יוסי גנוסר

יוסי גנוסר (31 בדצמבר 1945 – 13 בינואר 2004) היה מבכירי שירות הביטחון הכללי, איש עסקים ומתווך שיחות השלום בין יצחק רבין ויאסר ערפאת.

ביוגרפיה
נולד בשם אוסיה גינזבורג ב-31 בדצמבר 1945 בווילנה בירת ליטא הסובייטית. בשנת 1957, כשהיה בן 12, עלה לישראל עם משפחתו. למד בכפר הנוער "הדסים". התגורר ברמת גן, שם למד בתיכון אהל שם. בצה"ל שירת בשלישות. לאחר מכן, למד באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ופילוסופיה.

תפקידיו בשב"כ
בשנת 1968 התגייס לשב"כ, ושינה את שם משפחתו לגנוסר. סיים אולפן ערבית כשפה שנייה ושלט ברהיטות בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית.

החל ממאי 1970, עבד באגף לענייני ערבים בירושלים כאיש שטח במגזר הערבי. ב-1972 עבר למרחב דרום, בו התקדם עד לראש צוות באגף החקירות. ב-1975 מונה לראש מחלקה במטה השב"כ וב-1978 לראש מחלקה באגף האבטחה של הארגון. ב-1979 מונה לסגן וממלא מקום ראש אגף החקירות וב-1981 לראש מרחב צפון. בשנת 1984 יצא לשליחות בת שנתיים בצפון אמריקה כאחראי על תחום הביטחון בצפון ומרכז אמריקה. עם שובו לישראל השתקע בכוכב יאיר. בהמשך עמד בראש אגף לענייני זרים, ובתפקידו זה נטל חלק חשוב במאות חקירות, ביניהם גם באיתורו של "מרגל האטום" מרדכי ואנונו, ב-1986, חקירת איש מודיעין רוסי בכיר שנשלח למשימות בישראל, חקירת עיזאת נאפסו, קצין צה"ל ממוצא צ'רקסי, שנעצר בחשד לקשר עם סוכן אויב והעברת אמל"ח וחקירת חוליית הריגול של אודי אדיב ודן ורד שנחשדו בקשר עם המודיעין הסורי.

ב-1979 נשלח לארצות הברית ללמוד את תחום הפוליגרף. עבר קורס ארוך בצבא ארצות הברית וסיים בהצטיינות יתרה. הוא הכניס את הפוליגרף לארץ ולשב"כ ככלי בעבודת החוקרים בשב"כ, וכתב את תורת הלחימה לשימוש בפוליגרף. יעקב פרי כינה את גנוסר כ"הפוליגרפיסט הטוב ביותר שהיה בשירות".

בין היתר היה ראש המחלקה לסיכול פח"ע וריגול ערבי וראש מרחב צפון של השב"כ. בתפקיד האחרון היה ממונה על בניית תשתית המודיעין של השב"כ בלבנון לאחר מבצע "שלום הגליל" וניהל מבצעי סיכול טרור רבים.

פרשת קו 300 ופרישתו מהארגון
ב-26 באפריל 1984 מונה, לבקשת יצחק שמיר, כנציג השב"כ בוועדת זורע, ועדת בירור שמונתה לחקר נסיבות מותם של שני מחבלים שהיו מעורבים בחטיפת אוטובוס "אגד", לאחר שנלקחו חיים לחקירת אנשי השב"כ. אירועים אלו כונו פרשת קו 300.
בעת פרשת קו 300 היה גנוסר מפקד מרחב צפון בשב"כ, ולא נכח באירוע.

במהלך הישיבות, משהתפוצצה פרשת קו 300, הסביר גנוסר שהתבקש על ידי ראש השב"כ, אברהם שלום, להסתיר את מעורבות השב"כ בחיסול המחבלים, ולדווח לשב"כ על עדויות שעלו בדיוני הוועדה.
גנוסר הודה בכך ואמר כי שלום אמר לו שהדבר נעשה על דעת ראש הממשלה עצמו.
בסופו של דבר, קיבלו כל המעורבים בפרשה, ובכללם ראש השב"כ, גנוסר, היועצים המשפטיים ואנשי השב"כ שהיו מעורבים פיזית בהמתת המחבלים, חנינה מראש, מנשיא המדינה חיים הרצוג, בטרם להגשת כתב אישום או הרשעה.
גנוסר ביקש להימנע מקבלת חנינה, בטענה שהיא תכתים את מקבליה, אך בסופו של התרצה לאחר לחץ מחבריו בארגון.
לאחר הפרשה, גנוסר מונה לתפקיד חדש בשב"כ. למרות זאת, לאחר זמן לא רב, הוא החליט לפרוש מהשב"כ, לאחר שהעריך כי בנסיבות שנוצרו לא יתמנה לתפקיד ראש הארגון.

לאחר פרישתו
עם פרישתו מינה אותו אריאל שרון ליו"ר מכון הייצוא, ותמונתו פורסמה בעיתונות בינואר 1987. התמונה זוהתה על ידי קצין צה"ל עיזאת נאפסו שהגיש באותו זמן ערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו בריגול, כראש צוות החוקרים שהוציאו ממנו הודאת שווא בעינויים.
לטענת נאפסו, גנוסר נקט כלפיו בטקטיקות חקירה קשוחות, שהובילו אותו להודות גם בעבירות שאותן הוא לא עשה. בדיקה חוזרת שנעשתה על ידי הפרקליטות בעקבות טענות נאפסו ומשבר האמון בין הפרקליטות והשב"כ בעקבות פרשת קו 300 מצאה כי נאפסו אכן עונה בחקירותיו וכי חוקרי השב"כ שיקרו בבית המשפט כאשר הכחישו את העינויים. על גינוסר נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה, שבה חריגה מהפקודות על ידי קצין צה"ל הובילה להרשעת שווא בריגול חמור.

בעקבות הפרשה, הוקמה ועדת לנדוי אשר לראשונה קבעה כללים מוסדרים לשימוש בשיטות החקירה, הכוללות לחץ פיזי בחקירות השב"כ.

בהמשך פנה גנוסר לעסקים פרטיים.

פעילות ציבורית
בשנת 1992, תמך גנוסר ביצחק רבין ב, יחד עם יאנוש בן-גל, אורי אור ואפרים סנה. ב, הוצב גנוסר במקום 53 של רשימת העבודה, אך לא נכנס לכנסת.

בשנת 1993 פסל בג"ץ את מינויו למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נוכח מעורבותו בפרשת קו 300, אך הוא מונה ליושב ראש חברת הדיור הממשלתית "עמידר", תפקיד אותו מילא עד 1997.

ב-1998 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על רפורמה במערך שירותי הכבאות וההצלה, שעיקרה שינוי ארגוני והפיכתו ממבנה של איגודי ערים למערך ארצי, וכן הכפלת מספר הכבאים. המלצות הוועדה יושמו לבסוף לאחר השרפה בכרמל.

תהליך השלום
משנת 1985, שימש גנוסר כשליח בין ראשי ממשלות ישראל לרשות הפלסטינית.

בשנת 1985, נשלח לשליחות לתוניס על ידי שמעון פרס להיפגש עם יאסר ערפאת. ב-1988, הצהיר כי הוא "מוכן לדבר עם אש"ף".

בהמשך, פעל גנוסר כאיש קשר מטעם ראש הממשלה יצחק רבין ליאסר ערפאת.

בשנת 1992, מינה אותו יצחק רבין לתפקיד מתאם הפעולות לענייני השבויים והנעדרים. בתקופה זו, הקפיא גנוסר את פעילותו העסקית, כדי למנוע ניגוד עניינים.

לגנוסר היו קשרים עסקיים הדוקים עם בכירים ברשות הפלסטינית, ולטענת העיתון "מעריב" הוא קישר אותם לבנקים בשווייץ ובעסקאות שונות. כמו כן היה שותף עסקי קרוב של איש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, ותיווך בינו לבין ראש הרשות יאסר ערפאת ויועצו הכלכלי מוחמד ראשיד. בין השאר, דווח בעיתונות כי היה מעורב בהקמת קזינו אואסיס ביריחו.

בשנת 1999 שימש גנוסר יועץ לראש הממשלה אהוד ברק בשיחות על הסכם שארם. בעקבות מעורבות זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ניגוד עניינים עקב קשריו העסקיים ברשות, אך העתירה נדחתה. גנוסר השתתף בוועידת קמפ דייוויד, במסגרתה נערך משא ומתן בין ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק ליושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, בחסותו של ביל קלינטון.

בדצמבר 2002 נפתחה, בהוראת היועץ המשפטי לממשלה, חקירת משטרה נגד גנוסר, שהתמקדה בשאלה, אם גנוסר מסר מידע מטעה על קשריו העסקיים במסגרת העתירה לבג"ץ. בנובמבר 2003 פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, החליטה לסגור את תיק החקירה נגד גנוסר מחוסר אשמה.

משפחתו
היה נשוי בשנית לניצה (אמנית), ואב לארבעה. בנו הבכור, , נהרג ב-1991 במהלך שירותו בצה"ל ברצועת עזה.

גנוסר נפטר בשנת 2004 בביתו שבכוכב יאיר מסרטן, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.

לקריאה נוספת


קישורים חיצוניים



 : הראיון האחרון שנערך עם גנוסר ב"מוסף לשבת" של ידיעות אחרונות

 : הספד

  - אדם ברוך הקדיש פרק בספרו החדש לאיש המסתורין מהשב"כ שייעץ לראשי ממשלה


הערות שוליים

קטגוריה:ראשי האגף לענייני ישראל וזרים בשב"כ
קטגוריה:ישראלים שקיבלו חנינה
קטגוריה:בוגרי פנימיית הדסים
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:אבות שכולים: חללי צה"ל
קטגוריה:כוכב יאיר צור יגאל: אישים
קטגוריה:ישראלים שנפטרו מסרטן
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2004