זכין לאדם שלא בפניו

זכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לו אלא בפניו הוא כלל במשפט העברי המאפשר לבצע פעולה משפטית עבור אדם אחר, ללא ידיעתו של אותו אדם עבורו נעשית הפעולה, בתנאי שהשלכות הפעולה הן טובות עבור האדם שעבורו נעשית הפעולה.

המקרה הפשוט להדגמת הכלל הוא הקנאת מתנה לאדם ללא ידיעתו. כך פוסק הרמב"ם: המזכה לחבירו במתנה על ידי אחר כיוון שהחזיק בה אחר כגון שמשך המטלטלין או הגיע שטר הקרקע לידו או החזיק בקרקע זכה חבירו אף על פי שלא הגיעה המתנה לידו ואין הנותן יכול לחזור בו, אבל המקבל ידו על העליונה אם רצה מקבל אם לא רצה אינו מקבל שזכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לו אלא בפניו וזכות הוא שתנתן לו מתנה אם ירצה, אבל אם לא ירצה אין נותנין מתנה לאדם בעל כרחו". כדי להקנות מתנה יש לבצע פעולת קנין, כמו בכל מכר. פעולה זו במכר, יכול לעשות הקונה או שלוחו. אולם במתנה יכול לעשות זאת כל אדם מכח הכלל הנ"ל.

התלמוד לומד כלל זה מפסוק בתורה. אולם הראשונים חלוקים בדעתם אודות תוקפו של הלימוד. יש הרואים בלימוד זה לימוד גמור, וממילא לדעתם מדובר בדין דאורייתא אפילו כשהזוכה הוא קטן. לעומתם יש הסבורים שאין הלימוד הזה אלא 'אסמכתא'. אולם כפי שנראה בהמשך (היסוד המשפטי של דין זכייה), לדעת חלק מהראשונים דין זכייה הוא חלק מדין השליחות. לפי גישה זו ייתכן שאין צורך במקור מעבר למקור של דין שליחות.

 היסוד המשפטי של דין זכייה 
הראשונים נחלקו בשאלה מה הוא ההסבר המשפטי של דין זכייה. גישה אחת רואה בדין זכייה ערוץ נוסף של דיני השליחות. הזוכה לחברו פועל כשלוחו אף על פי שהוא לא נתמנה על ידו. גישה זו נקראת "זכייה מדין שליחות". לעומתם כמה ראשונים בעיקר מראשוני ספרד קבעו שזכייה אינה מדין שליחות. חלק מבעלי השיטה שזכייה מדין שליחות, הסבירו שבמקרים בהם הזכות היא חד משמעית, קיימת הנחה המובנת מאליה ('מכללא'), שהמוטב שנהנה מפעולת הזוכה ודאי היה ממנה אותו לשליח לפעולה זו. ובלשון הראשונים: "אנן סהדי דעביד ליה שליח".

אחרונים רבים עסקו בהסברת שתי שיטות אלו. בעל 'קצות החושן' חלק על ההסבר שיש בזכייה מינוי מכללא. את טענתו הוכיח מסוגיית 'יאוש שלא מדעת', ממנה עולה לכאורה שלא ניתן לקיים שליחות על ידי אישור רטרואקטיבי. ולדעת אביי שהלכה כמותו, כפי שיאוש שלא מדעת אינו יאוש, כך שליחות שלא מדעת אינה שליחות. לאור גישתו זו, טוען הוא שגם בעלי הגישה שזכייה מדין שליחות, אינם יכולים להסביר זאת על בסיס "אנן סהדי" שעשאו שליח, אלא מכח גזרת הכתוב. לפי הסבר זה, דין זכייה פועל מכח שליחות אבל ללא צורך במינוי. הסבר דומה מאוד הציגו אחרונים אחרים, דווקא לשיטת הראשונים שזכייה אינה מדין שליחות. לפי גישה זו גם הסוברים ששליחות אינה המקור של דין זכייה, אינם חולקים על כך שבפועל הזוכה פועל כמו שליח עבור המזוכה.

לעומת זאת, בעל 'קצות החושן' הסביר את הגישה שזכייה אינה מדין שליחות, כבלתי שייכת לדין השליחות. הוא מסביר שהזוכה פועל לטובת המזוכה מדין יד. כמו שחצרו של אדם יכולה להיחשב לידו (הזורק גט לחצרה של אשתו מגורשת כמו בנתנה לידה), כך הזוכה יכול להיחשב לידו כאשר מדובר בזכות. הסבר זה אינו נמצא בראשונים. יתירה מזו אין הוא חף מבעיות וכך הגיב עליו אחד האחרונים: "זה הזוכה שהוא איש זר היכי יתחשב כידו, אם אינו נעשה שלוחו".

לאור ביקורת זו, מציע בעל ה'קהלות יעקב' הסבר שאינו מבוסס על דין שליחות, אך גם אינו מגדיר את הזוכה כיד. לפי הסבר זה יש יכולת לאדם לזכות לאחרים מכח יכולתו לזכות לעצמו. אין כאן פעולה הנובעת מכוחו של המזוכה אלא מכוחו של הזוכה. כפי שאדם יכול להגביה ממון ולזכות בו לעצמו, כך יכול הוא להחליט להגביה ממון ולזכות בו לטובת אדם אחר.

הגדרת 'זכות'
דין זכין מבוסס על הנחת יסוד שהפעולה עליה מדובר מוגדרת כ'זכות'. אולם ישנם מקרים רבים בהם הגדרת הזכות אינה חד משמעית. להלן כמה מהספקות:

האם מדובר בהגדרה עקרונית של אופי הפעולה, או רק בהגדרת ההשפעה של הפעולה על האדם. יש אחרונים שהגבילו את הדין רק לפעולות זכייה במהותן. לפי גישה זו רק פעולה המקנה זכות למוטב, ואינה כרוכה כלל בנטילת זכות ממנו תיחשב 'זכות'. אולם לדעת רוב הפוסקים, כל פעולה, גם הכרוכה בנטילת זכות, יכולה להיעשות באמצעות דין זכייה, אם היא טובה למוטב. לפי גישה זו, יכול אדם למכור את חמצו של חברו בערב פסח, ובכך להציל את הממון שעתיד להיאסר. כמו כן יכול אדם להפריש חלה מעיסת חברו. וכמו כן יוכל בנתונים מסוימים אדם לגרש את אשת חברו כאשר ברור שהדבר הוא זכות לחברו. אופציה זו לזכות גט מבעל, היא אחד היסודות עליהם נשען פסק הדין המפורסם של בית הדין מצפת שהתיר אישה שבעלה צמח.
האם ההגדרה היא אובייקטיבית או סוביקטיבית. האם פעולה המוגדרת בדרך כלל כחובה, יכולה להיות מוגדרת זכות כאשר יש לכך סיבות מיוחדות. גירושין נחשבים כחובה ולכן לא ניתן לזכות בגט לאישה. אולם יכולים להיות מקרים בהם הגירושין הם זכות לאישה. בשאלה זו דנה הגמרא: "המזכה גט לאשתו במקום יבם מהו".
האם ניתן להגדיר זכות גם כזו שיש בצידה חובות. האם רכישת נכס שגוררת בעקבותיה חובות (תשלום) יכולה להיחשב זכות? מן הרמב"ם עולה לכאורה שכן. אולם הרבה פוסקים חולקים עליו.
האם זכות עכשווית תיחשב זכות למרות שבעקיפין היא תגרום לחובה. כגון מתנה גמורה שבעקבות הזכייה בה יחולו על המקבל תוצאות שאינן לטובתו.

 מי זוכה ולמי ניתן לזכות 
כל אדם גדול ובר דעת, יכול לזכות לחברו. בין איש ובין אישה ואפילו היא אשת איש, וכן עבד או שפחה עבריים או כנעניים. כמו כן כל המנויים לעיל יכולים להיות מוטבים של פעולת זכייה. נוסף עליהם הקטן: "זכין לקטן אפילו בן יום אחד". אולם בנוגע לזכיית קטן נחלקו הראשונים האם מדובר בהלכה גמורה מהתורה, או שזו רק תקנת חכמים.

האפשרות לזכות עבור גוי, נתונה במחלוקת אמוראים.בבא מציעא עא, ב. האפשרות לזכות עבור שוטה, מובאת על ידי הרמב"ם והשולחן ערוך.רמב"ם זכייה ומתנה ד, ז; שו"ע חו"מ, רמג, טז.  יש הטוענים שהדבר פשוט,בית יוסף חו"מ רמג. ויש מי שהפנה למקור בגמרא.הגר"א חו"מ, רמג סקכ"ח, הפנה לבבא מציעא ח, א: "בשלמא חרש..." אולם בעל 'קצות החושן' סבור שהרא"ש חולק על כך.קצות החושן, רמג סק"ו, על בסיס הרא"ש, כתובות פרק ב סימן יד.

גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין 
הגמרא קושרת בין דין זכייה לדין גיור קטינים:אמר רב הונא: גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין. מאי קמ"ל? דזכות הוא לו, וזכין לאדם שלא בפניו, תנינא: זכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין לאדם שלא בפניו! מהו דתימא עובד כוכבים בהפקירא ניחא ליה, דהא קיימא לן דעבד ודאי בהפקירא ניחא ליה, קמ"ל דהני מילי גדול, דטעם טעם דאיסורא, אבל קטן - זכות הוא לו. לפי פסקו של רב הונא, גר שאין לו אב, ואמו הביאתו להתגייר, מטבילין אותו לשם גירות על דעת בית דין.

השיוך של דין זכין לגיור קטינים אינו פשוט. הרי המילה והטבילה הן פעולות הנעשות בגופו. אין כאן פעולה שעושה אדם אחר במקומו של הקטן, כמו במקרים רגילים של זכייה. לאור זאת כתבו התוספות:ונראה דזכייה דגירות לא דמי לשאר זכיות דמה שב"ד מטבילין אותו אינם זוכין בעבורו אלא הוא זוכה בעצמו ובגופו שנעשה גר ונכנס תחת כנפי השכינה והא דפריך בכתובות תנינא זכין לאדם שלא בפניו ומשני מהו דתימא עובד כוכבים בהפקירא ניחא ליה היינו משום דאם הייתה חובתו לא היה לב"ד להתמצע להכניס גופו בדבר שיש לו חובה. בעיה נוספת שהתעוררה כאן, קשורה לתוקף של דין זכין. לפי השיטה שדין זכיית קטן אינו אלא מדרבנן, כיצד ניתן לגייר על בסיס כלל שתוקפו מדרבנן בלבד?

הראשונים שסבורים שיסוד דין זכייה הוא מדין שליחות, הסבירו שגיור קטינים מבוסס על דין דרבנן. ראשונים אלו נדרשו להסביר כיצד ייתכן שגיור יהיה מבוסס על דין דרבנן. יש שכתבו שכל הגיור הזה אינו תקף מהתורה ולכן אין להתייחס אליהם כיהודים גמורים. ויש שהציעו פתרונות הלכתיים כגון "יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה".

הראשונים שסבורים שלדין זכייה יש מקור מהתורה, ואין זכייה מדין שליחות, ביססו את גישתם בין היתר מסוגיית גר קטן.

קישורים חיצוניים
זכין לאדם שלא בפניו פרופ' נחום רקובר
מיכאל ויגודה, חוק לישראל - שליחות, ירושלים תשע"ד, עמ' 769 - 819 (נספח שעיקרו נכתב על ידי פרופסור בנימין פורת).
שמשון אטינגר, פרקי שליחות במשפט העברי, ירושלים תשנ"ט, עמ' 109 - 134
אנציקלופדיה תלמודית, כרך יב, טור קלה.
משה ששון, משפטי שליחות, ירושלים תשס"ה, שער שני סימנים יא - יד.




הערות שוליים

קטגוריה:משפט עברי: קניינים
קטגוריה:כללים ועקרונות בהלכה
קטגוריה:כללים ועקרונות במשפט העברי
קטגוריה:הלכות שליחות
קטגוריה:גיטין: סוגיות תלמודיות