בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים

בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ נ' המועצה לביקורת, הידוע באופן בלתי-רשמי גם בתור בג"ץ אימפריית החושים, הוא פסק דין מפורסם שניתן בישראל בשנת 1997, והפך לאבן דרך בעניין חופש הביטוי במדינת ישראל ובעניין היחס לסרטים פורנוגרפיים קשים כהצדקה לזכות חופש הביטוי. בית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, קבע כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד במדינת ישראל, זכות שנובעת מהיותה מדינה דמוקרטית ושוחרת חופש. בית המשפט קבע, כי חופש הביטוי משתרע גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא מסחרי ובין אם לאו, וכי גם הביטוי הפורנוגרפי חוסה בצלו של חופש הביטוי.

בית המשפט דן בשאלה האם יש להתיר את הקרנת הסרט הפורנוגרפי "אימפריית החושים", שבעיקרו הוא בעל ערך אמנותי יותר מאשר פורנוגרפי, או לצנזר אותו ולאסור את הקרנתו. עוד נקבע שאין לבחון את הקטעים הפורנוגרפיים במנותק מהסרט כולו, אלא כמכלול שלם של יצירה. כלומר, הקטעים הם חלק מהיצירה ולא משהו בפני עצמו שהוא חסר קשר לסרט ולעלילתו.

לפיכך, קבע בג"ץ שעל המועצה לביקורת סרטים להתיר את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל, ללא שני קטעים שהוסכם להשמיטם, ותוך הגבלת הצפייה בו לגילאי 18 ומעלה.

רקע
כל סרט המוצג במדינת ישראל, לרבות סרט בעל תוכן קשה או מיני, צריך לקבל קודם להצגתו את אישורה של המועצה לביקורת סרטים, המכונה "הצנזורה". כשהתבקשה המועצה להעניק היתר להקרנת הסרט "אימפריית החושים" בישראל, היא התנתה זאת בכך שיושמטו מהסרט, אשר יוקרן בפני בגירים בלבד, מספר קטעים שנקבע שהם בעלי אופי פורנוגרפי קשה מדי, וקיימת ודאות קרובה כי בעקבותם צופים יפגעו פגיעה קשה, רצינית וחמורה ברגשות הציבור ובמוסר החברתי.

מפיצי הסרט, לעומתם, טענו שהסרט כולו (כולל הקטעים הבעייתיים) הוא בעל ערך אמנותי, ועל כן אין להשמיט ממנו דבר, גם אם הוא מלווה בתמונות קשות.

תיאור הסרט

"אימפריית החושים" (בצרפתית: L'empire des sens), הוא סרט קולנוע פורנוגרפי שצולם בהפקה יפנית-צרפתית. הסרט בוים על ידי הבמאי היפני נגיסה אושימה, ודן ביחסי האהבה והתשוקה בין גיישה בשם סאדא אבה ומאהבה קיצ'י סאן. מערכת היחסים בין השניים היא מערכת יחסים מינית בעיקרה ומלווה גם בסאדו מאזו. יחסי המין בין סאדא ומאהבה נעשים באינטנסיביות גדלה והולכת, תוך חיפוש אחר אתגרי סיפוק התאווה. בסופו של הסרט, במסגרת קיום יחסי המין, סאדא חונקת את מאהבה למוות וכורתת את איבר מינו בסכין.

החלטת הצנזורה
מפיצי הסרט, חברת סטיישן פילם בע"מ, פנו לצנזורה בבקשה לאשר את הקרנתו. בקשות אלה בעניין אותו סרט הוגשו לצנזורה בעבר על ידי מפיצים אחרים, אולם זו דחתה את הבקשות. בישיבתה ב-18 באפריל 1994, חברי המועצה צפו בסרט והזדעזעו מתוכנו, והחליטו פה אחד שלא לתת את ההיתר המבוקש. המועצה נימקה את החלטתה כך: "הסרט עובר את גבולות הטעם הטוב בגודש הפורנוגרפיה, וכולל קטעים שיש בהם כדי לעורר רגשות זוועה".

בעקבות פנייה נוספת, נערך דיון נוסף ב-11 ביולי 1994. במסגרת דיון זה ובניגוד לדיון הקודם, התגלו חילוקי דעות בין חברי הצנזורה. חלקם התייחסו לרמתם האמנותית הגבוהה של הסרט והבמאי, ועל הפרסים הרבים שבהם זכה הסרט בפסטיבלים שונים. למרות זאת, הוחלט בסופו של דבר שלא להתיר את הקרנת הסרט. דיון שלישי נערך ב-8 באוגוסט 1994, וגם בו הוחלט שלא להתיר את ההקרנה בשל "ריבוי סצנות המשגלים עם חשיפת אברי המין, חדירה, התעללות מינית שבה מעורבים ילדים וכדומה". יושב ראש הצנזורה ציין, במכתב למפיצים, כי: "ייתכן, והמועצה הייתה מוצאת דרך לאשר את הסרט אם היית מוציא מתוכו, לפי הערכתי, כשמונה קטעים".

המפיצים עתרו לבית המשפט העליון בעקבות החלטת הצנזורה, שלטענתם הייתה לא מוצדקת ולא נכונה. ב-11 בספטמבר 1994 התכנסה המועצה לדון בסרט פעם נוספת, והחליטה ברוב דעות לאשר את הקרנת הסרט לצופים מגיל 18 ומעלה, בתנאי שיושמטו מהסרט תשעה קטעים קשים, שאורך הזמן הכולל שלהם הוא מספר דקות. בין הקטעים המדוברים היו כריתת איבר המין הגברי של קיצ'י סאן על ידי סאדא, התעללות מינית בילד על ידי צביטת איבר מינו והתעללות מינית של ילדים באדם זקן.

טענות המפיצים
המפיצים פנו לבית המשפט העליון בטענה שהצנזורה "החילה מבחן הבודק השפעת הקרנתם של קטעים מסוימים במנותק מהשתלבותם בסרט כולו". המפיצים היו סבורים כי "על פי המבחן הראוי, אין לומר כי בהקרנת הסרט בשלמותו יש משום פגיעה קשה, רצינית וחמורה במוסר החברתי. שכן, על פי מבחן זה הסרט אינו פורנוגרפי. טמון בו ערך חברתי-אמנותי פודה השולל מהקטעים שבמחלוקת את אופיים הקשה. המסר, ההקשר, הערך האמנותי - הוא המבדיל בין סרט העוסק במין לבין סרט פורנוגרפי. ראיות לערכו האמנותי של הסרט "אימפריית החושים" נמצא, על פי הטענה, בהכרה הבינלאומית בו כאמנות (לרבות פרסים בהם זכה) ובחוות דעת מבקרי קולנוע ומרצים שצורפו לעתירה". לפי טענותיהם של המפיצים, יחס הצנזורה לקטעים אלו היה כאל קטעים בפני עצמם ולא כאל חלק מהיצירה השלמה, ואף על פי שאכן הוא כולל בתוכו אלימות מינית קשה ובכלל עיסוק נרחב במיניות (כולל קיום יחסי מין מלאים כשהשחקנים אינם מעמידים פנים כעושים זאת, ואקטים מיניים שמוצגים בבירור כגון השפיכה הגברית) - ערכו של הסרט הוא פחות פורנוגרפי ויותר חברתי-אמנותי.

המפיצים ציינו כי עוד בטרם צונזר, הסרט הוקרן בפועל ב-28 בפברואר 1995 בשידורי הטלוויזיה בכבלים, בערוץ התרבות האירופאי "Arte", ערוץ הנצפה ברחבי הארץ. בהמשך לדברי המפיצים, לא הוכחה כל פגיעה בציבור כתוצאה מהקרנת הסרט. הם הוסיפו, כי הסרט מופלה לרעה למול סרטים אחרים דומים הכוללים קטעי מין קשים, כדוגמת "הטנגו האחרון בפריז", "תפוז מכני", "שמש עולה" ו"קונן הברברי
", שאושרו על ידי הצנזורה.

טענות הצנזורה
לעומתם, הצנזורה טענה כי החלטתה הייתה סבירה, מאחר שקיימת ודאות קרובה שחופש הביטוי במקרה זה יגרום לפגיעה קשה, רצינית וחמורה ברגשות הציבור ובמוסר החברתי, בגלל קטעים אלימים וקשים מדי לצפייה, בהם כריתת הפין של קיצ'י סאן וחניקתו הארוטית למוות על ידי סאדא, וצביטת הפין של ילד.

שיקול נוסף שעמד בפני הצנזורה הוא כי חלק מהקטעים שנפסלו כוללים סצנות המשפילות ופוגעות פגיעה ודאית וקשה בכבוד האדם ובצלמו. לדבריהם, "הכוונה לסצנות שבהן נראים צילומי תקריב של כריתת אבר מינו של גבר או ביתוק אבר מינה של אישה. הוא הדין בסצנות שבהן נצפית התעללות מינית בקטינים או בקשישים". הצנזורה שקלה את ערכו האמנותי של הסרט תוך פנייה למומחים, ובפני הצנזורה הונחו חוות דעת סותרות באשר לסיווג הסרט כאמנות מינית או כפורנוגרפיה.

החלטת בית המשפט העליון
חופש הביטוי ומגבלותיו
בית המשפט קבע בפסקי דין רבים, כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד במדינת ישראל. חופש הביטוי תואר על ידי בית המשפט העליון כ"ציפור הנפש של הדמוקרטיה", נקבע כי יש לו "מקום של כבוד בהיכל זכויות היסוד של האדם", וכי לחופש הביטוי "מעמד־על משפטי" או זכות "עילאית". כמו כן, נקבע שחופש הביטוי הוא "חלק בלתי נפרד מהאתוס המשפטי שלנו".

חופש הביטוי אינו מעוגן בחקיקה, ומקורו בהלכה הפסוקה של בית המשפט העליון, אולם הוא זכות מ"זכויות היסוד 'שאינן כתובות עלי ספר', אלא הן נובעות במישרין מאופיה של מדינתנו כמדינה דמוקרטית השוחרת חופש".

בית המשפט קבע כי:

הגבלתו של הביטוי הפורנוגרפי
ההגנה על חופש הביטוי משתרעת גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא בעל אופי מסחרי ובין אם לאו. בפסק הדין נכתב:

ההבדל בין הפורנוגרפיה והאמנות
על מנת להכריע בשאלת חופש הביטוי של הסרט "אימפריית החושים", נאלץ בית המשפט לדון בשאלה "מהי פורנוגרפיה?":

המבחן בו השתמש בית המשפט העליון, תואם את הגישה המודרנית, המגדירה פורנוגרפיה כפרסום שלפי אמות המידה הציבוריות המקובלות על בני זמננו, נושאו הדומיננטי של החומר בכללותו מעורר תאוות בשרים טמאה.

מבחן "היצירה בכללותה"
מבחן "היצירה בכללותה" הוא הכלל המחייב את בתי המשפט בישראל. על פיו, יש לבחון את היצירה כמכלול שלם של קטעים, ואין לבחון את הקטעים במנותק מהיצירה אלא כחלק ממנה ולא כיצירה בפני עצמה שהקשר בינה לבין היצירה המלאה ממנה נלקחו הוא מקרי בהחלט. לדברי השופט מישאל חשין:

בהתאם קבע בית המשפט העליון כי:

האם לסרט "אימפריית החושים" ישנו ערך אמנותי, או שמדובר בסרט פורנוגרפי?
השופט אהרן ברק, שכתב את דעת הרוב בפסק הדין קובע כי:

השופט אליהו מצא הסכים עם פסק דינו של השופט ברק.

דעת המיעוט של השופט מישאל חשין
השופט חשין הכיר במעמדו של חופש הביטוי במדינת ישראל, אולם ציין כי:

חשין קבע כי:

השופט חשין מצא כי החלטת הצנזורה להשמיט מן הסרט סצנות מסוימות שהיו קשות לצפייה, הייתה ראויה ונכונה, בייחוד משמדובר בסצנות הספציפיות שלהן (במילותיו שלו, כשהוא מצטט את החלטת המועצה):

 משגל שבו רואים בעליל את הזקפה ואת חדירת איבר המין הזכרי לאיבר המין של האישה.
 התעללות מינית של ילדים באיבר מינו של אדם זקן (הקטע מופיע בתחילת הסרט).
 זקן המאונן מול אישה ערומה, תוך הצגת מעשיו בבירור.
 ביצוע מין אוראלי ומין וגינאלי בקיצ'י סאן על ידי סאדא, עד שפיכת הזרע.
 קטע של כשתי שניות בסוף הגלגל הראשון שבו צובטת אישה את איבר מינו של ילד ומתעללת בו מינית.
 אונס בעל חזות לסבית של נערה על ידי מספר נשים, שבין השאר נעשה על ידי שימוש בבובת ציפור מעץ ותקיעתו בואגינה.
 אורגיה של סאדא וקיצ'י סאן שבמהלכה מצולמים בקלוז-אפ איברי המין החשופים של שניהם.
 משגל בישיבה שבמהלכו סאדא חונקת מינית למוות את קיצ'י סאן.
 קטע נקרופיליה שבו סאדא, באמצעות סכין, חותכת את הפין של קיצ'י סאן ומחזיקה אותו להנאתה המינית, אך עם מניע של התאבלות ואהבה.

על אף מבחן זה, קבע חשין כי יש שקטעים פורנוגרפיים הם כה חזקים ומרשימים, עד שעומדים הם לעצמם וראויים הם שהמועצה תיתן דעתה עליהם במיוחד, ועל כן יש להשאיר את החלטת הצנזורה על כנה ולהוריד סצנות אלה מן הסרט. חשין סבור, כי בהיותם של הקטעים בעלי אופי פורנוגרפי קשה, ראויים היו אותם קטעים כי יקוצצו מן הסרט, והחלטת המועצה לקצצם הייתה, אם כן, החלטה שנעשתה כדין ובמסגרת סמכויותיה.

גישת "היצירה כמכלול" על פי עמדת חשין
חשין התייחס לעמדתו של ברק המסתמכת על מבחן היצירה כמכלול ועל מבחן "ערכה האמנותי" של היצירה. חשין הסכים עם ברק כי מבחן זה מהווה הלכה בישראל, ומסביר שעל פי מבחן זה:

על פי מבחן "היצירה בכללותה", יש לראות את כולה כיצירה אחת "כפי שיצאה מבית היוצר", ויש לבדוק קודם את השתלבותם של כל הקטעים הבעייתיים יחד כחלק מהיצירה השלמה, ורק לאחר מכן את השתלבותו של כל אחד מהקטעים הפורנוגרפיים בנפרד מן היצירה, בכלל היצירה שאינה נגועה. למבחן זה ישנם שני חלקים. השלב הראשון במבחו הוא:

בחלקו השני של המבחן, והוא העיקר לדידו של חשין (בניגוד לעמדת ברק, המכיל רק את המבחן הראשון), רואים האם בכלל ניתן לומר כי מדובר ביצירת אמנות שלה ערך אמנותי מעבר לאותם קטעים נגועי פורנוגרפיה. חשין דרש שאותם קטעים בעייתיים יהיו נדרשים מתוך המסכת הכוללת של היצירה, ויהיה עליהם להיבלע ביצירה בכללותה. רק בהתקיים תנאים אלה, ואם עדיין תימצא היצירה כבעלת ערך אמנותי או כל ערך חברתי אחר: "הטפל ייבלע בעיקר והיפה יכפר על המכוער. ואילו אם יימצא לנו כי היצירה לא נבראה אלא לכבודם של הקטעים הנגועים, כי אז נאמר שהיצירה לא עברה את מבחן 'הערך האמנותי'".

חשין קבע, שרק בהתקיים המבחן השני, ניתן יהיה לומר שערכה האמנותי של היצירה גאל אותה מהגדרתה כסרט פורנוגרפי, או, כלשון השופט לנדוי בפרשת עומר: "במקרה כזה נגיד, בלשון בית המשפט העליון הפדרלי בארצות-הברית [...] שיש לספר 'ערך חברתי פודה' (redeeming social value), בחינת "גאולת הגועל מגועלו".

קישורים חיצוניים
 בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ נגד המועצה לביקורת סרטים ומחזות, ניתן ב-9 בינואר 1997


 הערות שוליים 

סטיישן פילם
קטגוריה:צנזורה בישראל
קטגוריה:ישראל: משפט חוקתי
קטגוריה:המועצה לביקורת סרטים ומחזות
חברת סטיישן פילם בע"מ נגד המועצה לביקורת סרטים ומחזות
קטגוריה:צנזורה בקולנוע
קטגוריה:פסקי דין של בג"ץ בשנת 1997