סגור בעל אופי הגנתי, לרוב בצורת טור מלבני מחולק לשלושה חלקים עיקריים חלוץ, מרכז ומאסף שבתוכו רוכזו החלקים הפגיעים ביותר של הצבא ובהם שיירת האספקה, הפצועים, הגורמים הלא לוחמים כגון אנשח הדת. מעטפת ההגנה החיצונית הורכבה מחיל רגלים משולב של נושאי חניתות וקשתים או קשתים, אשר יצרו מעין חומת מגן ניידת שנועדה למנוע מן הפרשים הקלים של האויב להגיע לטווח יעיל, בעוד הפרשים הכבדים נשמרו כעתודה התקפית עד להיווצרות תנאים מתאימים להפעלתם. יעילות המערך נשענה על תלות הדדית הדוקה בין כל מרכיבי הצבא: חיל הרגלים הגן על סוסי האבירים מפני ירי, ואילו הפרשים סיפקו את כוח ההכרעה. שמירת הלכידות הייתה תנאי יסוד להצלחת המסע, שכן פתיחת רווחים בין האגפים או אובדן קצב אחיד יצרו נקודות תורפה שהאויב יכול היה לנצל, במיוחד כנגד המאסף שהיה המטרה הראשונה של התוקפים. משום כך הופקדו לעיתים יחידות ממושמעות במיוחד, ובהן המסדרים הצבאיים, על הגנת העורף, בעוד המפקד של הצבא פעל מן המרכז כדי לשמור על שליטה, תיאום וקשר בין חלקי הכוח. המערך דרש משמעת גבוהה, שליטה מתמדת בתנועה ויכולת פיקודית להגיב במהירות להפרעות טקטיות, שכן אפילו עיכוב לוגיסטי קטן או שינוי בתנאי השטח עלולים היו להביא להתפוררות הסדר כולו. טקטיקת התנועה במבנה של לחימה תוך תנועה לא היה חידוש צלבני מובהק אלא הסתגלות מעשית ששימשה גם את צבא האימפריה הביזנטית כתגובה לאיום האופייני של צבאות הנשענים על ניידות, הטרדה מתמשכת ופגיעה בסוסים. אופיו היה הגנתי בעיקרו: הוא צמצם את יכולת האויב לנצל אגפים פתוחים או עורף חשוף, אך במקביל הגביל את חופש התמרון ואת האפשרות לכפות קרב הכרעה. לפיכך שימש המערך לא כהכנה לקרב אלא כאמצעי לשימור הכוח, להגנת אוכלוסייה ושיירות ולניהול תנועה בטוחה תחת לחץ מתמיד. יתרונו המרכזי היה באפשרות להישאר שלם ומתפקד בשדה, לשחוק את מוטיבציית כוחות הפרשים הקלים ולמנוע מן האויב הישגים מהירים עד להיווצרות תנאים נוחים יותר להפעלת הכוח ההתקפי.

דוגמה ללחימה תוך כדי תנועה נינתנה במהלך מסע הצלב השלישי בשנת 1191 כאשר הצבא הצלבני בפיקודו של ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה התקדם הקצב איטי לאורך החוף בדרכו מלעכו ליפו. הצבא הצלבני הנע לאורך קו הים במבנה סגור וממושמע, כאשר חיל הרגלים ובעיקר קשתים ונושאי מגינים יצרו מעטפת הגנה סביב הפרשים והציוד. כוחותיו של צלאח א־דין הטרידו את הטור ללא הפסקה באמצעות קשתים רכובים, אך המבנה נשמר בקפדנות: יחידות רגלים עייפות הוחלפו ביחידות רעננות תוך כדי תנועה, על והאבירים נאסר מלהסתער עד לקבלת פקודה. המשמעת שנכפתה מנעה את פירוק המערך הסכנה המרכזית במסע תחת התקפה מתמשכת ואפשרה לצבא להמשיך לנוע מבלי להישבר.

שבי
ממוזער|תיאור הקרב בכתב יד של מתיה פריס מהמאה ה-13; משמאל – צלבנים נמלטים משדה הקרב; מימין – שבויים נלקחים למצרים
החברה האירופאית של ימי הביניים אשר העמידה את הלוחם במרכז הסדר החברתי והערכי, נתפס השבוי כהיפוכו המוחלט של האידיאל, לוחם שנכשל במשימתו, איבד את מעמדו, רכושו וכבודו, והפך מאדם חופשי הנתון למרות עצמו לאדם חסר כוח הנתון לחלוטין לחסדי שוביו. תפיסה זו הייתה חריפה במיוחד בחברה הצלבנית, אשר ראתה במלחמה שליחות דתית ולא רק הכרח פוליטי, ולכן כישלון בשדה הקרב היה פגיעה עמוקה בזהות החברתית והדתית של הלוחם. משום כך עורר עצם קיומם של שבויים בעיה מוסרית וחברתית מורכבת: כיצד על חברה המקדשת גבורה וניצחון להתמודד עם לוחמים שנותרו בחיים דווקא כמי שהובסו ולא כקדושים מעונים. המגעים שנוצרו סביב פדיון שבויים, משא ומתן וחילופי שבויים יצרו לעיתים מפגשים בין אויבים מחוץ לשדה הקרב, אשר תרמו בהדרגה להתפתחות דפוסי התנהגות מוסכמים. אף כי ערכים דתיים, רגשות מוסריים ואידיאלים אביריים עודדו יחס מרוסן כלפי שבויים, לא התקיימה מערכת נורמטיבית שהבטיחה את שלומם בכל מצב, והיחס לשבויים נותר תלוי בנסיבות הצבאיות, הפוליטיות והכלכליות של כל עימות. בשלוש הדתות המונותאיסטיות נתפס פדיון שבויים בראש ובראשונה כמעשה צדקה דתי ולא כחובה מוסדית של השליטים או המפקדים ששלחו את הלוחמים למלחמה. במסורות אלו התפתח רעיון פדיון השבויים כמעשה חסד בעל ערך רוחני גבוה, אף כי אינו מעוגן במפורש כמצווה מרכזית בכתבי קודש. בפועל, האחריות לשחרור שבויים הוטלה לעיתים קרובות על יחידים, קהילות או מוסדות דת, ולא על המדינה או ההנהגה הצבאית, דבר שהעצים את תחושת הבושה והנטישה שחוו שבויים רבים. תחושת קלון זו, המוכרת גם מעדויות מודרניות של שבויי מלחמה, הייתה ככל הנראה תופעה אוניברסלית והותירה לעיתים השפעות פסיכולוגיות וחברתיות ארוכות טווח, אשר יכלו להשפיע גם על התנהגותם הפוליטית והצבאית של אצילים ומפקדים לאחר שחרורם מן השבי. לאורך התקופה הצלבנית ניתן לזהות תהליך הדרגתי של שינוי ביחס החברה לשבי. בראשית מסעי הצלב נטו הצלבנים להתעלם מאפשרות השבי ולגלות חוסר נכונות להתמודד עם השלכותיו, אולם המציאות המתמשכת של מלחמה אילצה את החברה הצלבנית לפתח מנגנונים מעשיים להתמודדות עם התופעה. נקודת מפנה מרכזית הייתה תבוסת קרב קרני חיטין בשנת 1187, שבה נפלה מרבית העילית הלוחמת של ממלכת ירושלים בשבי. בעקבות אירוע זה חדל השבוי להיתפס ככישלון אישי בלבד והפך לבעיה חברתית ומדינית כוללת שחייבה פעולה מאורגנת. בתקופה שלאחר מכן התמסדו בהדרגה מנגנוני פדיון, מעורבות האפיפיורות והקמת מסגרות ייעודיות לשחרור שבויים, תהליך אשר תרם להתגבשות נורמות מלחמה ולבסוף גם להתפתחות דיני מלחמה אירופיים מאוחרים יותר. המקורות בני התקופה ממעטים לעסוק בשבויים, שכן הכרוניקות, השירה אפית והספרות ההיסטורית התמקדו בגיבורים ובמנצחים ולא במובסים. המעבר מחברת מסע צלב זמנית לממלכה חייב קיום קשרים מתמשכים עם האויב, לרבות משא ומתן, חילופי שבויים ופיתוח כללי התנהגות מוסכמים. אף שהתהליך לא הבשיל לכדי קוד משפטי מלא בממלכת ירושלים עצמה, בין היתר בשל קיומה הקצר והגעתם המתמדת של צלבנים חדשים מן המערב, תרמה ההתנסות המצטברת של המזרח הלטיני לעיצוב תפיסות אירופיות מאוחרות יותר בדבר אחריות ללוחמים שבויים והגבלת אכזריות המלחמה.

בחברה הצלבנית עצמה התקיים יחס מובחן לשבויי מלחמה: בעוד שבקרב האוכלוסייה הצלבנית לא התקיימה עבדות במובן החברתי הרגיל, הרי ששבויי מלחמה בעיקר מוסלמים היו עבדים לכל דבר ועניין ונוצלו מבחינה כלכלית, בעיקר בעבודות בנייה, ביצורים ושירותים שונים, ולעיתים הועסקו בידי המסדרים הצבאיים כבעלי מלאכה. בכך הפך השבי לחלק מן הכלכלה הצבאית של הממלכה ולגורם שסייע בהחזקת מערך המבצרים הרחב שנדרש להגנתה.

ייצוג תרבותי
ממוזער|כרזה לסרט "הצלבנים של פרשינג"
ממוזער|ריצ'רד הראשון מלך אנגליה בכרזה המציינת את כיבוש ירושלים על ידי הבריטים כמסע הצלב האחרון.

השימוש המודרני בדימוי הצלבני נבט מתוך התנועה הרומנטית, שביקשה למצוא רקע ומקור למציאות המתועשת והרציונלית של המאה ה-19 באמצעות פנייה אל העבר הימי-ביניימי. דמות ה"צלבן" עברה תהליך של אידיאליזציה, החייל הצלבני לא נתפס עוד כקנאי דתי אלים, כפי שתואר בתקופת הנאורות, אלא כאביר אציל המונע על ידי קוד חברתי של כבוד, הקרבה אישית ודבקות במטרה. ספריו של סר וולטר סקוט, ובעיקראייבנהו, עיצבו את הזיכרון הקולקטיבי האירופי והציגו את מסעי הצלב כשיא של גבורה אבירית. השפעה זו חלחלה לאמנות הפלסטית, שבה ציירים כגון אז'ן דלקרואה בציורו "כניסת הצלבנים לקונסטנטינופול" וגוסטב דורה באיוריו למסעי הצלב קיבעו בתודעה הציבורית דימויים ויזואליים של אבירים עטויי שריון וצלבים. האמנות הציגה את המסע למזרח כהרפתקה רוחנית וגשמית כאחד. הדמויות הרומנטיות של החיילים בצבא ממלכת ירושלים גילמו את המפגש בין המזרח למערב דרך פריזמה של אקזוטיקה וגבורה, והקימו לתחייה את הוויזואליה של השריון והצלב כסמלים של ציוויליזציה נאורה הנאבקת בברבריות.

לקראת סוף המאה ה-19, עם התעצמות המרוץ האימפריאליסטי הפך הדימוי הצלבני לכלי פוליטי שנועד להעניק לגיטימציה היסטורית לכיבוש המזרח התיכון. צרפת, בפרט, אימצה את המורשת הצלבנית כטיעון לזכותה על שטחי הלבנון וסוריה, בטענה שהיא ממשיכת דרכה של ממלכת ירושלים מימי הביניים. בבריטניה, הדימוי שולב בתוך האתוס הפרוטסטנטי והאימפריאלי כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917 על ידי הגנרל אלנבי הוצג בעיתונות הבריטית כ"מסע הצלב האחרון" וכסגירת מעגל היסטורית עם כישלונו של ריצ'רד לב-ארי. הדימוי שימש כדי להסביר לציבור האירופי את השליטה במקומות הקדושים לא כאינטרס פוליטי קר, אלא כמימוש של ייעוד נוצרי והיסטורי עתיק יומין.

במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבר הדימוי הצלבני דמוקרטיזציה והותאם לגיוס המונים. ארצות הברית, שנכנסה למלחמה באיחור ועם מסורת בדלנית, נזקקה לנרטיב מוסרי רב-עוצמה. "הוועדה למידע ציבורי" (CPI) יצרה את המושג "הצלבנים של פרשינג", שהציג את חיילי חיל המשלוח האמריקאי (AEF) כאבירים מודרניים היוצאים למסע קודש להצלת הדמוקרטיה והחירות באירופה. השימוש במושג זה בסרטי תעמולה ובכרזות גיוס נועד להעלות את המלחמה לרמה של מאבק קיומי בין אור לחושך, תוך שימוש בסמלים ויזואליים המשלבים את דמותו של "הדוד סם" עם שריון אבירי וחרבות.

במחצית הראשונה של המאה ה-20, הדימוי הצלבני הפך למרכזי במאבקים בין אידאולוגיות טוטליטריות. במלחמת האזרחים בספרד, המשטר של פרנסיסקו פרנקו הגדיר באופן רשמי את המערכה כ"מסע צלב" (La Cruzada), מושג ששימש לאיחוד הכוחות השמרניים והכנסייה תחת דגל של מלחמת דת נגד הקומוניזם והחילוניות. מנגד, במלחמת העולם השנייה, השתמשו בעלות הברית במושג "מסע הצלב הגדול" (The Great Crusade) כדי לתאר את הפלישה לנורמנדי. הגנרל דווייט ד. אייזנהאור בחר במונח זה כדי להדגיש את הממד המוסרי של המלחמה נגד הנאציזם, כשהוא מציג את חייליו כלוחמי חירות בשליחות אלוהית ומוסרית כנגד הדיקטטורה הרצחנית.

בתקופת המלחמה הקרה, המשיכו גורמים שמרנים בארצות הברית להשתמש ברטוריקה צלבנית כדי לתאר את המאבק בברית המועצות כ"מסע צלב נגד האתאיזם". עם זאת, המאה ה-21 סימנה שינוי דרמטי בשימוש במונח. לאחר פיגועי[ 11 בספטמבר, כאשר הנשיא ג'ורג' וו. בוש השתמש במילה "Crusade" כדי לתאר את המלחמה בטרור, התגובה הבינלאומית החריפה ובמיוחד הזעם בעולם המוסלמי חשפה השתמש במילה "Crusade" כדי לתאר את המלחמה בטרור, התגובה הבינלאומית החריפה ובמיוחד הזעם בעולם המוסלמי חשפה את הפער התהומי בתפיסת המושג. בעוד שבמערב המילה הפכה לעיתים למילה נרדפת למאבק צודק (כמו "מסע צלב נגד הסרטן"), במזרח היא נותרה סמל לאימפריאליזם אלים. אירוע זה הוביל להצנעת השימוש במושג בשיח הצבאי והפוליטי המערבי המודרני, מתוך הבנה של רגישותו ההיסטורית והפוליטית.

הייצוג התרבותי של צבא ממלכת ירושלים בתרבות המודרנית נע בין רומנטיזציה נוסטלגית של עולם האבירות לבין שימוש בממלכה כמשל פוליטי ליחסי מזרח ומערב בני ימינו. המקרה הבולט והמשפיע ביותר במאה ה-21 הוא סרטו של רידלי סקוט, ממלכת גן עדן (Kingdom of Heaven, 2005). הסרט אינו מתיימר להיות דיוקן היסטורי חסין טעויות, אלא משתמש בתקופת דעיכת הממלכה תחת שלטונו של בולדווין הרביעי וערב קרב קרני חיטין כדי לדון בסוגיות של סובלנות דתית, פנאטיות והומניזם. דמותו של בלדווין ("המלך המצורע") מוצגת בסרט כסמל למנהיגות מוסרית ונאורה המנסה לשמר דו-קיום שברירי, בעוד שהמסדרים הצבאיים הטמפלרים וההוספיטלרים מוצגים כגורמים הקיצוניים המדרדרים את האזור למלחמה. ייצוג זה משקף את הלך הרוח המערבי שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, שבו הממלכה הצלבנית משמשת כמעבדה היסטורית לבחינת האפשרות של "שלום בין ציוויליזציות".

צבא ממלכת ירושלים וחייליו זוכים לייצוג נרחב בספרות ההיסטורית ובמשחקי מחשב, המעצבים את דמותה עבור דורות צעירים. בסדרת המשחקים  Assassin's Creed, למשל, שוחזרו ערי הממלכה ירושלים, עכו ויפו בדיוק ארכיטקטוני, תוך שימת דגש על המפגש הוויזואלי בין האדריכלות הרומנסקית האירופית לבין המרחב האוריינטלי. עלילת המשחק עוקבת אחרי נרטיב היסוד של זיכיון משחקי Assassin's Creed ומתרחשת בהיסטוריה בדיונית, שבה יריבות מתמשכת בין שתי חברות סודיות - מסדר המתנקשים ומסדר הטמפלרים - מציבה אותן בפני שתי אידאולוגיות שונות ומנוגדות.
את הפער התהומי בתפיסת המושג. בעוד שבמערב המילה הפכה לעיתים למילה נרדפת למאבק צודק ומטבע לשון בשימוש תכוף, במזרח היא נותרה סמל לאימפריאליזם אלים. אירוע זה הוביל להצנעת השימוש במושג בשיח הצבאי והפוליטי המערבי המודרני, מתוך הבנה של רגישותו ההיסטורית והפוליטית.

הייצוג התרבותי של צבא ממלכת ירושלים בתרבות המודרנית נע בין רומנטיזציה נוסטלגית של עולם האבירות לבין שימוש בממלכה כמשל פוליטי ליחסי מזרח ומערב בני ימינו. המקרה הבולט והמשפיע ביותר במאה ה-21 הוא סרטו של רידלי סקוט, ממלכת גן עדן (Kingdom of Heaven, 2005). הסרט אינו מתיימר להיות דיוקן היסטורי חסין טעויות, אלא משתמש בתקופת דעיכת הממלכה תחת שלטונו של בולדווין הרביעי וערב קרב קרני חיטין כדי לדון בסוגיות של סובלנות דתית, פנאטיות והומניזם. דמותו של בלדווין ("המלך המצורע") מוצגת בסרט כסמל למנהיגות מוסרית ונאורה המנסה לשמר דו-קיום שברירי, בעוד שהמסדרים הצבאיים הטמפלרים וההוספיטלרים מוצגים כגורמים הקיצוניים המדרדרים את האזור למלחמה. ייצוג זה משקף את הלך הרוח המערבי שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, שבו הממלכה הצלבנית משמשת כמעבדה היסטורית לבחינת האפשרות של "שלום בין ציוויליזציות".

צבא ממלכת ירושלים וחייליו זוכים לייצוג נרחב בספרות ההיסטורית ובמשחקי מחשב, המעצבים את דמותה עבור דורות צעירים. בסדרת המשחקים  Assassin's Creed, למשל, שוחזרו ערי הממלכה ירושלים, עכו ויפו בדיוק ארכיטקטוני, תוך שימת דגש על המפגש הוויזואלי בין האדריכלות הרומנסקית האירופית לבין המרחב האוריינטלי. עלילת המשחק עוקבת אחרי נרטיב היסוד של זיכיון משחקי Assassin's Creed ומתרחשת בהיסטוריה בדיונית, שבה יריבות מתמשכת בין שתי חברות סודיות - מסדר המתנקשים ומסדר הטמפלרים - מציבה אותן בפני שתי אידאולוגיות שונות ומנוגדות.

ראו גם
 צבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים
 הטקטיקה והאסטרטגיה הצלבנית בארץ ישראל
לקריאה נוספת
היסטוריה של ממלכת ירושלים
 יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005
 יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת, 1985
 Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge University Press, 1952 
 Christopher Tyerman. God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006

צבא ממלכת ירושלים והמסדרים
 Ronnie Ellenblum, Crusader Castles and Modern Histories, Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2007 
 Terence Wise Armies of the Crusades (Men at Arms Series, 75) Osprey Publishing 1978 
 Paul Hill The Knights Templar at War, 1120–1312 Pen & Sword Military 2018 
 David Campbell Templar Knight vs Mamluk Warrior: 1218–50 (Combat, 16) Osprey Publishing 2018 
 John Carr The Knights Hospitaller: A Military History of the Knights of St John Pen & Sword Military 2016 
 David Nicolle The Crusades (Elite, 19) Osprey Publishing 1998 

קרבות נבחרים
 David Nicolle Hattin 1187: Saladin's greatest victory (Campaign, 19) Osprey Publishing 1993 
 David Nicolle Acre 1291: Bloody sunset of the Crusader states (Campaign, 154) Osprey Publishing 2005 

הערות שוליים

ירושלים
קטגוריה:ממלכת ירושלים
קטגוריה:צבאות עבר