טרטיף

טרטיף (בצרפתית: Tartuffe) היא קומדיה מאת המחזאי הצרפתי מולייר, המצטיינת בסגנונה החריף והעוקצני ובביקורת הנוקבת שבה על אנשי הדת והכנסייה, ונחשבת לאחת המעולות שביצירותיו. הדעות חלוקות אם יש ב"טרטיף" ביקורת על נוכלים במסווה של קנאות דתית בפרט או שמא יש בו ביקורת על הדת עצמה. דמותו של טרטיף עצמו הפכה זה מכבר שם נרדף לצבוע ונוכל. המחזה הועלה לראשונה על הבמה במלואו ב־1667.

העלאת המחזה
המחזה עורר את חמתם של הכמורה והחוגים הדתיים בצרפת שראו במולייר כופר ואסרו על הצגתו של "טרטיף" בציבור. תקופה מסוימת היה המחזה מועלה בהופעות פרטיות בגרסאות מקוצרות עד שלבסוף הועלה באופן מלא ובפני קהל צופים גדול ב־5 באוגוסט 1667, דבר שרק הגביר את חמת הכנסייה. אחרי שנתיים של התפלמסות חריפה שהתנהלה בין מולייר ואנשי הדת, התערב בעניין המלך לואי ה-14 והמחזה הועלה שנית ב־5 בפברואר 1669, לאחר שהסוף הרע הוחלף בסוף טוב, המציג את המלך כמי שמציל את המצב ומעניש את האשמים. מאז ועד היום המחזה מוצג ואהוב והוא ידוע מאוד.

המחזה בעברית
המחזה תורגם לעברית לראשונה על ידי נחמן רוזנקרנץ ב-1901, ומאוחר יותר בידי נתן אלתרמן, והועלה פעמים רבות בתיאטראות בישראל.

בשנת 1932 בתיאטרון הבימה בתרגום של אברהם שלונסקי בבימוי יהושע ברטונוב ואברהם ברץ.

בשנת 1950 ב בתרגום של חיים חפר ויוסף מילוא בבימוי מילוא.

בשנת 1970 בתיאטרון חיפה, בבימוי ג'ילברטו טופאנו, בתפקיד טרטיף עודד קוטלר.

בשנת 1974, בבימויה ובתרגומה של עדנה שביט, בתיאטרון באר שבע, בתפקיד טרטיף דב רייזר.

תרגום נוסף הוא של יהושע סובול, בגרסה שהובלעו בה רמיזות טקסטואליות וחזותיות ליחסי דת-מדינה בישראל, עלה לראשונה בתיאטרון חיפה בשנת 1985 והועלה פעמיים בתיאטרון גשר בבימוי יבגני אריה: פעם ראשונה ב-1995, עם ישראל דמידוב בתפקיד טרטיף, ופעם שנייה ב-2009, עם אלכסנדר סנדרוביץ' כטרטיף, בהשתתפותה של חנה לסלאו.

בשנת 1989 עלתה הפקה ב"הבימה" בתרגום אהוד מנור, בבימוי במאי אורח מגאורגיה, רוברט סטורואה.

בשנת 2001 עלה ב המחזה "הרב קמע", עיבוד של שמואל הספרי על פי השלד הסיפורי של "טרטיף" שהועבר למציאות ישראלית. איש הדת הנלעג והצבוע טרטיף הפך בגרסה זו ל"רב קמע".

בשנת 2014 עלה המחזה בתיאטרון בית ליסין בתרגום מחורז וממושקל של אלי ביז'אווי, תרגום שזכה בפרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על שם עדה בן-נחום לשנת 2014, ולימים ראה אור בהוצאות "לוקוס". הבמאי היה אודי בן-משה, וכיכבו בו ששון גבאי כאורגון ומיה דגן כדורין.

בפסטיבל ישראל, באביב 2014, עלתה הפקה של הבמאי לבאן צולדזה, המנהל האמנותי של התיאטרון הלאומי בטביליסי.

בשנת 2024 בתיאטרון הקאמרי, בתרגומו של אלי ביז'אווי ובבימויה של רוני ברודצקי, עם דרור קרן כאורגון ונדב נייטס כטרטיף.

 הדמויות 
 אורְגון - אבי המשפחה
 אלמיר - אשתו השנייה
 מאדאם פֶּרְנל - אמו של אורגון
 דאמיס - בנו של אורגון
 מריאן - ביתו של אורגון, מאורסת לולר
 וַאלֶר - מאורס למריאן
 קליאנט - אחיה של אלמיר
 טרטיף - נוכל במסווה של איש דת
 פיליפוט - משרתת של מדם פרנל
 דוֹרין - משרתת
 מסיה לויאל - קצין הוצאה לפועל
 קצין משטרה

עלילה
טרטיף, איש דת נוכל וצבוע, מצליח להשיג דריסת רגל בביתה של משפחה נכבדה. אורגון, אבי המשפחה (אותו גילם מולייר), ואימו הזקנה מאדאם פרנל מאמינים להעמדות הפנים שלו, מעריצים אותו ובטוחים שהוא אכן איש אדוק שכולו טוב לב וחסד. האמון של אורגון בטרטיף כה חזק, עד שמריאן, בתו, נדרשת על ידו להתחתן עם טרטיף במקום עם אהובה, ואלר. אלמיר, אשתו של אורגון, דאמיס בנו, דורין המשרתת ושאר בני המשפחה מבינים שמדובר בנוכל, ומנסים להאיר את עיניהם, אולם מאמציהם אינם מועילים להם.

לבסוף מוצאת אלמיר כיצד לחשוף בפני אורגון בעלה את פרצופו האמיתי של טרטיף: היא מחביאה את בעלה מתחת לשולחן מכוסה במפה, מורה לו לשמור על שקט ומזמנת את טרטיף למקום. אורגון הנדהם רואה כיצד טרטיף מחזר בלהט אחרי אשתו ומבין שמדובר בנוכל, אך מאוחר מדי: אורגון העריץ את טרטיף וראה בו את ידידו הטוב ביותר ולכן העניק לו מסמכים חשובים בהם טרטיף משתמש כעת כדי לקבל בעלות מלאה על הבית ולפנות משם את אורגון ואת משפחתו. המשפחה כולה מצויה בחרדה עד שמתברר כי המלך שומר אמונים לאורגון ששירת אותו בעבר, וכך מופיעים לבסוף חיילי המלך ועוצרים את טרטיף הרשע כראוי לו. המחזה מסתיים במשתה מפואר, בו נערכת גם החתונה של מריאן וואלר.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:מחזות צרפתיים
קטגוריה:מחזות מהמאה ה-17
קטגוריה:קומדיות
קטגוריה:מולייר