איסור חדש

בהלכה, איסור חדש הוא האיסור לאכול מתבואת השנה החדשה קודם להקרבת מנחת העומר בט"ז בניסן, בזמן שבית המקדש היה קיים, או קודם לי"ז בניסן בימינו. התבואה החדשה נקראת על שם האיסור - 'חדש'. 

על אף שאכילת 'חדש' נאסרה, ההנאה מהתבואה מותרת אף קודם הקרבת קורבן העומר.

מקור האיסור
איסור חדש הוא איסור מהתורה, והאוכל מהתבואה החדשה קודם היתרה עובר על מצוות לא תעשה. מקור האיסור בפרשת אמור בספר ויקרא, מיד לאחר תיאור מנחת העומר:

גם בספר יהושע מובא כי בני ישראל אכלו מתבואת הארץ החדשה רק למחרת הפסח.

הֶקף האיסור

האיסור על אכילת התבואה החדשה, חל על כל תבואה מחמשת מיני דגן שנזרעה החל מי"ג בניסן של השנה שעברה. הקרבת מנחת העומר בזמן שבית המקדש היה קיים, הוא יום י"ז בניסן (שכן מחמת תקנתו של רבן יוחנן בן זכאי נאסר יום ט"ז כולו לאכילת חדש), מתירה את כל התבואה שנזרעה מתאריך זה בשנה שעברה, עד תאריך זה בשנה הנוכחית. הסיבה לתאריך זה הוא שלפי ההלכה, לכל זרע שנזרע לוקח שלושה ימים להשתרש באדמה, ויוצא שכל זרע שנזרע בי"ג בניסן, השתרש עד ט"ז ניסן, שהוא יום הבאת קורבן העומר, והותר על ידו.

איסור חדש הוא איסור אכילה ולא נאסרה ההנאה מהתבואה.

 היתר התבואה החדשה 

ביום השני של חג הפסח (ט"ז בניסן), שהוא היום הראשון של חול המועד, הקריבו את קורבן מנחת העומר בבית המקדש, שהתיר את התבואה החדשה. 

לפי תיאור המשנה במסכת מנחות, הכנת מנחת העומר נעשתה ברושם גדול בתקופת בית שני, "כדי להוציא מלִּבּן של צדוקים", כלומר לבטל את דעת הצדוקים שסברו שיש להקריב את העומר במוצאי שבת שאחרי יום טוב, ולא ביום ט"ז בניסן. קציר העומר נעשה בלילה, וקציר זה שקצרו בית דין לצורך הקרבת העומר, היה הקציר הראשון בארץ ישראל. 

בזמן שהוקרבה מנחת העומר, היה מותר לאכול מהתבואה החדשה בכל ארץ ישראל מחצות היום אף שאין ידוע אם הקורבן הוקרב כבר, כיוון שחזקה שבית הדין עשו את המוטל עליהם, וקורבן העומר הוקרב.

 איסור חדש כיום 
משחרב בית המקדש, תיקן רבן יוחנן בן זכאי לאסור אכילת תבואה חדשה, כל יום ט"ז.

בתלמוד בבלי ישנם שתי שיטות עיקריות בדבר איסור החדש בזמן שאין מקדש:

לדעת רבנן דבי רב אשי ישנם שני זמנים לגבי היתר החדש:  

 כשבית המקדש קיים, איסור אכילת חדש הוא "עד הביאכם את קרבן אלהיכם", היינו בזמן שבית המקדש קיים, אסור לאכול חדש גם ביום ט"ז, עד שיקריבו את מנחת העומר על המזבח.
 בזמן שאין בית המקדש קיים ואין קרבן, אסור לאכול מן החדש "עד עצם היום הזה" - היינו עד הזריחה של יום ט"ז בניסן.  

לפי הבנה זו תקנתו של רבן יוחנן בן זכאי שלא לאכול חדש עד י"ז ניסן, נובעת מחשש שבית המקדש יבנה ויאכלו לפני הקרבת מנחת העומר, ואם כך איסור חדש ביום ט"ז בניסן בזמן הזה היא דרבנן. 

לדעת רב נחמן בר יצחק, רבן יוחנן בן זכאי לא תיקן תקנה חדשה אלא דרש את הפסוקים אחרת, והמילים "עד עצם היום הזה" משמעותן: שגם באותו יום אכילת חדש אסורה, פרשנות זו לפסוק היא גם דעתו של רבי יהודה.

לפי אפשרות זו, בארץ ישראל אסור חדש עד יום י"ז בניסן, ואיסור זה הוא מן התורה בזמן שאין בית המקדש קיים. כך נהג אביו של רבינא, וכדעה זו פסק הרמב"ם.

לדעת הראשונים שסוברים שחדש בחוץ לארץ מדאורייתא, (ראו להלן חדש מחוץ לארץ ישראל) מאחר שבחו"ל מקיימים שני ימים טובים מחמת ספק שמא יום זה אינו ט"ז בניסן אלא ט"ו, איסור חדש לא ניתר עד ליל יום י"ח, שמא אינו י"ח אלא י"ז. אמנם בפועל, רוב תושבי חוץ לארץ נהגו להקל באיסור חדש בחוצה לארץ, משום שסמכו על דעת הסובר שאין איסור חדש נוהג אלא בארץ, או שסוברים שאינו שייך בשדה של נכרי, או שסומכים על ספק ספיקא שסתם תבואה מותר. בכל מקרה, לדעת השולחן ערוך ורוב הראשונים, איסור זה נוהג מדאורייתא גם בחו"ל.

 איסור חדש למזבח 
חדש מותר לאכילה מהיום שהקריבו את העומר. אבל להקריב בבית המקדש מנחות מהתבואה החדשה מותר רק מיום הביכורים, שהוא חג השבועות. אז מקריבים את שתי הלחם, ומאותו יום מותר להקריב למזבח מנחות מהתבואה החדשה.

לפי מגילת המקדש יש חמישה מועדים שבכל אחד מהם ניתרת אכילת והקרבת הדבר המוקרב בו. חמשת המועדים חלים ביום ראשון ובתאריך קבוע בלוח השנה במגילות קומראן:
מועד השעורים ב-26 בחודש הראשון, יום הקרבת העומר.
מועד החיטים ב-15 בחודש השלישי, יום הביכורים - חג השבועות.
מועד התירוש ב-3 בחודש החמישי, מתיר ענבים ויין.
מועד היצהר ב-22 בחודש השישי, מתיר זיתים ושמן.
מועד העצים - נמשך שישה ימים ומסתיים ב-29 בחודש השישי, ממנו ואילך נאסר שימוש בעצים ישנים.

 חדש מחוץ לארץ ישראל 

התנאים נחלקו במשנה לגבי איסור חדש בחו"ל. לדעת רבי אליעזר האיסור נוהג גם בחו"ל מן התורה, אך לדעות אחרות הוא נוהג רק בארץ ישראל (אך ייתכן שגם לדעות אלה יהיה בחו"ל איסור דרבנן).

עד לפני כשלש מאות שנה לא חששו היהודים בחוצה לארץ כלל לאיסור חדש, מפני שכל התבואה שהייתה מצויה להם נזרעה לפני פסח והותרה ביום הקרבת העומר. בעת החדשה התפתח היישוב בצפון אירופה, במקומות שהשלג נמס רק סמוך לפסח, והרבה פעמים זורעים דגן אחרי פסח וקוצרים אותו בסוף הקיץ, והוא עומד באיסור חדש כל החורף עד פסח. כמו כן יושבים כיום יהודים בחצי כדור הארץ הדרומי, ושם מפסח עד סוכות חורף ומסוכות ועד פסח קיץ, ורוב זריעותיהם אחרי פסח, ורוב קצירם נקצר מחנוכה ואילך, ורוב התבואות בארגנטינה ובאוסטרליה אסורות עד פסח - הן בחזקת "חדש".

דינו של איסור חדש בזמן הזה הוא מחלוקת בגמרא ובפוסקים: . .

במשנה נאמר:  לפי זה העומר בחו"ל אינו מדאורייתא. 

עוד אמרו במשנה: .

להלכה השולחן ערוך פסק כדעת רוב הראשונים שאיסור חדש נוהג גם בחו"ל, אך המנהג הרווח (לפחות בקהילות האשכנזים) להקל בזה.

ראו גם
 חדש אסור מן התורה

 קישורים חיצוניים 



 יעקב אפשטיין, איסור חדש בארצנו בזמן הזה, אתר דעת

 "מהו איסור חדש/ חשש חדש", באתר כושרות.



הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות הנוהגות בזמן הזה
קטגוריה:כשרות
קטגוריה:פרשת אמור
קטגוריה:מצוות התלויות בארץ