אביונים

האביונים (ביוונית: Ἐβιωναῖοι; נגזר מהמילה העברית אֶבְיוֹנִים, אביון - עני) היו חברי כיתה דתית יהודית-נוצרית שפעלה בארץ ישראל ובעבר הירדן (בעיקר באזור הבשן) במאות הראשונות לספירה (מהמאה ה-1 ועד המאה ה-4).

האביונים היו ייחודיים בנוף הנוצרי הקדום בכך שדבקו בתורת משה ובשמירת המצוות, תוך אמונה בישו כמשיח. בניגוד לזרם המרכזי של הנצרות שהתגבש באותה עת, האביונים דחו את דוקטרינת השילוש הקדוש ואת אלוהותו של ישו. הם ראו בישו "צדיק" בשר ודם, אשר נבחר להיות משיח בזכות דבקותו הבלתי-מתפשרת בתורה, ולא בשל מוצא אלוהי או לידת בתולין (שאותה הכחישו).
מאפיין בולט נוסף של הכיתה היה עוינותם המוצהרת לפאולוס. האביונים ראו בפאולוס נביא שקר וכופר, אשר סילף את תורתו המקורית של ישו והדיח את המאמינים משמירת החוק היהודי.

הידע ההיסטורי אודות האביונים הוא מועט ומקוטע, שכן הם לא הותירו אחריהם כתבים ששרדו. רוב המידע אודותם מגיע מכתבי הפולמוס של מתנגדיהם המושבעים, אבות הכנסייה (כגון אירנאיוס, אוריגנס ואפיפניוס מסלמיס), שתיארו אותם כמינים (Heretics) וכ"מתייהדים" המסרבים לקבל את האמת הנוצרית האורתודוקסית.
חוקרים מודרניים סבורים כי ייתכן שהאביונים שימרו למעשה מסורות קדומות של "כנסיית ירושלים" המקורית ושל תלמידי ישו הראשונים (כדוגמת יעקב הצדיק), מסורות שנדחקו לשוליים והוכרזו כמינות עם השתלטות הנצרות הפאולינית הלא-יהודית.

 מקור השם 
המונח "אביונים" (ביוונית: Ἐβιωναῖοι) הוא תעתיק ישיר של המילה העברית שמשמעותה עניים או נזקקים, והוא מופיע לראשונה בתיעוד ההיסטורי בכתביו של אב הכנסייה אירנאיוס משלהי המאה השנייה לספירה.

כבר בנצרות הקדומה עורר השם פרשנויות פולמוסיות שנועדו ללעוג לחברי הכת. כך למשל אב הכנסייה אוריגנס, שהכיר את המשמעות העברית המקורית, העניק למילה פרשנות אלגורית שלילית וטען כי הם נקראים כך בשל "דלות המחשבה" שלהם או בשל ה"דעה הענייה" שהחזיקו ביחס לטבעו של ישו, משום ששללו את אלוהותו. לעומתו, טרטוליאנוס, שלא שלט בעברית, הניח בטעות כי הקבוצה נקראת על שם מייסד כופר בשם "אביון" (Ebion), בדומה לקבוצות מינות אחרות שנקראו על שם מנהיגיהן. הנחה שגויה זו השתרשה בקרב חלק מאבות הכנסייה המאוחרים אך נדחית במחקר המודרני, שכן לא קיימות ראיות היסטוריות לקיומה של דמות כזו.

כיום מקובל במחקר כי השם נבחר על ידי חברי הקבוצה עצמם ככינוי של כבוד. חוקרים כדוגמת ג'יימס תבור סבורים כי הכינוי מתייחס ל"עניים" המוזכרים בדרשת ההר של ישו ("אשרי העניים כי להם מלכות השמים"), ומשקף אידיאל דתי של עוני מרצון וסגפנות שאפיין את הקהילה היהודית-נוצרית המקורית בירושלים. חיזוק לכך ניתן למצוא באיגרת אל הגלטים, שם מציין פאולוס כי נתבקש על ידי מנהיגי הכנסייה בירושלים "לזכור את העניים", ביטוי שעשוי להעיד על שמה של הקהילה בפי עצמה.

 השקפה דתית ואורח חיים 
המידע על אמונתם ואורח חייהם של האביונים מגיע בעיקרו מכתבי הפולמוס של אבות הכנסייה, המציגים לעיתים תמונה מורכבת ורבת פנים. רוב המקורות מתארים אותם כיהודים הנאמנים לתורת משה, אשר ראו בירושלים את העיר הקדושה ביותר, והגבילו את השותפות בשולחן האוכל (Commensality) אך ורק ליהודים או לגויים שהתגיירו וקיבלו עליהם את עול המצוות.

 כריסטולוגיה: טבעו של ישו 
בניגוד לנצרות האורתודוקסית שהתגבשה באותה עת, האביונים דחו את עיקרי האמונה בדבר אלוהותו של ישו, קיומו הקדם-בריאתי (Pre-existence) והתגלמותו בבשר. על פי אבות הכנסייה, האביונים ראו בישו "צדיק" בשר ודם, אשר נבחר על ידי האל להיות המשיח בזכות דבקותו הבלתי-מתפשרת בתורה. תפיסה זו מכונה במחקר "אדופציוניזם": האמונה כי ישו "אומץ" כבן האלוהים רק ברגע טבילתו בנהר הירדן, אז ירדה עליו רוח הקודש. אפיפניוס מתאר כריסטולוגיה ייחודית (שייתכן והושפעה מגנוסטיקה), לפיה יש להבחין בין "ישו" (האדם) לבין "המשיח" (ישות רוחנית או מלאך עליון) שנכנס בגופו בעת הטבילה ועזב אותו לפני הצליבה.

רוב המקורות מעידים כי האביונים שללו את רעיון הלידה מבתולה וטענו כי ישו היה בנו הביולוגי הטבעי של יוסף ומרים. עם זאת, אוריגנס ואוסביוס מציינים כי בתוך התנועה האביונית היה מיעוט מתון יותר, אשר קיבל את רעיון הלידה מרוח הקודש, אך עדיין סירב להכיר בישו כאל קדמון. לשיטתם, תפקידו של ישו לא היה לשמש קורבן כפרה קוסמי על החטא הקדמון, אלא לשמש כנביא האחרון וכדוגמה מוסרית עליונה, הקורא לבני ישראל לשוב בתשובה לקראת מלכות השמים העתידית.

 השפעות איסייות וגנוסטיות 
חלק מהחוקרים מצביעים על דמיון רב בין מנהגי האביונים לבין כת האיסיים (וכתות ים המלח). הנס-יואכים שופס טען כי לאחר חורבן בית שני בשנת 70, שרידי האיסיים הצטרפו לקהילות היהודיות-נוצריות והשפיעו על התאולוגיה שלהן, בעיקר בדגש על טבילות טהרה מרובות וסגפנות. מנגד, חוקרים כשלמה פינס טוענים כי חלק מהתיאורים אצל אפיפניוס (כגון תפיסת המשיח כמלאך ענק) נובעים מבלבול בין האביונים לבין כת ה"אלכסאים" (Elcesaites) שהחזיקה בהשקפות גנוסטיות-יהודיות, וכי האביונים המקוריים היו רחוקים מהשפעות אלו.

 צמחונות ופולמוס יוחנן המטביל 
האביונים נודעו כצמחונים אדוקים והתנגדו להקרבת קורבנות. הם טענו כי ישו עצמו בא לבטל את עבודת הזבחים במקדש. השקפה זו באה לידי ביטוי בשינוי טקסטואלי מרתק בגרסה שלהם לבשורה (הבשורה על פי האביונים): בעוד שבברית החדשה מתואר יוחנן המטביל כמי שניזון מ"חגבים (akrides) ודבש", האביונים שינו את המילה היוונית ל"עוגות" (enkris) בשמן ודבש, כדי להפוך גם את יוחנן לצמחוני. חוקרים מודרניים חלוקים בדעתם על מקור הצמחונות: יש הרואים בה תגובה לטראומת חורבן המקדש (שביטל את האפשרות להקריב), בעוד אחרים, כגון ג'יימס תבור, סבורים כי האביונים ביקשו לחזור לאידיאל הבראשיתי שלפני המבול, תקופה שבה האנושות לא אכלה בשר.

 דמויות מפתח: בין יעקב לפאולוס 
זהותם של האביונים הוגדרה במידה רבה על ידי הדמויות אותן העריצו ואותן תיעבו.

האביונים ראו ביעקב הצדיק (אחי ישו), המנהיג הראשון של הקהילה בירושלים, את הסמכות העליונה ואת יורשו האמיתי של ישו, תוך שהם מעדיפים אותו על פני פטרוס. ספרות ה"קלמנטינות" (Pseudo-Clementine), המזוהה לעיתים קרובות עם ההשקפה האביונית, מתארת את יעקב כ"בישוף של הבישופים" השולט בכנסייה כולה מירושלים. חוקרים מודרניים (כמו אייזנמן ופיינטר) סבורים כי יש רצף היסטורי ישיר בין "כנסיית ירושלים" של יעקב לבין הכת האביונית המאוחרת יותר, ששמרה על מסורת זו.

לעומת הערצת יעקב, האביונים דחו מכל וכל את פאולוס ואת האיגרות שכתב. הם ראו בו "כופר בתורה" (Apostate) ונביא שקר, האחראי לסילוף הנצרות ולהפצתה בקרב הגויים ללא עול מצוות. אפיפניוס מדווח כי האביונים הפיצו ביוגרפיה אלטרנטיבית ועוינת על פאולוס, לפיה הוא כלל לא היה יהודי במקורו, אלא יווני שהתגייר רק מתוך תשוקה לשאת לאישה את בתו של הכהן הגדול. לפי סיפור זה, לאחר שהנערה דחתה אותו, פאולוס הזועם המציא תאולוגיה חדשה המבטלת את המילה, השבת והתורה כנקמה ביהדות. חוקרים רואים בסיפורים אלו ביטוי למאבק המר בין הזרם היהודי-נוצרי המקורי לבין הזרם הפאוליני שהלך והתחזק.
 יחס הדתות האברהמיות ומורשת היסטורית 
מיקומם הייחודי של האביונים בתווך שבין היהדות לנצרות הפך אותם למושא להתייחסות מורכבת וטעונה בשלוש הדתות המונותאיסטיות. היסטוריון הנצרות הקדומה, ז'אן דניאלו (Jean Daniélou), מציין כי הטרגדיה של האביונים נבעה מכך שבזמן אמת הם נדחו על ידי הממסד היהודי והנוצרי כאחד, ונותרו ללא בית רוחני משני עברי המתרס. עם זאת, המחקר המודרני מציע כי המורשת התאולוגית שלהם לא נעלמה כליל, אלא המשיכה להתקיים בגלגולים שונים ואף השפיעה על עיצוב האסלאם הקדום.

 בנצרות 
יחס הכנסייה לאביונים עבר תמורות קיצוניות לאורך ההיסטוריה. בעיני הכנסייה הקדומה, האביונים היו סמל לכפירה ולעקשנות עיוורת. אבות הכנסייה, ובראשם אירנאיוס ואפיפניוס, ראו בהתעקשותם לשמור על המצוות ("התייהדות") צעד רגרסיבי המבטל את החסד האוניברסלי של ישו, ובשלילת אלוהותו – כפירה בעיקר האמונה. בנרטיב הכנסייתי הרשמי, כפי שעוצב במאות הראשונות, תוייגו האביונים ככת שוליים מסוכנת המבקשת "להחזיר את הגלגל לאחור".

אולם בעת החדשה, בעיקר החל מהמאה ה-19 עם צמיחת "אסכולת טיבינגן" (Tübingen School) בראשות פרדיננד כריסטיאן באור, חל מפנה בהערכתם. חוקרים פרוטסטנטיים וליברליים, שעסקו ב"חיפוש אחר ישו ההיסטורי", החלו לראות באביונים דווקא את המשמרים הנאמנים של תורת ישו המקורית, לפני שעוצבה מחדש על ידי התאולוגיה ההלניסטית של פאולוס. בראייה מחקרית זו, האביונים הפכו מדמויות של כופרים לדמויות של "גיבורים טרגיים", ששימרו את האמת ההיסטורית אך הובסו פוליטית במאבק על עיצוב דמותה של הנצרות.

 ביהדות 
נקודה חשובה להבנת היחס היהודי לקבוצה זו היא הפער הטרמינולוגי: השם "אביונים", הרווח בכתבי אבות הכנסייה, אינו מופיע כלל בספרות חז"ל ככינוי לכת דתית. בעוד שהעולם הנוצרי יצר הבחנות דקות בין תתי-קבוצות (אביונים, נצרנים, אלכסאים), המקורות היהודיים (המשנה, התוספתא והתלמוד) כרכו את כלל הקבוצות היהודיות-נוצריות תחת שם הגג הכוללני "מינים".

פרופסור לורנס שיפמן מסביר כי חז"ל לא התעניינו בדקויות התאולוגיות הפנימיות של הכיתות הללו, אלא באיום החברתי והדתי הכולל שהן הציבו. מבחינת ההלכה, ההבדלים בין הפלגים השונים היו זניחים לעומת המכנה המשותף המסוכן שלהם: היותם יהודים שסטו מן הדרך. מחקרים עדכניים מצביעים על כך שקבוצות אלו לא נעלמו מיד לאחר החורבן, אלא המשיכו להתקיים כחלק מהמרקם החברתי בפרובינקיה יודיאה גם בתקופה שבין המרד הגדול למרד בר-כוכבא, תוך שהן מקיימות יחסי גומלין מתוחים עם הזרם היהודי המרכזי.

החשש מפני ה"מינים" נבע מהיותם "גיס חמישי" בתוך העם. תפיסה זו משתקפת היטב במקורות ההלכתיים (כגון בתוספתא חולין), שאסרו מגע עמם מתוך הבנה שהם "מכירים וכופרים". חוקרים כדוגמת גדליהו אלון ראו בתיקון "ברכת המינים" בתפילת העמידה מנגנון שנועד לדחוק את רגליהם של האביונים ודומיהם מבית הכנסת. עם זאת, חוקרים מאוחרים יותר כראובן קימלמן, ערערו על תפיסה זו וטענו כי אין עדות מספקת לכך שהברכה שימשה בפועל לסילוקם בתקופה הנדונה.

 באסלאם 
אחת התאוריות המרתקות במחקר דתות משווה גורסת כי הכת לא נכחדה, אלא נטמעה במרחב המזרח-תיכוני והשפיעה דרמטית על עיצוב האסלאם. תזה זו נשענת על הדמיון המפתיע בין עקרונות האביונים לבין הקוראן: ההכרה בישו (עיסא) כמשיח וכנביא בשר ודם, תוך שלילה מוחלטת של אלוהותו ושל רעיון השילוש.

פריצת הדרך המחקרית בנושא זה הגיעה מכיוונו של חתן פרס ישראל, הפרופסור שלמה פינס, אשר חשף ופרסם בשנות ה-60 כתב יד של התאולוג המוסלמי עבד אל-ג'באר (מהמאה ה-10). פינס הראה כי הטקסט מכיל בתוכו רבדים קדומים של חיבורים נוצריים-יהודיים, המגנים בחריפות את פאולוס ומציגים כריסטולוגיה הקרובה מאוד לתפיסה המוסלמית. ממצא זה הוביל למסקנה כי קהילות אביוניות שרדו באזור סוריה וחצי האי ערב והשפיעו במישרין על הסביבה בה צמח האסלאם. בעקבותיו, טען חוקר הנצרות-היהודית הנס-יואכים שופס (Schoeps) כי האסלאם הוא למעשה המשך רעיוני ישיר של כיתות אלו. התאולוג הקתולי הנס קינג (Hans Küng) אף הגדיר בספרו את האסלאם כ"ניצחונה ההיסטורי של הנצרות-היהודית" (The victory of Jewish Christianity), בטענו כי האסלאם הצליח להפוך את האמונה בישו הנביא, מטוהרת מהשפעותיו של פאולוס, לדת עולמית.

 ניסיונות לחדש את הזרם האביוני 
בעת החדשה, ובפרט החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, קמו מספר קבוצות המגדירות עצמן כ"נאו-אביוניות" (Neo-Ebionites). קבוצות אלו אינן בעלות רצף היסטורי לכת האביונים הקדומה, אלא תנועות דתיות חדשות המבקשות לשחזר את אורח חייהם ואמונתם של המאמינים הראשונים בישו. אחד הניסיונות הבולטים התרחש בארצות הברית על ידי שמעיה פיליפס (Shemayah Phillips), שייסד את "הקהילה היהודית האביונית" (Ebionite Jewish Community). קבוצות אלו שואבות לרוב לגיטימציה היסטורית ממחקרים אקדמיים העוסקים במתח שבין "נצרות יעקב" ל"נצרות פאולוס" (כגון מחקריהם של רוברט אייזנמן וג'יימס תבור), ומציגות את עצמן כממשיכות האותנטיות של הנצרות הקדומה, תוך דחייה מוחלטת של פאולוס וכתביו.

עם זאת, השימוש במונח "נאו-אביונים" רווח כיום בעיקר בשיח הפנים-דתי והתאולוגי (בקרב זרמים ביהדות משיחית ובנצרות האוונגליסטית), ואינו משמש בדרך כלל כקטגוריה סוציולוגית-אקדמית. בשיח דתי זה, המונח משמש לעיתים לצורכי פולמוס ומיפוי כדי לתאר ולסמן קבוצות קצה המאתגרות את הדוגמה הנוצרית המקובלת בשלושה מוקדים עיקריים:
 שמירת הלכה: דרישה לשמירת תורה ומצוות מלאה, לעיתים אף מגויים.
 התנגדות לפאולוס: ראייה בפאולוס כדמות שלילית שסילפה את תורתו המקורית של ישו.
 כריסטולוגיה: תפיסת ישו כמשיח וכנביא בשר ודם, תוך שלילת אלוהותו או את רעיון השילוש.
קישורים חיצוניים

 מה שאבות הכנסייה כתבו על האביונים



הערות שוליים

קטגוריה:כתות יהודיות-נוצריות
קטגוריה:הפולמוס היהודי-נוצרי
קטגוריה:כריסטולוגיה
קטגוריה:פאטריסטיקה