אונאת דברים

אונאת דברים היא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, האוסרת לגרום צער לאדם על ידי דיבור שיפגע בו או יבייש אותו.

דין זה בא בצמוד לדין אונאה הממוני ונלמד מאותם פסוקים, אך חז"ל הפליגו באיסורו ואמרו כי "גדולה אונאת דברים מאונאת ממון".

מקור הדין
בתורה נאמר: .

פשוטו של הפסוק, על פי ההקשר, עוסק באונאה ממונית, אולם איסור אונאת ממון כבר נאמר לעיל בפסוק יד, ולכן חז"ל למדוהו כעוסק ב"אונאת דברים":

המדרש מביא שני פסוקים, שבשניהם אוסרת התורה על אונאה. כיוון שבפסוק אחד מפורש העיסוק במקח וממכר, מסיק המדרש כי בפסוק השני קיים חיוב נוסף ואותו הוא מגדיר כאונאת דברים. בהמשך הגמרא מובאים מאמרים רבים העוסקים בחומרת האיסור למשל: "כל המלבין פני חברו ברבים כאילו שופך דמים". הגמרא מדגימה בדוגמאות רבות איסור זה והן עוסקות בהזכרת עבר של אדם ששינה דרכיו כמו בעל תשובה או גר, בחוסר כבוד לאדם אחר כמו יחס בין בני זוג וכן בגרימת צער בענייני מסחר.

בסופה של הגמרא מובא הסיפור "תנורו של עכנאי" ששב ומעמיד את הקורא על הנזקים היכולים להיגרם מאונאת דברים.

דיני האיסור
הפוסקים מביאים את דברי הגמרא כהגדרת האיסור, והיינו שאסור לצער בצורה הדומה למקרים שהובאו בגמרא. השולחן ערוך מצרף לכך גם את האיסור לכנות שם לחברו, אם כוונתו לביישו בכינוי זה, ואף על פי שהוא רגיל בכך.

בעל ספר החינוך מסכם וכותב:

חלות האיסור
 שומר תורה ומצוות 
בתלמוד הבבלי מדייקים מהמילים "איש את עמיתו" שהאיסור חל רק על שומרי מצוות: , וכן פסק ר' אליעזר ממיץ, בעל ספר יראים, והנימוקי יוסף (וכן כתב הרמ"א).על אונאת דברים כפגיעה בכבוד האדם ותוקפה כלפי עבריין ורשע ראו - נחום רקובר, גדול כבוד הבריות: כבוד האדם כערך על, ספרית המשפט העברי, ירושלים תשנ"ט, עמ' 37, 85. אמנם, הרמב"ם והשולחן ערוך לא פסקו זאת להלכה, והריטב"א הסביר את דברי הגמרא כמתייחסים לאיסור מיוחד לאדם לצער את אשתו, כמבואר בהמשך הגמרא: .

כאמור, בנוגע לגר האיסור חמור יותר, שכן התורה הזהירה על כך בשני מקומות נוספים; זאת, עקב מעמדו הפגיע חברתית של הגר.

ספר החינוך מוסיף שאיסור זה נוהג בכל אדם, ואפילו בילדים קטנים.

 להשיב למי שציער אותו 
בעל ספר החינוך מבהיר, כי אף שאיסור חמור לצער אדם מישראל, אך כאשר האחר מבייש ומחרף אותו אין צורך להימנע מלהשיב לו, ראשית מפני שהוא מעל היכולות האנושית "שאי אפשר להיות האדם כאבן שאין לה הופכין", וכן מפני שאם ישתוק - יראה הדבר כאילו מודה לדברי חבירו. וכל האיסור הוא רק על מי שמתחיל בכך.

אמנם בסיום דבריו כותב שישנם חסידים כאלה שאף כהשני מחרף אותם, הם שותקים ושומעים חרפתם ואינם משיבים, ועליהם אמרו חז"ל נאמר הפסוק () "ואוהביו כצאת השמש בגבורתו".

בדומה לכך, פוסק הרמ"א שאדם המאנה ומצער עצמו, מותר לצער אותו.

אונאת דברים בתרבות
באוקטובר 2006 הועלתה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר הצגה מאת אביגיל גרץ בשם "אונאת דברים", העוסקת בלימודו של נושא זה ומנסה להעביר אותו לקהל שאינו מכיר את המושג ואת משמעותו המוסרית-הלכתית.

ראו גם
אונאה
איסור לשון הרע

קישורים חיצוניים
 ברוך גיגי, אונאת דברים באתר "בית המדרש הווירטואלי" של ישיבת הר עציון
 יהושע שופמן, וכי יגור אתך גר בארצכם לא תונו אתו, באתר "דעת"

 חיים דוד הלוי, תשובה בעניין איסור אונאת דברים
 שמאי ליבוביץ, הכוונה המסתתרת מאחורי המילים , הדף השבועי של אוניברסיטת בר-אילן
 דוד מישלוב, "שלא לצער אחד מישראל", הדף השבועי של אוניברסיטת בר-אילן, מס' 132,  על השקילה המאוזנת של צורכי הבריות במצוות שבין אדם לחברו , שם, מס' 185
 דב ביגון, שיעור מוקלט בנושא אונאת דברים, באתר מכון מאיר





הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות שבין אדם לחברו
קטגוריה:מצוות הנוהגות בזמן הזה
קטגוריה:מצוות שבדיבור
קטגוריה:פרשת בהר
קטגוריה:מניין מצוות שמירת הלשון לפי החפץ חיים
קטגוריה:בבא מציעא: סוגיות תלמודיות
קטגוריה:כבוד בהלכה