מחנה ישראל (מדבר סיני)

מחנה ישראל היה המבנה הארגוני, למיקום חניית השבטים ולמהלך הליכתם במדבר סיני, שקבע משה על פי אלוהים לבני ישראל בדרכם לארץ ישראל. במובן המקובל, מחנה ישראל היה המחנה של כל שבטי ישראל, מלבד משכן העדות ומקום מגוריהם של הכוהנים והלויים. מחנה ישראל במובן המצומצם, להבדיל ממחנה כהונה וממחנה לוויה, היה התחום בו הותר לטמאים לשהות בחלק מתקופת הסגרם.

ההנחיות המפורטות לחניה ולנסיעה ניתנו לעם ישראל והם מתוארות בפרשת במדבר בספר במדבר בתורה. הארגון נועד בראש וראשונה להסדר החנייה, אך גם לקביעת מתכונת הנסיעה, מי מתחיל בנסיעה, מי בא אחריו וסדר השבטים למחנות במהלך ארבעים השנה במדבר. המקרא מציין כי בני ישראל נהגו בדיוק כפי שהקב"ה ציווה אותם בדבריו אל משה.

מבנה החנייה
150px|ממוזער|בול ישראלי, 1952, "וחנו בני ישראל איש על-מחנהו ואיש על-דגלו..."

כמקובל במדבר, בית האב חונה לשבטו. מכאן מתחיל הארגון המיוחד: לכל שבט נקבע דגל (או מטה) והוא נכלל במחנה, כאשר כל מחנה כולל שלושה שבטים. השבט המוביל, היה השבט אשר על שמו נקרא המחנה, ודיגלו היה דגל המחנה. כלומר היו בסך הכל ארבעה דגלים. כך נבחרו ארבעה שבטים לראשי המחנות, השבטים: יהודה, ראובן, אפרים ודן, כל שבט ואופיו אשר מכתיר אותו לתפקידו. "פרשת במדבר" מספרת כי בטרם נקבע הארגון בוצע מפקד בקרב בני ישראל וכך היה ניתן לקבוע כמה "פקודים" - זכרים מגיל 20 שנה ומעלה - יש בכל שבט, בכל המחנה ובכל המחנות יחד.

מיקום המחנות
250px|ממוזער|מחנה ישראל סביב המשכן. מתוך מפה צרפתית מהמאה ה-17 המתארת את יציאת מצרים
בפרשת במדבר נאמר  וכעבור כמה פסוקים מתואר מבנה חניית המחנות:
 מרכז - אוהל מועד:
בין כל שאר המחנות נסע שבט לוי. השבט עצמו התחלק לכמה קבוצות בעלות מיקום קבוע: משה ואהרון ובניו, הכהנים, היו בצד המזרחי, סמוך למחנה יהודה; בני קהת בצד הדרומי, סמוך למחנה ראובן; בני גרשון בצד המערבי, סמוך למחנה אפרים; בני מררי בצד הצפוני, סמוך למחנה דן. בתוך שבט לוי, במרכז, היה אוהל מועד.

 מזרח - מחנה יהודה (עם יששכר וזבולון):
שבט יהודה הוא השבט ממנו יבואו מלכי ישראל. במחנה יהודה כלול גם שבט יששכר, אשר ניחן בתכונת החכמה: "ומבני יששכר יודעי בינה לעיתים", ושבט זבולון המיועד לעושר, "כי שפע ימים יינקו". ליד מחנה יהודה הוצבו משה והכהנים.

 דרום - מחנה ראובן (עם שמעון וגד):
הוא הימין, שם הוצב מחנה ראובן, הבכור לבני ישראל. עם מחנה ראובן נימנים גם שבט שמעון ושבט גד. לידו הוצבו בני קהת, נושאי כלי המשכן.

 מערב - מחנה אפרים (עם מנשה ובנימין):
שבט אפרים ושבט מנשה, בניו של יוסף, עם שבט בנימין. דהיינו מחנה בני רחל אמנו. לידו הוצבו בני גרשון, נושאי יריעות המשכן והמסכים.

 צפון - מחנה דן (עם אשר ונפתלי):
המאסף, מחנה בני דן, אשר ונפתלי - זהו המחנה המגן על בני ישראל מעורפו. לידו הוצבו בני מררי, נושאי אדני וקרשי המשכן.

מסכם הכתוב את גודל המחנות ומצביע כי הכול בוצע בהתאם לפקודות:

דגל המחנה

כל משפחה במחנה השתייכה לבית אב ולשבט - עם הדגל האופייני לו- ומחנה, אליו היה השבט שייך, אשר היה מהלך בו בזמן המסע במדבר סיני. דגל השבט היה הסמל אשר סביבו היה תושב המחנה מתרכז בעת החנייה ובעת הנסיעה. אך לא רק משמעות טכנית הייתה לדגל וזאת אנו יודעים עד היום.

הדגל, בהוראת אות וסימן, הוא מסימני הריבונות של עם ובמדרש כתוב: "וכיון שעלו ישראל מן הים, אמר הקב"ה למשה עשה אותם דגלים דגלים שיהיו מהלכין בטקסיסי מלכים" (דברים רבה (ליברמן) פרשת דברים, טז). עם היוצא ממצרים, מעבדות, בדרכו לארץ ישראל הוא כבר חופשי ומתחיל להניף דגל המורה על חרותו. וכך אומר רמב"ן ( שמות יד:ה) : "וזה טעם 'ובני ישראל יוצאים ביד רמה', שעשו להם דגל ונס להתנוסס, ויוצאים בשמחה ובשירים בתוף ובכִנור כדמות הנגאלים מעבדות לחירות, לא כעבדים העתידים לשוב לעבודתם".

גם תחיית עם ישראל בארצו לאחר גלות ארוכה מלווה בדגל. כאמור, הדגל מסמל את היותו עַם בן חורין אך גם את הקשר של עם ישראל עם מסורתו. ואכן, דגל ההסתדרות הציונית ודגלה הרשמי של מדינת ישראל דומה לטלית, כפי שמתאר דוד וולפסון:

ה"מחנות" בירושלים

כשם שהיו מחנות במדבר, היו גם מחנות בירושלים וזאת במטרה לבודד את הטמאים מהמקדש ומהר הבית.
וכותב הרמב"ם:

ראו גם
 כניסה להר הבית (הלכה)
 פרשת במדבר
 המשכן
 נגע הצרעת

קישורים חיצוניים

 הרב יעקב ברנדס, הצופה
 איש על דגלו - למשמעותו של הדגל, הרב ד"ר יצחק קראוס, אוניברסיטת בר-אילן, דף לפרשת השבוע במדבר וחג השבועות, תשס"ד 
 מסגרות קדושה חלופיות למקדש והשלכותיהן הריטואליות: המקרה של ירושלים חנן בירנבוים, האוניברסיטה העברית בירושלים

הערות שוליים

קטגוריה:סיפורי ספר במדבר
קטגוריה:בית המקדש
קטגוריה:נדודי בני ישראל במדבר
קטגוריה:פרשת במדבר