קערת ליל הסדר

קערת ליל הסדר (גם קערת הסדר או קערת פסח) היא צלחת מסורתית אותה נוהגים להניח על השולחן בליל הסדר. בצלחת מונחים באופן סמלי שישה מאכלים המייצגים מרכיבים שונים בסיפור יציאת מצרים. כל אחד מששת המאכלים נאכל או מוצג בחלק אחר של ההגדה, כדי להמחיש היבטים שונים של הסיפור. לצד מאכלים אלה, מונחות על השולחן שלוש מצות ולעיתים כוללת קערת הסדר מקום ייעודי גם עבורן. לרוב הקערה מעוטרת, ומונחת במרכז השולחן כדי שכל המשתתפים יראו אותה היטב.

המאכלים המובאים לשולחן ליל הסדר מופיעים כבר במשנה ובתלמוד, אולם ה"קערה" – כחפץ שעליו מונחים המאכלים זה לצד זה – מוזכרת רק בראשונים ובשולחן ערוך.

מטבע הדברים, בעדות ובמסורות השונות קיימות גרסאות שונות למאכלים המונחים בקערה, לאופן הכנתם ולפירוש משמעותם הסמלית, אך הרעיון העומד מאחורי כל המסורות זהה. ישנם מנהגים שונים גם ביחס למאכלים שנשארו לאחר הסדר: יש עדות שבהן מותר לאכול אותם ויש עדות הנוהגות שלא לגעת בהם ולזרוק אותם לאחר סיום כל ימי החג.

סימני הסדר
טקסט=|ממוזער|240x240 פיקסלים|קערת הסדר במרכז שולחן הפסח.

המשנה בפרק העשירי של מסכת פסחים מתארת את ליל הסדר, ולפיה יש להביא בפני בעל הבית (או עורך הסדר) מאכלים שונים לפני הסעודה העיקרית:

על פי הפרשנות המקובלת, מתייחסות המילים "הביאו לפניו" שבתחילת המשנה לכרפס, שהוא ירק חי הנאכל בתחילת הערב. המאכלים הנוספים שיש להביא לאחר הכרפס הם מצה, חזרת (סוג של מרור) חרוסת (מטבל למרור) ושני מאכלים מבושלים.

 כרפס 

260px|ממוזער|בני משפחה תימנית נוטלים ידיים במהלך סדר הפסח, אפריל 1939

הכרפס הוא ירק בעל טעם מתוק או נייטרלי שנטבל במי מלח או חומץ ונאכל בתחילת הסדר. ברוב העדות נהוג שהכרפס הוא סלרי, במסורת מזרח אשכנז הכרפס הוא תפוח אדמה מבושל, ויש גם כאלה המשתמשים בפטרוזיליה, צנון, או בצל. המונח "כרפס של נהרות" מופיע כבר במשנה ומפורש בירושלמי כ"פֵּיטְרוֹסֵילִינוֹן" (פטרוזיליה ביוונית). יש גם הנוהגים להשתמש בצמד ירקות ולטובלם ביחד.

משמעויות שונות ניתנו לאכילת הכרפס:
 לשנות מסדר הדברים המקובל – פתיחת הארוחה בברכת "המוציא לחם מן הארץ" ואכילת לחם – כדי להתמיה את הילדים ולעודד אותם לשאול שאלות.
 לדמות את מנהגי בני האצולה הרומית, שנהגו להגיש לפני הסעודה ירקות כמתאבנים, כדי להמחיש כי כל המסובים הם בני חורין ולא עבדים.
 להזכיר את יציאת מצרים עקב האנגרמה "פרך ס'", רמז לשישים ריבוא בני ישראל שעבדו במצרים בפרך.
 להזכיר את דמעות בני ישראל בהיותם במצרים באמצעות טבילת הכרפס במי המלח או החומץ.

הירק נאכל לפני הסעודה, מיד לאחר הקידוש. לפני אכילתו יש הנוטלים את הידיים. בשונה מנטילת ידיים שלפני אכילת לחם, המנהג הרווח לפי רוב הפוסקים הוא שלא מברכים על נטילה זו, אך יש שנוהגים ליטול ידיים בברכה. מקור דין נטילה זו הוא בתקנת חכמים ליטול ידיים לפני אכילת דבר שהטבילוהו במשקה, מכיוון שבמשקים יש יותר כח לטמא מאשר במאכלים יבשים. אף שכיום דיני טומאה וטהרה אינם נוהגים, לא התבטלה התקנה, ואף שרבים אינם נוהגים זאת ביום-יום (לאור דעה המקילה בנושא), בפסח מקפידים על כך. יש גם כאלה הנוהגים שרק עורך הסדר נוטל את ידיו.

על פי התלמוד, אין צורך לטבל את הכרפס דווקא בחזרת (דהיינו החסה, המרור), והנאמר במשנה הוא רק במקרה שאין לו ירק אחר. נחלקו הראשונים מהו הטיבול האמור, ובמה טובלים, ושיטות רבות נכתבו בעניין: הטיבול הוא בחרוסת; הטיבול הוא בחומץ או במי-מלח, שכן עדיין לא הביאו את החרוסת; אם אוכל חסה, הטיבול הוא בחרוסת; אם אוכל שאר ירקות, הטיבול הוא בחומץ או מי-מלח; אסור לטבל בחרוסת; ה"טיבול" אינו הטבלה כלל, אלא אכילה. כיום מקובל לקיים את הטיבול במי-מלח או חומץ, אם כי יש הנוהגים לטבול בחרוסת.

הרמב"ם כתב שיש לאכול מהירק שיעור כזית. אחרים, כגון ההגהות מיימוניות, חלקו עליו וסברו שמספיקה אכילה מועטה יותר, וכן פסקו הטור והשולחן ערוך. השולחן ערוך פסק שיש לאכול דווקא פחות מכזית, משום שיש ספק בשאלה אם יש צורך בברכה אחרונה על הכרפס, מכיוון שהוא נאכל לפני הסעודה. בכל אופן, להלכה נפסק שגם אם אוכל כזית, לא יברך לאחריו, אבל לכתחילה יצא ידי כולי עלמא.

מיד לאחר ברכת "בורא פרי האדמה" ואכילת הכרפס, שואלים הילדים "מה נשתנה" ומתחיל סיפור יציאת מצרים. אחת מארבע השאלות ב"מה נשתנה" מתייחסת לכרפס, , מכיוון שבלילה הזה טובלים את הכרפס במי מלח ואת המרור בחרוסת.

 מרורים 

230px|ממוזער|מתוך ההגדה: "מרור זה שאנו אוכלים – על שום מה?"

המרור הוא ירק מר הנאכל לזכר המרירות והקושי של שעבוד מצרים. אכילת מרור עם בשר קורבן הפסח היא מצווה מדאורייתא, כפי שנאמר בפסוק . המרור נאכל גם עם פסח שני, שהתקיים בי"ד באייר למי שלא יכול היה לעשות את הפסח במועדו. בזמן שבית המקדש אינו קיים ואין קורבן פסח, אכילת מרור היא מצווה מדרבנן.

במשנה ציינו חמישה מיני ירקות הכלולים בקטגוריה של "מרור": חזרת, עולשים, תמכא, חרחבינא ומרור. ה'חזרת' של המשנה היא החסה, אך יש אומרים שהכוונה לחסת הבר דוגמת חסת המצפן (Lactuca serriola), שהיא מרה יותר מהחסה המתורבתת. את ה"תמכא" יש שזיהו עם מה שכיום קוראים בעברית "חזרת", שורש חריף של הצמח חזרת הגינה. השומרונים נוהגים להשתמש במרור הגינות.

230px|ממוזער|מתוך הגדה פרסית
מכיוון שהחיוב בתורה הוא אכילת "מרורים" בלשון רבים, הקפידו לאכול מרור פעמיים: האחד נקרא בפשטות "מרור" והשני נקרא "חזרת". ה"מרור" הוא לרוב חסה מרה או עלים מרים אחרים. ניתן לצאת ידי חובת אכילת "חזרת" באכילת ירקות מרים שונים. בקהילות אשכנז נוהגים לאכול כחזרת את חזרת הגינה, ולרוב נוהגים לטחון את שורש החזרת ולערבב אותו עם סלק.

על פי התלמוד, הטיבול בחרוסת הכרחי כאשר אוכלים חסה, כדי להסיר ממנה את ה"קפא" (שיש שפירשו שהיא סוג של תולעת, או רעל כלשהו, או אפילו רוח רעה). להלכה, נוהגים כיום לטבול בכל מקרה את המרור בחרוסת, זכר לשעבוד במצרים. עם זאת, יש לנער את החרוסת לאחר הטיבול ולא לאוכלו עם מנה גדושה של חרוסת, כדי שיישאר טעמו המר של המרור. לפני אכילת המרור מברכים "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על אכילת מרור". בזמן שבית המקדש היה קיים, היו כורכים את המצה והמרור ומברכים עליהם ביחד "על אכילת מצה ומרור" (לפי גרסת הרמב"ם: ומרורים).

נחלקו התנאים כיצד יש לאכול את המרור. דעת הלל הזקן שהפסוק  כפשוטו וקיום המצוות הוא לאכול את שלושתם יחד, ועל כן היה הלל כורך מצה ומרור ביחד עם קורבן פסח, ואוכלם יחד. לעומת זאת דעת חכמים היא שיש לאכול כל אחד בנפרד, ואדרבה במידה ויאכל הכל יחד יהיו טעמים של אלו מבטלים את אלו ולא יצא ידי חובה כלל, ולדעתם ביאור הפסוק הוא שקיום מצוות מצה ומרור הוא בזמן קיום מצוות קרבן פסח. כיום נוהגים לאכול מרור פעמיים: פעם אחת מרור לבדו, טבול בחרוסת, ופעם שנייה כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך"). הסיבה לדבר היא לצאת ידי חובה גם לפי דעת הלל הזקן, שלדעתו כאמור יש לכרוך הכל יחד, אלא שגם הלל מודה שבזמן שאין קרבן פסח אי אפשר לצאת ידי חובת אכילת מצה ביחד עם המרור, היות שאז אכילת מצה היא מצווה מהתורה ואילו אכילת מרור אינה מצווה מהתורה. על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה כדי לקיים את מצוות אכילת מצה, ולאחר מכן לאכול מרור עם מצה כדי לקיים את מצוות אכילת מרור.

יש לאכול מן המרור כזית, גם במצוות המרור וגם ב"כורך".

בספרי הראשונים מוזכר מנהג שלא לאכול מרור בערב פסח, בדומה למנהג שלא לאכול מצה ביום זה. ואולם, רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף כתב שאין טעם למנהג זה.

 חרוסת 

230px|ממוזער|מרכיבים של חרוסת לפי אחת המסורות

החרוסת היא מטבל דמוי טיט שבו טובלים את המרור. החרוסת מסמלת את עבודת הפרך של בני ישראל במצרים בעת בניית "ערי המסכנות". בארבע הקושיות הפותחות את ההגדה של פסח, מה נשתנה, נכללת השאלה מדוע מטבילים בליל הפסח שתי פעמים: בפעם הראשונה טבילת הכרפס ובפעם השנייה טבילת המרור.

מרכיבי החרוסת ואופן הכנתה משתנים מאוד מעדה לעדה. במטבח האשכנזי היא מורכבת בדרך כלל מתפוחים, אגוזים, יין אדום ותבלינים שונים, הנקצצים לתערובת. במטבח היהודי הספרדי היא נעשית בדרך כלל גם מתמרים ולכן לרוב היא מתוקה יותר, ומרכיביה נטחנים לעיסה אחידה. במטבח יהודי עיראק היא מורכבת מסילאן, תמרים ואגוזים.

בקשר לדין הטבילה קיימים מספר מנהגים: טיבול כל קלח המרור בחרוסת או רק מקצתו, וכן קיימת מחלוקת במנהגים האם לנער את החרוסת באופן שיישאר רק טעמה על המרור ויש שלא הצריכו לנער. יהודי תימן נוהגים להטביל גם את הכרפס והמצה בחרוסת. יש המשתמשים בחרוסת גם ב'כורך': כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך").

במשנה מובאת מחלוקת האם אכילת חרוסת בליל הסדר היא מצווה מדברי סופרים או שכלל איננה מצווה. לדעת תנא קמא, אין אכילת החרוסת מצווה, ותפקידה רק להפיג את טעמה המריר של החזרת (או כדי להרוג סוג של תולעת הקיים בחזרת). לדעת רבי אלעזר ברבי צדוק אכילת החרוסת בליל הסדר היא מצווה, ומבואר בתלמוד כי לדעת רבי לוי הוא זכר לעץ התפוח (שתחתיו לפי המדרש, היו יולדות נשות עם ישראל את ילדיהן במצרים כדי שלא יזוהו), ולדעת רבי יוחנן הוא נאכל זכר לטיט שאותו היו צריכים להכין לצורך יצור הלבנים למפעלי הבניה של פרעה במסגרת עבודת הכפייה שהייתה מוטלת על היהודים במצרים. הרמב"ם פוסק כשיטה שהחרוסת היא מצווה: .

שני תבשילין

נוהגים להניח בקערת הסדר "שני תבשילין" לזכר שני הקורבנות שהיו מקריבים לכבוד הלילה הזה בבית המקדש בירושלים: קורבן פסח וקורבן חגיגה. יש המוצאים רמז בכך שלפי סדר הלוח העברי הקבוע, תשעה באב יחול תמיד באותו יום בשבוע בו חל ליל הסדר.

במסכת פסחים בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי מופיע דיון בשאלה מהם אותם שני תבשילים הנזכרים במשנה. רב הונא הורה לאכול סלק ואורז, ורבא נהג כמותו, אך אחרים הזכירו את דבריו של רבי יוחנן בן נורי כי אורז הוא מין דגן הנחשב לחמץ בפסח, וטענו כי צריך להשתמש בבשר.

שמאל|ממוזער|250px|קערות לליל הסדר במוזיאון היהודי שליד בית הכנסת הגדול של בודפשט. באמצע מופיעה קערת סדר רב-קומתית ייחודית.

 זרוע 

250px|ממוזער|קערת ליל הסדר

התבשיל שהתקבל לזכר קורבן הפסח שהיו מקריבים בבית המקדש הוא ה"זרוע". מלבד קורבן הפסח, מסמלת הזרוע גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים.

לרוב משתמשים לשם כך בצלי של זרוע כבש או בקר או כנף עוף או גרגרת של בשר עוף. את הזרוע צולים לפני החג, ויש הפוסקים שצריכים לבשל אותה לפני הצליה. לפי מנהגי יהדות לוב, שורפים את הזרוע בשריפת חמץ בערב חג הפסח.

לפי רוב האשכנזים וחלק מהספרדים, אין אוכלים את בשר הזרוע הצלוי בליל פסח. לעומת זאת, אצל חלק מהספרדים (יהודי כורדיסטן, תימן, טריפולי, חאלב, ולפי מנהג ארץ ישראל) נוהגים לאכול את הזרוע צלויה אפילו בליל פסח.

 ביצה 
התבשיל שהתקבל לזכר קורבן חגיגה שהוקרב בבית המקדש בערב פסח, היינו קורבן חגיגת ארבעה עשר, הוא ביצה. ישנם הטוענים ש"נהגו בביצה מפני שהיא קלה לבשל ומצויה לכל". כמו כן, באופן מסורתי מסמלת הביצה אבלות, ולכן היא מתאימה לסמל את חורבן בית המקדש.

סידור הקערה
ממוזער|240px|קערת ליל הסדר לשיטת האר"י

לאורך ההיסטוריה התקבל המנהג לא להניח את הסימנים סתם על שולחן האוכל, אלא לסדר אותם בכלי מיוחד, "קערת הסדר". סידור המאכלים בתוך הקערה השתנה לאורך השנים, ומושפע בין היתר ממשמעויות מחשבתיות ורוחניות שניתנו למאכלים שבקערה. בחלק משיטות הסידור נוספו לקערה, מטעמים מעשיים, גם מי מלח על מנת לטבול בהם את הכרפס.

מנהג הגר"א

מנהג האר"י
האר"י יוצר הקבלה בין רכיבי הקערה לעשר הספירות. שלוש המצות מקבילות לספירות העליונות, הנקראות "ספירות דמוחין" (ובהגותו של האר"י גם "פרצוף אבא"): חוכמה, בינה ודעת. יתר הרכיבים מקבילים לספירות המכונות "ספירות הלב": חסד עד יסוד. לבסוף, הקערה עצמה מקבילה לספירה התחתונה: ספירת מלכות.

לדעת האר"י, יש לסדר את הקערה בפועל על פי מבנה הספירות:

בתנועה הרפורמית
בחלק מהקהילות הרפורמיות נהוג להוסיף לשולחן הסדר תפוז. התפוז מסמל את השוויון הרצוי בין המינים ובין בני האדם. מקור המנהג כפי שמופיע במספר מקורות הוא סיפור המיוחס לפרופ' סוזנה השל, בתו של הרב אברהם יהושע השל, לפיו פנתה אישה לרב ידוע וביקשה שיאפשר לנשים לעלות לתורה בבית הכנסת. הרב השיב לה שאישה שייכת לבימת בית הכנסת כפי שתפוז שייך לקערת הסדר.

לפי גרסה אחרת, מוסיפים תפוז כסמל להומוסקסואלים והלסביות שבין היהודים, ואחרים הנדחקים לשוליים. בהתאם לגרסה זו, המנהג כולל אכילת פלח תפוז ויריקת הגרעינים באופן המסמל התנגדות להומופוביה.

מנהג נוסף הוא מזיגת מים ב"כוס מרים" לזכר מרים הנביאה והבאר שלה, כחלק מהרצון לתת מקום בסדר הפסח לנשים של סיפור יציאת מצרים.

גלריית תמונות

ראו גם
 הפת סין
 הלכות ליל הסדר

קישורים חיצוניים

 הסבר מנהגי קערת הסדר, באתר דעת
 קערת הסדר באתר משרד החינוך


 קערת הסדר לפי יהדות ג'רבה, באתר "חידוש"



הערות שוליים

*
קטגוריה:ליל הסדר