ים ירחי

ממוזער|שמאל|300px|הכתם הכהה באמצע הוא ים המבולדטיאנום
ים ירחי או ימה ירחית (בלטינית: Mare, "מַארֶה"; וברבים: Maria, "מַארִיָה") הוא כינוי למישור בזלת גדול וכהה על ירח כדור הארץ, שנוצר בהתפרצות געשית עתיקת יומין. אסטרונומים מוקדמים חשבו בטעות שמישורי הבזלת הם ימים, ומכאן מקור הכינוי מַארֶה, שפירושו בלטינית 'ים'. בשל הרכבם הכימי העשיר בתרכובות ברזל, מישורי הבזלת מחזירים את אור השמש פחות טוב מ-'רמות' הירח, ולכן נראים כהים יותר לעין הבלתי-מזוינת. המאריה מכסים כ-30% משטחו של הצד הקרוב והנראה של הירח, ו-2% מצידו הרחוק. המאריה בצד הרחוק של הירח קטנים יותר, ורובם נמצאים במכתשים גדולים שבהם הייתה זרימה געשית מועטה.

במפת הירח מצוינים 22 מאריה, שהקטן ביותר קוטרו כ-150 ק"מ (ים הנחש), והגדול ביותר קוטרו כ-1,596 ק"מ (ים הקור). הקוטר הממוצע הוא כ-515 ק"מ. לשם השוואה, קוטרו של אוקיינוס הסערות, תוואי גאולוגי משמעותי שיש המחשיבים אותו כמארה גם כן, הוא כ-2,568 ק"מ. 

מערכת המונחים המסורתית לירח כוללת גם אוקיינוס אחד, ותוואים בעלי מאפיינים דומים למארה, אך קטנים יותר, המכונים לַאקוֹס (אגם), פַּאלוֹס (ביצה) וסִינוּס (מפרץ).

גיל
גיל הבזלת נקבע הן על ידי תיארוך רדיומטרי ישיר, והן בטכניקה של ספירת מכתשים. בשיטה הרדיומטרית נמצא כי הגיל נע בין 3.16 ל-4.2 מיליארדי שנים. לפי שיטת ספירת המכתשים, גיל הסלעים הצעירים ביותר הוא 1.2 מיליארדי שנים. עם זאת, נראה שרוב הבזלת התפרצה לפני כ-3 עד 3.5 מיליארדי שנים. רוב ההתפרצויות הגעשיות התרחשו בצד הקרוב של הירח, והזרמים הצעירים ביותר נמצאים באוקיינוס הסערות. בצד הרחוק אירעו התפרצויות מעטות, וכולן מוקדמות.
רוב ההתפרצויות אירעו בקרבת אגנים נמוכים שנוצרו מפגיעת מטאורים, או שזרמי הלבה התנקזו לשם. עם זאת, השטח הגדול ביותר של סלעים געשיים, אוקיינוס הסערות, לא מתאים לאף אגן פגיעה ידוע.

פיזור
המאריה אינם מפוזרים באופן שווה על פני הירח, ורובם ממוקמים בצד הקרוב של הירח. הסיבות לכך עדיין נתונות לדיון בקהילה המדעית. יש שפע של הסברים, שגויים ברובם, באשר לסיבה האפשרית להתפלגות מרחבית זו:
 מאחר שברבים מהמאריה ממלאה הבזלת אגנים נמוכים שנוצרו מפגיעת מטאורים, יש שסברו שפגיעת המטאור גרמה בדרך כלשהי להתפרצות הגעשית. לרוב, עם זאת, הפעילות הגעשית התרחשה כ-500 מיליון שנים לאחר הפגיעה, ולפיכך הקשר הסיבתי בין השניים הוא קלוש.
 הועלתה השערה כי שדה הכבידה של הארץ עשוי לעודד התפרצויות בצד הקרוב של הירח, יותר מאשר בצדו המרוחק. אולם, במערכת ייחוס המסתובבת עם הירח, התאוצה הצנטריפוגלית שווה בעוצמתה לתאוצת המשיכה של הארץ, ומנוגדת לה בכיוונה, כך שהן מבטלות זו את זו. כוח הגאות של כדור הארץ גורם, בהדרגה, לעיוות צורתו של הירח, לכדי אליפסואיד מוארך, שצירו הארוך מצביע אל הארץ וממנה. כאנלוגיה, יש לזכור כי תופעת הגאות והשפל מתרחשת פעמיים ביממה, ומושפעת הן מן הנקודה הקרובה ביותר לירח, והן מן הנקודה המרוחקת ממנו ביותר.
 מאחר שבזלת המאריה דחוסה יותר מסלעי המחדר הוולקני המרכיבים את הקרום העליון של הירח, הועלתה ההשערה לפיה התפרצויות הבזלת נוטות להתרחש במקומות נמוכים בהם הקרום הוא דק. עם זאת, בנקודה הנמוכה ביותר על הירח, הנמצאת באגן הקוטב הדרומי - אֵיְטְקֶן (בצד הרחוק), יש דווקא מעט לבה בזלתית. זאת ועוד, הקרום מתחת לאגן זה הוא כנראה דק יותר מאשר הקרום שמתחת לאוקיינוס הסערות. ייתכן שעובי הקרום מווסת את כמות הלבה הבזלתית המגיעה בסופו של דבר אל פני השטח, אך עובי הקרום לבדו אינו הגורם השולט בהתפלגות בזלת המאריה.
 הועלתה השערה כי ישנו קשר כלשהו בין בזלת המאריה לבין ההקפה הסינכרונית של הירח סביב כדור הארץ. עם זאת, מקורו של מומנט הכוח הכבידתי הגורם ל-tidal despinning הוא אך ורק ממומנט ההתמד של הגוף (ראו גם נעילת גאות), ולמישורי הבזלת תרומה זניחה לכך. בנוסף, התחזית היא שההאטה הסיבובית עקב כוחות הגאות התרחשה במהירות (בסדר גודל של עשרות מיליוני שנים), בעוד שרוב התפרצויות הבזלת אירעו כמיליארד שנים לאחר מכן.

כאמור לעיל, הקהילה המדעית עדיין דנה באשר לסיבת ההתפלגות המרחבית של המאריה על הירח. בהתבסס על נתונים עדכניים שהושגו מספקטרומטר של קרני הגמא של משימת לונר פרוספקטור (Lunar Prospector), נראה שחלק גדול מהאלמנטים מיצרי החום (בצורת KREEP) שעל הירח ממוקמים באזורי אוקיינוס הסערות ואגן הגשמים (אזורים אלה מכונים מישור סערות KREEP). ההגברה בייצור החום הנגרמת מריכוזם של אלמנטי ה-KREEP, קשורה כמעט בוודאות למשך ולעוצמה של הפעילות הגעשית באזורים אלה. עם זאת, אין הסכמה באשר למנגנון שהביא לדחיסת ה-KREEP באזורים אלה.

הרכב
בזלת המאריה מחולקת באופן כללי לשלוש סדרות, בהתבסס על הכימיה של האלמנט העיקרי בה, טיטניום. מדוגמאות סלעים שנאספו במשימות אפולו, נראה היה שהבזלת מקובצת לסדרות בדידות: בזלת high-Ti, בזלת low-Ti ובזלת very low-Ti. לאחר משימת  קלמנטיין שאספה נתונים גלובליים בחישה מרחוק, הוברר שבין הסדרות השונות יש רצף מתמשך של ריכוזי טיטניום, ושסדרת high-Ti אינה מצויה בשפע. תכולת הטיטאניה (TiO2) בבזלת המאריה עשויה להגיע ל-15% ממשקל הסלע, בעוד שבבזלת בכדור הארץ התכולה נמוכה משמעותית מ-4%. חלוקות גיאוכימיות אחרות מתבססות על ריכוז האלומיניום והאשלגן.

ימות הירח
ימות ואוקיינוסים
ה"ימות" (Maria) וה"אוקיינוס" (Oceanus) שעל הירח:
+ ימות הירח שם הימה שם לטיני קו אורך קו רוחב קוטר ים הנחשים Mare Anguis 22.6° N 67.7° E 150 הים הדרומי (הים האוסטרלי) Mare Australe 38.9° S 93.0° E 603 הים הידוע Mare Cognitum 10.0° S 23.1° W 376 ים המשברים Mare Crisium 17.0° N 59.1° E 418 ים הפוריות Mare Fecunditatis 7.8° S 51.3° E 909 ים הקור Mare Frigoris 56.0° N 1.4° E 1,596 ים הומבולדט Mare Humboldtianum 56.8° N 81.5° E 273 ים הלחות Mare Humorum 24.4° S 38.6° W 389 ים הגשמים Mare Imbrium 32.8° N 15.6° W 1,123 ים הפיקחות Mare Ingenii 33.7° S 163.5° E 318 ים האיים Mare Insularum 7.5° N 30.9° W 513 ים הקצה Mare Marginis 13.3° N 86.1° E 420 ים מוסקבה (הים המוסקובי) Mare Moscoviense 27.3° N 147.9° E 277 ים הנקטר Mare Nectaris 15.2° S 35.5° E 333 ים העננים Mare Nubium 21.3° S 16.6° W 715 הים המזרחי (הים האוריינטלי) Mare Orientale 19.4° S 92.8° W 327 ים הרוגע Mare Serenitatis 28.0° N 17.5° E 707 ים סמיית' Mare Smythii 1.3° N 87.5° E 373 הים הקוצף Mare Spumans 1.1° N 65.1° E 139 ים השלווה Mare Tranquillitatis 8.5° N 31.4° E 873 ים הגלים Mare Undarum 6.8° N 68.4° E 243 ים האדים Mare Vaporum 13.3° N 3.6° E 245 אוקיינוס הסערות Oceanus Procellarum 18.4° N 57.4° W 2,568

"ים החלומות" (Mare Desiderii) שזוהה בעבר אינו מזוהה כיום כים.

ימות נוספות על הירח הם:
 הים הקטן (Mare Parvum)
 הים הבדוי (Mare Incognitum)
 הים החדש (Mare Novum)
 ים סטרובה (Mare Struve)

אגמי הירח (Lacus)
ימות קטנות על גבי הירח מכונות "אגמי הירח" ובלטינית "lacus":

+ אגמי הירח שם שם לטיני קו רוחב קו אורך קוטר (קילומטרים) אגם הקיץ Lacus Aestatis 15.0° S 69.0° W 90 אגם האביב Lacus Autumni 9.9° S 83.9° W 183 אגם הטוּב Lacus Bonitatis 23.2° N 43.7° E 92 אגם הצער Lacus Doloris 17.1° N 9.0° E 110 אגם המצוינות Lacus Excellentiae 35.4° S 44.0° W 184 אגם השמחה Lacus Felicitatis 19.0° N 5.0° E 90 אגם האושר Lacus Gaudii 16.2° N 12.6° E 113 אגם החורף Lacus Hiemalis 15.0° N 14.0° E 50 אגם העדינות (אגם הרוך) Lacus Lenitatis 14.0° N 12.0° E 80 אגם הפאר Lacus Luxuriae 19.0° N 176.0° E 50 אגם המוות Lacus Mortis 45.0° N 27.2° E 151 אגם השכחה Lacus Oblivionis 21.0° S 168.0° W 50 אגם השנאה Lacus Odii 19.0° N 7.0° E 70 אגם ההתמדה Lacus Perseverantiae 8.0° N 62.0° E 70 אגם הבדידות Lacus Solitudinis 27.8° S 104.3° E 139 אגם החלומות Lacus Somniorum 38.0° N 29.2° E 384 אגם התקווה Lacus Spei 43.0° N 65.0° E 80 אגם הזמן Lacus Temporis 45.9° N 58.4° E 117 אגם הפחד Lacus Timoris 38.8° S 27.3° W 117 אגם האביב Lacus Veris 16.5° S 86.1° W 396

 מפרצים (Sinus) וביצות (Paludes)
מפרצי הירח מכונים בשם הלטיני "sinus", וביצות הירח מכונות בשם הלטיני: "palus":

+ מפרצי וביצות הירח שם שם לטיני קו רוחב קו אורך קוטר (בקילומטרים) ביצת המגפות Palus Epidemiarum 32.0° S 28.2° W 286 ביצת הרקבון Palus Putredinis 26.5° N 0.4° E 161 ביצת השינה Palus Somni 14.1° N 45.0° E 143 מפרץ הגלים Sinus Aestuum 10.9° N 8.8° W 290 מפרץ האהבה Sinus Amoris 18.1° N 39.1° E 130 מפרץ הקשיחות Sinus Asperitatis 3.8° S 27.4° E 206 מפרץ ההרמוניה (מפרץ ההתאמה) Sinus Concordiae 10.8° N 43.2° E 142 מפרץ האמון Sinus Fidei 18.0° N 2.0° E 70 מפרץ הכבוד Sinus Honoris 11.7° N 18.1° E 109 מפרץ הקשתות Sinus Iridum 44.1° N 31.5° W 236 מפרץ לונה Sinus Lunicus 31.8° N 1.4° W 126 מפרץ החצות Sinus Medii 2.4° N 1.7° E 335 מפרץ הטל Sinus Roris 54.0° N 56.6° W 202 מפרץ ההצלחה Sinus Successus 0.9° N 59.0° E 132

מפרץ נוסף הוא מפרץ הערפילים (Palus Nebularum) הממוקם ב-38.0° צפון, 1.0° מזרח. אולם מפרץ זה לא הוכר רשמית.

ראו גם
 גאולוגיה של הירח
 סלנוגרפיה
 סלע ירח

קישורים חיצוניים

 המכון הירחי והפלנטרי: חקר הירח
 המכון הירחי והפלנטרי: אטלס הירח
 מפות הירח

 Paul D. Spudis, The Once and Future Moon, Smithsonian Institution Press, 1996, 
 G. Jeffrey Taylor (April 30, 2006). Finding Basalt Chips from Distant Maria
 G. Jeffrey Taylor (December 5, 2000). Recipe for High-Titanium Lunar Magmas
 G. Jeffrey Taylor (June 23, 2000). The Surprising Lunar Maria
 Catherine Weitz (February 12, 1997). Explosive Volcanic Eruptions on the Moon

הערות שוליים

*