שריטילי

בפולקלור של אחדים מעמי אירופה, שריטילי הוא שד שובב, המתגורר בדרך כלל במרתף הבית, בארון או במזווה, ומביא ברכה לבית. ברוסית הוא נקרא "דומובויי" (Домовой) ובפולנית ״דומוביק״. ביידיש הוא נקרא "שרעטעלע" (נהגה שְרֶטֶלֶה), וצורה עברית - "שריטילי" - מופיעה בספרו של ש"י עגנון, "הכנסת כלה", שבו מסופר:

שריטילי נזכר שוב מספר פעמים בעמודים הבאים של "הכנסת כלה".

הוא מוזכר גם בסיפורו של עגנון "ציפורי" (שבכרך "אלו ואלו") שם אומר אחד הנערים:  ובהערה שם נכתב: 

סיפור עממי בשם "שרעטעלעך", העוסק בשד, נדפס בקובץ "יידישער פאלקלאר", ייווא שריפטן 9, פילאלאגישע שריפטן 5, ווילנע, 1938, עמ' 165–166. סיפורים נוספים ביידיש על שד זה מופיעים באוסף שערך יהודה לייב כהן.

בספר השירה היידית "American Yiddish Poetry: A Bilingual Anthology" בעריכת בנימין הרשב וברברה הרשב מופיע השיר "דער בראצלאווער צו זיין סופר" (איש ברסלב שביקש להיות סופר) מאת יעקב גלאטשטיין. בשיר כתוב: "דערציילן בײקעס פון שרעטעלעך" ("מספרים סיפורי פיות על שרעטעלך", במובן של גמדים קטנים או שדונים).

בספר זכרונות על יהודי שרגורוד שלפני השואה הוזכרו השריטילי בהומור, אגב אזכור דמויותיהם של בני העיירה: "בעיר ... צריך להגן על מזוזה רק מפני דומוביקים [שריטילי], אבל בכפר יש מאות שדים אנושיים, מזוזה קטנה לא תעזור הרבה."

בספרו של יעקב צ׳ מאיר, ״נחמיה״, מספר ר׳ ברכיה בירך לנחמיה שבביתם שוכנת שריטילי. גם שם אחת התופעות של השריטילי היא התחרשות של בעלת הבית.

בספרו של מקסים גורקי "ילדות" מזמינה הסבתא את שדון הבית שמתחת לתנור לעבור איתם לביתם החדש.

בספרה של אולגה טוקרצ'וק "על עצמות המתים" מיוחס לשדונים קטנים מצבא שומרי הבית מיון קפדני של אבנים במפעלי חצץ תת-קרקעיים שהם מנהליםבעמ' 30.

לקריאה נוספת
 אברהם הולץ, מראות ומקורות: מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה" לש"י עגנון, הוצאת שוקן, תשנ"ה.
 מאקס וויינרייך, "לאנטיך: די געשיכטע פון א היימישן ניטגיטן", שריפטן פון יידישן וויסנשאפטלעכן אינסטיטוט, ב, 1, פילאלאגישע סעריע, 1, וילנע 1926, עמ' 217–236

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:שדים
קטגוריה:שדים ביהדות