מרסל דופרה

מרסל דוּפְּרֶה (בצרפתית: Marcel Dupré, 3 במאי 1886 – 30 במאי 1971) היה נגן עוגב, פסנתרן, מלחין ופדגוג צרפתי.

 קורות חייו 

מרסל דופרה נולד ברואן (נורמנדי) למשפחה מוזיקלית ונחשב לילד פלא. בשנת 1904 נכנס לקונסרבטואר של פריז, שם למד אצל שארל-מארי וידור ואחרים. ב-1914 זכה דיפרה בפרס רומא על הקנטטה "פסיכה". בשנת 1936 התמנה לפרופסור לנגינה ולאלתור בעוגב בקונסרבטואר של פריז.

דופרה התפרסם בנגינה ביותר מ-2,000 רסיטלים לעוגב ברחבי אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה, ביניהם סדרת רסיטלים בת 10 קונצרטים של מכלול יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, בשנת 1930 (בקונסרבטואר) ובשנת 1931 (בארמון טרוקדרו), שתי הסדרות בנגינה בעל פה, ללא תווים.

בשנת 1934 החליף דופרה את שרל-מארי וידור כנגן עוגב בשם בלבד בכנסיית סן-סולפיס בפריז, משרה בה התמיד עד מותו בשנת 1971.

משנת 1947 עד 1954 היה מנהל הקונסרבטוריון האמריקאי, השוכן באגף לואי החמישה-עשר בטירת פונטנבלו ליד פריז. בשנת 1954 החליף דופרה את קלוד דלווינקור כמנהל הקונסרבטואר, שם נשאר עד 1956. דופרה מת ב-1971 סמוך לפריז.

כמלחין, הוציא תחת ידו קשת רחבה של יצירות ובסך הכול 65 מספרי אופוס. הוא לימד שני דורות של נגני עוגב ידועי-שם, ביניהם רולאנד פאלצ'ינלי, ז'אן לנגלה ואוליבייה מסייאן. פרט למספר יצירות משובחות לנגני עוגב שאפתנים (כגון 79 כוראלים אופוס 28) רוב המוזיקה לעוגב של דופרה נעה בדרגת הקושי מבינונית לקיצונית ואחדות מהן מציבות לנגן דרישות טכניות כמעט בלתי אפשריות (למשל, "אווקאסיון", אופוס 37, "סוויטה", אופוס 39, "שני מתווים", אופוס 41, "חיזיון" אופוס 44).

מבין יצירותיו, המושמעות והמוקלטות ביותר הן אלה שנכתבו בראשית הקריירה שלו. בתקופה זו כתב את "שלושה פרלודים ופוגות" אופוס 7 (1914), שהפרלוד הראשון והשלישי מתוכם (בייחוד זה בסול מינור, על מהירותו ועיטוריו הפנומנליים ואקורדי הדוושה שלו) הוכרזו בלתי ניתנים לנגינה על ידי לא פחות מווידור בכבודו ובעצמו. ואכן, הם קשים כל כך לביצוע, שבמשך שנים אחדות היה דופרה נגן העוגב היחיד שהצליח להשתלט עליהם.

מבחינות רבות אפשר לראות בדופרה את ה"פגניני" של העוגב - כווירטואוז ברמה הגבוהה ביותר, תרם רבות לפיתוח הטכניקה (הן במוזיקה שלו לעוגב והן ביצירותיו הפדגוגיות) אף כי, כמו פגניני, יצירותיו בלתי מוכרות יחסית למוזיקאים שאינם מנגנים בכלי שלו נכתבה המוזיקה. ביקורת הוגנת ואובייקטיבית של יצירתו המוזיקלית צריכה לקחת בחשבון את העובדה, שבמקרים מסוימים עלול הדגש על וירטואוזיות וטכניקה לפגום בתוכן ובחומר המוזיקלי. עם זאת, המוצלחות ביצירותיו ממזגות את הווירטואוזיות עם שלמות מוזיקלית ברמה גבוהה, איכויות שאפשר למצוא ביצירות כמו ה"סימפוני-פאסיון", הפרלודים ופוגות, Evocation, Esquisses וה- Cortege et Litanie.

נוסף לכתיבתו הפוריה, ערך דופרה יצירות עוגב של באך, הנדל, מוצרט, ליסט, מנדלסון, שומאן, סזר פרנק וגלאזונוב. כמו כן כתב מחקרים על אלתורי עוגב בשני כרכים (1925 ו-1937), ניתוח הרמוני (1936), קונטרפונקט (1938), פוגה (1938) וליווי מזמור גרגוריאני (1937), נוסף למסות על בניית עוגב, אקוסטיקה ופילוסופיה של המוזיקה.

אף כי הדגש שלו כמלחין היה על העוגב, רשימת יצירותיו המוזיקליות של דופרה כוללת גם יצירות לפסנתר, תזמורת ומקהלה, מוזיקה קאמרית ומספר עיבודים.

קישורים חיצוניים

 להאזנה לפרליוד מספר 1 לאורגן
 מבחר מיצירותיו


קטגוריה:נגני עוגב צרפתים
קטגוריה:מבצעים בכלים אותנטיים
קטגוריה:מורים למוזיקה בצרפת
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-19
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-20
קטגוריה:זוכי פרס רומא
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1886
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1971