הא לחמא עניא

הָא לַחְמָא עַנְיָא (ארמית: "זהו לחם העוני") היא פסקה בארמית הפותחת את קריאת ההגדה בליל הסדר.
שמאל|ממוזער|150px|מצה
הפסקה כוללת הקבלה בין המצות שעל השולחן לבין "לחם העוני" שאכלו בני ישראל בצאתם ממצרים, הזמנת כל הרעבים לבוא ולהצטרף לסעודה, ותפילה לגאולה.

 הנוסח והפירוש הנפוץ של "הא לחמא עניא" 

מקור הפסקה
קשה לקבוע במדויק מתי נכנסה הפסקה לנוסח ההגדה של פסח. ההגדה הקדומה ביותר שנמצאה היא מתקופת הגאונים, והדרך ללמוד על קדמותם של קטעים שונים בהגדה היא מאזכורים של נוסח ההגדה במקורות חיצוניים מוקדמים ובאמצעות ניתוח אופי הטקסט וסגנונו.

פסקת "הא לחמא עניא" איננה נזכרת באף אחד מהתלמודים או מהמדרשים, והיא החלה להופיע בכתב רק בספרות הגאונים (כגון סדר רב עמרם גאון), דבר המצביע על כך שהפסקה היא מאוחרת יחסית.

ניתוח הטקסט של הפסקה מעלה נתונים סותרים - מצד אחד, בעוד ששאר ההגדה הוא בעברית, פסקת "הא לחמא עניא" כתובה בארמית, דבר המצביע על כך שזוהי תוספת מאוחרת. מאידך, מעצם אזכורו של קורבן הפסח משמע שמדובר בקטע שנאמר בתקופה שבה עדיין היה מוקרב קורבן הפסח. ואמנם, רבים מהראשונים כותבים כי נוסח "הא לחמא עניא" נתקן בבבל, שם שפת הדיבור הייתה ארמית כבר בתקופת בית שני.

מקומה של הפסקה בהגדה
ממוזער|250px|הא לחמא עניא בהגדת רוטשילד
בהגדות המודרניות, נדפסת פסקת "הא לחמא עניא" בתור תחילת קריאת ההגדה, לעיתים אחרי פסקת לשם יחוד, ולעיתים, על־פי הרמב"ם, לאחר אמירת המשפט "בבהילו יצאנו ממצרים". אולם, מקומה של הפסקה לא היה מוסכם על כל הראשונים. חלקם, כגון הרשב"א והרב אשר בן חיים ממונתשון לא הזכירוה כלל, וחלקם, כגון הראב"ן והריטב"א כתבו כי איננה חלק מההגדה, אלא נספח מאוחר. ראשונים נוספים כתבו כי יש למזוג את הכוס השנייה לפני "מה נשתנה", ולא לפני "הא לחמא עניא".

טעם אמירת "הא לחמא עניא" בארמית 

טעמים שונים ניתנו לאמירת "הא לחמא עניא" בארמית:
"הא לחמא עניא" נועד כהסבר לנשים ולילדים למה מחלקים את המצה כדרכו של עני, ובתקופה שחיברו את הנוסח השפה המדוברת הייתה ארמית לפיכך תיקנו לומר בשפה שהם יבינו.
מאחר שמזמינים את כל הרעבים לבוא לאכול, יש חשש שהדבר יראה כאילו מזמינים את המזיקים, אומרים את הפסקה בארמית, שהיא שפה שהמזיקים אינם מבינים.
כדי שהמלאכים לא ישמעו את עם ישראל מתפארים, ויקטרגו עליהם שאינם ראויים לגאולה, אומרים את הפסקה בארמית, שהיא שפה שהמלאכים אינם מבינים.
כאזכור לכך שהגלות באה כעונש על אכילת חמץ בפסח, על פי המדרש באיכה רבה.
על כל פנים את המשפט האחרון "לשנה הבאה בני חורין" אומרים בעברית, וגם לכך נאמרו מספר טעמים:
 "כדי שלא יבינו הבבלים ויחשבום למורדים במלכות"
 שכן אמרו חז"ל "לעולם אל יתפלל אדם בלשון ארמי, שאין מלאכי השרת מכירים בלשון ארמי", לפיכך אנו מבקשים זאת בלשון הקודש ויעתירו עלינו גם הם לפני השוכן במרומים
רבי שמעון בן צמח דוראן פירש שגם המדברים בארמית, אומרים מילים אלו בעברית.

גרסאות ופרשנויות
בחלק מקהילות צפון אפריקה, וכן בתימן, נהגו להקדים לאמירת "הא לחמא עניא" את המילים "בבהילו (=בבהילות, בחיפזון) יצאנו ממצרים". מילים אלו אינן נמצאות בנוסחאות ההגדה של הגאונים, והן נוכחות לראשונה בנוסח ההגדה של הרמב"ם.
ממוזער|קטע מהגדה עם פירוש "זרע גד", וילנא, 1860. בהגדה שינוי מטעם הצנזורה הרוסית. הטקסט (בעברית) - "השנה עבדים במקומות רבים, לשנה הבאה בני חורין כבארץ שלנו".
רבי ישעיה די טראני כתב שאין לומר את המשפט "כל דצריך ייתי ויפסח" שמשמעו "כל הצריך יבוא וישתתף באכילת קרבן הפסח", לפי שבזמן הזה אין לנו קרבן פסח, מה גם שאפילו בזמן המקדש לא ניתן להזמין לאכילת הפסח את מי שלא נמנה מראש עליו. הראב"ן אף כתב שמשפט זה מן הסתם לא נאמר בזמן גלות בבל, ולכן גם בזמננו אין לאמרו. לעומתם, יש בראשונים שיישבו המנהג לומר משפט זה, בטענה שהוא מתייחס לאפיקומן, שהוא זכר לפסח, או לשני התבשילים שנהוג להניח בקערה, זכר לקרבן הפסח ולקרבן חגיגה.

סיבוב הקערה מעל ראשי המסובים
רבי יצחק אלחדב מחכמי ספרד במאה ה-14 כותב:
ומנהג נפוץ בקרב יוצאי קהילות צפון אפריקה, בעיקר מרוקו, תוניס ולוב לסובב את הקערה מעל ראשי כל המסובים ואומרים . על מנהג זה מספר החיד"א, שביקר בתוניס בשנת תקל"ד (1774). לפי עדותו, המשרת סובב את הקערה שלש פעמים מעל ראשי המסובים (אך לפי הוראת החיד"א - לא מעל ראשי הנשים). גם ישראל יוסף בנימין מתאר מנהג דומה בקרב יהודי תוניס. הרב יעקב משה טולידאנו מציין שגם בני יהדות מרוקו נהגו כן. הרב שם טוב גאגין מספר כי בביקור במרוקו בשנת תרצ"ב (1932), שאל את רבני מרוקו לפשר מנהג זה, והם השיבו לו כי יש בדבר סגולה לברכה ולהגנה מכל פגע וצרה.

רבי משה בן מכיר כותב ששמע על המנהג לסובב את הקערה בעת אמירת "הא לחמא עניא" ותמה עליו, והוסיף כי לא ראה מי שנהג כך.

לפי השערות, מקורו של המנהג בהרחבה של המנהג שרווח בזמן התלמוד לסלק את השולחן מלפני המסובים בשלב זה של הסדר, במטרה לעורר את הילדים לתמוה על כך. כך כותב רבי משה פיזנטי מחכמי סלוניקי במאה ה-16 ואחרים. השערה נוספת אותה מעלה רבי יוסף בן נאים, שבסיבוב הקערה על תכולתה רומז בעל הבית למסובים: כך יצאתם ממצרים, כל אחד משא על כתפו () ועל ראשו, ויצאו "בבהילו", כלומר, בחיפזון. רבי חיים פלאג'י כותב שמנהגם לסובב את הקערה מעל ראשי בני הבית בעת אמירת "מה נשתנה" ונימק את הדבר על פי הקבלה.

מנהג קדום יותר, ודומה במקצת, מתאר רבי מנחם המאירי, להגביה את הקערה בעת סילוקה בשעת אמירת "הא לחמא עניא" עד לגובה הכתף, זכר לאופן שבו נשאו בני ישראל את צרורותיהם ביציאת מצרים.

 פרשני ההגדה על הא לחמא עניא 

 פרשני ההגדה על "הא לחמא עניא" ליקט הרב יגאל מלכיאל 

 לחם שעונים עליו הרבה דברים.
 דרכו של העני לאכול חצי פרוסת לחם.
 הא מרמז על האות האחרונה שבשם ה' שמרמזת על המלכות שאין לה מעצמה כלום.
 ה"א = ה' אלוקינו תקום תגאל את השכינה.
 ה"א = הנביא אליהו תקום תגאל את השכינה.
 גודל האפיקומן = למשקל מנחת העני.
 המצרים היו נותנים לעם ישראל לאכול מצות שלא יתעכל האוכל מהר.
 הנשים היהודיות היו נותנות צדקה לעניים חיטים ובזכותם יצאנו ממצרים.
 שהעשיר והעני חייבים הלילה באכילת מצה.
 שהמצה אין בה גאווה, היא עשויה רק ממים וקמח.
 הנותן צדקה לעני זוכה ל (6) דברים ואם נותן לו במאור פנים זוכה לענ- (11) דברים.
 הא לחמא עניא די – ס"ת גימטריה , .
 "הא לחמא עניא " גמטריה 14,  המלך שאין מעצמו כלום, ודוד מלך ישראל חי וקיים, כך גם ישראל יישאר לנצח.
 יש בו 28 מילים כנגד יהא שמיה רבא.
 האות ה' יכולה להירשם בשלוש צורות: , גימטריה 42, שם  (אנא בכח).
 על מנת לא לבייש את העני אומרים לו בא תאכל "דבר קטן".
 "" גימטריה  (אכילת מצה, אפיקומן)
 "הא לחמא עניא". אם נשים פסיק בין "הא" ל"לחמא", הפשט יצא: "הא", זה שלפנינו, הלחם בעצמו עונה ומספר את כל הסיפור. כדי להפוך ללחם, יש לחרוש, לזרוע, להשקות, לזבל ושוב להשקות. להסיר קוצים, לקצור ולהסיר קליפה. לטחון, לנפות, ללוש, לגלגל ולרדד ולאפות. גם אנחנו, כדי לזכות לגאולה, היינו צריכים לעבור שלבים רבים של לנגוף את מצרים ורפואה לישראל. רק אז זכינו לגאולה של מצרים.
 בסוף אכילת המן היה נשאר טעם מצה.
 שיוסף הצדיק אמר: "הא לכם זרע".
 בזה הסעודה נצרך לעשות שני דברים שמרומזים במילה "עניא", ליתן לעניים, וגם לאמר דברי תורה בקול.
 להזכיר את הנס, שמשיורי המצה של מצרים נתברכו בס"א סעודות.
 להזכיר שעניים בינונים ועשירים כולם שווים בערך אחד ואוכלים ממין לחם אחד.
 בעל ההגדה ראה ברוח הקודש שאם בני ישראל יהיו דחוקים למזונות, יאמרו בעת הסדר: "הא לחמא ענייא" בתמיה?
 להזכיר שזאת הייתה הסעודת קבע הראשונה שאכלו כולם אצל שולחן אחד הם ונשיהם בניהם ובנותיהם, שבשיעבוד לא יכלו לעשות זאת.
 על ידי אכילת המצה, שזה הוא לחם עוני, זכו למן, שהוא אוכל מלאכים, על ידי שיצאו ממ"ט שערי טומאה ונכנסו בשערי הקדושה.
 להזכיר למסובין שבני ישראל צעקו יחד שיגאלו מהגלות, ולא כל אחד בגלות שלנו צועק על הלחם, ולא משתתף בצער השכינה.
 שבזכות האמונה, שהיה בידם רק סעודה אחת ויצאו ממצרים, נגאלו.
 בפסח נידונים על התבואה, ולא היו יודעים באיזה יום. בא בעל ההגדה ואומר: בזאת הסעודה נענים על בקשת הפרנסה, שר"ת פס"ח הם המלאכים הממונים על הפרנסה, פא"י סא"ל חת"ך.
 לעורר את המסובין בשאלה, כי לבעל הבית יש רק מצה, והיכן הקרבן פסח?
 להזהיר את בני הבית לאכול את המצה בקדושה כמו בקודשים.
 שנזכה לעבוד לבטל את כל התאוות הגשמיות, שנזכה לגאולה העתידה, ליהיות בני חורין מכל דבר וגם ממלאך המוות.
 על עם ישראל להתקדש ולהתרחק מהמידה של "כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנה", ולהיות בדרגה של לחם העולה על שולחן מלכים, ובני ישראל המה בני מלכים! ועליהם להיות מקודשים ככלה, ומברכין עליה שבע ברכות.
 בשם ר' מתיה בן חרש: לבני ישראל לא היה בידהם שום מצווה במה להגאל, ולכן נצטוו במצוות הפסח והמילה ולא נתרשלו בה. כך האב מצווה על חינוך הבנים שיושבים מסביב השולחן, להזהירם שלא יתרשלו בקיום המצוות, ומיד נגאל.
 במצרים היו אוכלים אכילה גסה כסוס ופרד, וברגע אחד אכלו כבני מלאכים, אכילת כזית, בדרגה של "צדיק אוכל לשובע נפשו".
 בארץ גושן היה ברכה מספיק, אך היה מי שנפתה וחשב להרוויח כפליים, והייתה מרה אחריתו.
 להזכיר את זכות האבות, שאלמלא ההבטחה "אנכי ארד עמך ואנכי אעלך" לא היינו נגאלים.
 שנצעק לקב"ה בלילה זה, כמו שהבצק של המצה לא נותנים מנוח, כך הגויים לא נותנים לעם ישראל מנוח, ומתפללים שהקב"ה יגאל אותנו מידם.
 למרות כל הצער והעינויים במצרים, עם ישראל לא דיברו מאומה ולא הטיחו דברים כלפי מעלה, אך האמינו שהכל לטובתם, ובזכות זה נגאלו.
 בזכות מסירות הנפש, שארבעה ימים קודם שחיטת קרבן הפסח קשרו את השה לכרעי המיטה, והיו בסכנה גדולה, ובבא עת אכילתם קוראים בחדווה לחבריהם הנימנים על השה ואמרו: "כל דכפין ייתי וייכול", ובזכות המסירות נפש של עם ישראל אחד לחברו זכו לגאולה.
 .  הוא בגימטריא  = 
 ."וזה לחם העוני, ציור קימוץ והתכנסות הכוחות, די אכלו אבהתנא בארעא דמצרים, הוא הולך עימנו על דרכנו הארוכה, אשר דוגמאות של לחץ וצרות מצרים".
 בחזו"ע מביא פירוש של בעל "אמת ליעקב" הממחיש את גודל החשיבות של אמירת ההגדה, והוא שמבואר על פי חז"ל במס' שבת י"ב: שאין מלאכי השרת בקיאים בלשון ארמי ולכן אין לאדם לבקש צרכיו בלשון זו, אבל במקום שהשכינה ממש נמצאת אפשר גם בלשון ארמי כי הקב"ה נמצא. וזו הסיבה שפותחים ההגדה בלשון ארמי, מכיוון שאין לנו צורך במלאכי השרת שיעלו את דברנו למעלה מפני שהקב"ה איתנו פה ממש
 אכילת המצה בפסח מופיעה כבר בשלב הראשון של ליל הסדר בשתי מגמות מקבילות המופיעות בשתי חצאי המצות. חצי המצה הקטן יותר עליה אנו מברכים "על אכילת מצה" ואותה אנו אוכלים בתחילה, וחצי המצה הגדולה יותר המוצפנת במפה ונאכלת רק לאחר הסעודה. ההבדל שבין שתי המצות מופיע כבר בדרך ההתייחסות אליהן בתחילה. בעוד המצה הנאכלת ראשונה מושמת בין שתי המצות השלמות המיועדות לברכת המוציא, כחלק מן המערכת המצוותית עליה אנו מברכים, הרי מצת ה"אפיקומן" מצויה בין בגדיו של האדם מוצפנת כחלק בלתי נפרד מהווייתו. את ההבדל שבין שתי המצות בארנו גם מצד תכליתן. בעוד המצה הראשונה מיוחסת בעיקרה לברכת "על אכילת מצה" ומצליחה להופיע "אכילה מדברת" ("לחמא עניא"), הרי ה"אפיקומן" מתייחס לממד הנהנתני של האכילה (ומופיע כאכילה של דברי מתיקה). השארת החצי הגדול יותר של המצה לאפיקומן לימדה אותנו על מרכזיות מגמת איחוד המעשה המצוותי עם הגוף ברמת העשייה הנהנתנית. אולם פסיקת השו"ע ביארה לנו שמגמת איחוד זה אינה שלמה (חיסרון המתבטא באי יכולת הקרבת קורבן הפסח), ועל כן מעשה אכילתה כיום הוא רק ברמת "זכר". האיסור לאכול לאחר ה"אפיקומן" והחיוב לחזור על אכילתו אם אכל משהו אחר, ביארו לנו ש"זכר" זה הוא בעל רושם עמוק ביותר.
 דעת שיבולי הלקט: נוסח זה היו אומרים לפני הבאת קורבן פסח על מנת שיהיה מנוי יחד עם עם בני המשפחה בהבאת קורבן פסח.
 גלתה יהודה מעוני – בעוון שגזלו מתנות עניים בזמן המקדש גלינו מארצנו – והמצה ניקראת "לחם עוני" ובזכות המצווה נגאל בקרוב אמן.(יש מוסיפין כי היום שיחול בו פסח, באותה שנה, אותו יום בשבוע יחול ט' באב שיהפך עלינו לששון ולשמחה).
 הא  גמטריה  – 210 – מספר השנים שעבדו בפרך.
 עיקר אכילת המצה, לא להזכיר את העבדות הקשה, אלא את חיפזון הגאולה, מבחינת "ישועת ה' כהרף עין".
 "כל דיכפין" – כנגד כזית ראשון; "כל דיצריך" – כנגד האפיקומן.
 הגלות גורמת לעוני ברכוש ובכסף, וביציאת מצרים יצאנו ברכוש גדול ובחיזוק האמונה, ולכן אומרים:
 "כל דיכפין" – כנגד הרעבים והעניים; "כל דיצריך" – כל הצריכים חיזוק באמונה מוזמנים.
 מחלקים את המצה לשניים חלק גדול וחלק קטן מכיוון שבתפילת ערבית אומרים הלל שלם ובהגדה מחלקים את ההלל לשניים קודם האכילה ולאחר האכילה
 מדרש תנחומא (ורשא) פרשת וישלח סימן י. ילמדנו רבינו מי שאינו מניח את העני ללקוט בתוך שדהו מהו עונשו, כך שנו רבותינו מי שאינו מניח את העניים ללקוט בתוך שדהו או מי שמניח אחד ואחד אינו מניח ללקוט או מי שמסייע אחד מהן בשעת הקציר או בשעת הבציר, הרי זה גוזל את העניים, על זה נאמר אל תסיג גבול עולם (משלי כב) גבול עולים, אמר הקב"ה אני עשיתי אותך למעלה והעני למטה יכול אני לעשותך למטה ולעני למעלה למה כי דיין אני שנאמר כי אלהים שופט זה ישפיל וזה ירים (תהלים עה) ומראה בעל הבית לעני שהמצה עגולה והעושר הוא רק מהקב"ה.
 הא לחמא עניא – על ידי הדברים שיאמרו על המצה יתגלו "הבנים" היושבים סביב שולחן הסדר מי הוא :"החכם" "הרשע" "התם" ו"שאינו יודע לשאול"
 הא לחמא גימטריה מילה שבזכות המילה יצאו ממצרים.
 עניא גמטריה ענווה שבזכות הענווה יצאו.
 ה"א נוטריקון אדם הראשון רמז שהוא סיבב לחמא עניא די אכלו אבהתנא במצרים שגלות מצרים הייתה בגלל אדם הראשון
 "הא לחמא" זה הלחם מורה על חכמה, "עניא" מורה כי חכמה עניה "די אכלו" מורה על קבלה פנימית, "אבהתנא" אבות כידוע ע"פ הקבלה שהאבות הם חכמה בינה אמא, "בארעא" ארץ האדם משול לארץ קטנה, "דמצרים" זה מייצרים. כאשר אדם ממלא את עצמן בכל מיני חכמות מתוך פרד"ס התורה, "כל דצרייך יתי ויפסח " שקורבן פסח היה נאכל על השובע וזה סוד השלמות עניין העשירות הרוחנית ושלמות המצוות. "השתא הכא" השנה אתה כאן נמצא בתוך ההגבלות שלך ואין בא לידי ידי מעשה . חכמה זו היא עניה וגורמת לו מייצרים בדעת וחוסר שלמות. הקב"ה ואומר לאדם: "כל דכפיין ייתי וייכול" שחייב אדם לשלב את כל הכלים תלמוד תורה עם עשיית המצוות. "לשנה הבאה בארעא דישראל " שרק בארץ ישראל ניתן לקיים את כל המצוות ושם נמצאת השלימות "השתא עבדין לשנה הבאה בני חורין " רמז לכל הבנים היושבים לשולחן שכרגע אנחנו נקראים עבדים של המייצרים וההגבלות נעשה מצוות עם הבנה עקיבות שלמות ובקרה ואז ניקרא בני חורין
 הא אות ה הטעם שהתחיל באות ה לפי שישראל השתעבדו רק שמונים ושש שנים לפי שיוסף הצדיק קבע בחוק שהחמישית לפרעה וארבע הידות להם ובני ישראל שעבדו את בני ישראל כל היום ולכן חמש פעמים שמונים ושש הרי הם ארבע מאות ושלושים ורמז לכך שליוסף הצדיק נוסף האות ה.
 ה"א אות ה כנגד חמשת לשונות גאולה הוציאנו מעבדות לחירות . משעבוד לגאולה .מיגון לשמחה.מאבל ליום טוב. מאפלה לאור גדול.
 ה"א אות ה כנגד חמישה שעבודים עבודת פרך,מרור,לחץ,עינוי,עבודה קשה.
 ה"א אות ה שכתוב תכבד העבודה שבתחילת השיעבוד היו נושאין משא של חמשה אנשים ומשתכבד ה-עבודה שתכבד עליהם עוד חמש וזה רמוז במספר התיבות "תכבד העבודה על האנשים.
 ה"א אות ה שפרעה ומצרים היו יונקים חמשה סוגי דם טמאים ומזה היה להם כח לשלוט
 ה"א גימטריה שש רמז וזכות לשש האמהות שיצאנו בשבילן שרה, רבקה רחל, לאה, בלהה, זילפה.
 ה"א גימטריה שש שבזכו שנולדו שישה בכרס אחד יצאנו ממצרים ה"א ר"ת אשריכם הילדים
 התחיל באות ה על זכות שעתידין לקבל חמישה חושי תורה
 הא לחמא גימטריה מילה שבזכות דם המילה יצאנו ממצרים
 לחמא עניא די ר"ת לעד שבית שלישי לא יחרב לעד.
 הא לחמא עניא ר"ת וס"ת גימטריה מאה ושמונים כמניין גהנם ששלושה אינם רואים פני גהנם ואלו הן דקדוקי עניות ,חולי מעיים והרשות הכוונה למי שיש לו נושים .
 לעודד את העני "ראשיתך מצער ואחריתך מצער ולכן מתחיל בארעא דמצרים ומסיים בארעא דישראל.
 הא לחמא עניא גמטריה מאתים ושש עשרה שבזכותצ יראת השמים יצאו ממצרים יראה גמטריה 216 שנאמר וייראו העם את ה'
 מתחיל באות ה ומסיים באות נ שהקב"ה יורד מחמישים וחמש רקיעים ששולט בהם ובא לשמוע שמשבחים אותו בבתי ישראל.
 די אכלו אבהתנא בארעא דמצרים ר"ת גמטריה 12 שבזכות שנים עשר שבטים נגאלנו ממצרים.
 יתיי ויכול ר"ת גמטריה 14 כמניין אשתו גמטריה קטנה 14 שאף האשה חייבת במצה.
 לעורר את עניין הלחם שבמדבר ,לכאורה אותו הלחם לא היה מצה מכל מקום היציאה למדבר גרמה שאכלו את המן והוא הראיה ליציאה ממצרים.
 התורה צוותה לראות את הלחם למשמרת כמו שנאמר (שמות ט"ז ,לב) למען יראו את הלחם וידעו שהוציא אתכם מארץ מצרים ובפשטות בזה לחוד לא די אלא צריך גם לזכור ללמוד תורה מפני שנצטוו להניח את המן בצנצנת למשמרת לדורותיכם ולהראות את הלחם שאכלו ביציאתם ממצרים וכל זה אנו מראים בתחילת ההגדה שעיקר תכלית היציאה ממצרים הייתה בעבור קבלת התורה ובאכילת מצה וקיום כל המצוות כהוגן אפשר להרגיש טעם המן כל אחד לפי מדרגתו וזהו כוונת התורה בפסוק למען יראו את הלחם אשר האכלתי אתכם במדבר בהוציאי אתכם מארץ מצרים.
 בראש השנה בטלה העבודה במצרים (תהילים פא ד-ז)"תקעו בחודש שופר וגו' הסרותי מסבל שכמו כפיו מדוד תעבורנה " פרש רש"י שהמצרים היו משעבדים אותם לבשל בשר בדוד, ובמדרש תהילים "יש שבנ"י היו לוקחים מעצמם בשר משווקי מצרים אחר עבודתם והנה כנגד זה נאמר "בשבתנו על סיר הבשר" (שמות טז ,ג)וכנגד זה אמר הקב"ה "לתת להם בערב בשר לאכול ולחם בבוקר לשבוע" והוא עניין הלחם בבוקר הוא עניין הרחמים שמתעורר בליל פסח ולכן אומרים "הא לחמא עניא" להזכיר עניין הבשר ועניין המן המתעורר בראש השנה שהוא מדת הדין גמור הרמוז במילת "ערב" שזה זמן דין ולכן עכשיו מגביהים את הקערה וכן את המצה כדי לרמז על עניין השלמת מראש השנה שתתבטל מידת הדין על ידי מצוות ליל הסדר שיושבין כבני חורין בזמן רחמים ומקוימים הפסוק "הסרותי מסבל שכמו"
 הא לחמא עניא" – לפי הקבלה חודש ניסן נברא על ידי האות ה שהוא כח הדיבור שליל פסח מהללים את הקב"ה על ידי חמש מוצאות הפה: שפתיים (בומ"פ), חיך (גיכ"ק), לשון (דטלנ"ת), גרון (אחה"ע), שיניים (זסשר"צ).
 "הא לחמא עניא" – ההגדה פותחת ב"לחם עוני", להורות לנו שכאשר מתחילים להתכנס תחת עבודת ה', יש להתרחק מהמותרות ולקיים את דברי המשנה: "פת במלח תאכל ומים במשורה תשתה".
 מתחיל ב"הא לחמא" כהקדמה לאורחים, שלא יהיה נראה כצוחק שותה ואוכל בזמן הגלות, ולהורות למסובין שכל המצוות שנעשים בלילה קדוש זה הם לזכר חרות מצרים ולא לשם עונג.
 אפשר לפרש על פי הידוע מדבר רז"ל, הטעם שנתגלה במצרים המלאה גילולים וטומאה והוא כהן, כמו שנאמר: "אתה כהן לעולם". ולמדנו: אב כהן נטמא לבנו. שאל טרונספרומוס לרבי עקיבא ע"ה: הקב"ה אוהב את העניים? מפני מה אינו מפרנסן? וכשאינו מפרנסן סימן שאינו רוצה לפרנסן, ואיך ישראל נותנים צדקה לעניים? והרי זה רומז למלך שגירש את עבדו ובא שר אחד ופרנסו, בוודאי שהמלך יכעס! ענה לו רבי עקיבא: אם המלך כעס על בנו וגרשו מהארמון, ובא אחר ופרנסו, בוודאי שהמלך יחזיק לו טובה על שפרנס את בנו. ועם ישראל נקראים בנים לה' יתברך, ולכך נצטווינו על מצוות הצדקה. וזה דברי המגיד: "הא לחמא עניא דאכלו אבהתנא בארעא דמצרים" בצאתם ממצרים, כי לא הספיק בציקם להחמיץ, וה' יתברך נתגלה עליהם במצרים והוציאם מייד. ומכן מוכח שיש לנו עם ישראל דין בנים, ואב כהן נטמא לבנו. ולכן כל דכפיין ייתי וייכול, לתת צדקה לכל דכפין ולכל נצרך, משום שאנו בנים למקום ולקב"ה יש לו נחת רוח בזה שבניו מפרנסים את העניים.
 הקב"ה שבר סך גזרת הגלות לטובת ישראל מסיבת טומאת מצרים והצניע החצי השני בשאר מלכויות ולכן פורסין המצה לחצאין זכר לחסד זה ונוטל הפרוסה בידו ואומר "הא לחמא עניא".
 "כל דיכפין ייתי ויכול וכל דצריך ייתי ויפסח", כי לאחר שהמסובין יאכלו לשובע (מחגיגת י"ד ומשאר מאכלים), יוכלו לאכול את קורבן הפסח בנחת מבלי לשבור בו  עצם ולעבור על איסור "ועצם לא תשברו בו".
 "השתא הכא... בארעא דישראל" : כן יזכנו לגאולה האמיתית. שכן אנו כאן בעוה"ז לא נוכל להתפרנס בלי עבודה ובזמן שאין עבודה אין פרנסה; אולם בזמן הגאולה שאנו מצפים לה, נוכל לחיות בארץ ישראל ללא שיעבוד מלכיות ועול בני אדם ונהיה בני חורין, ועתידה א"י שתצמיח גלוסקאות וכלי מילת, כי חטא עץ הדעת כבר יתוקן והיה ה' למלך על כל הארץ ביום ההוא ה' אחד ושמו אחד.
 גם העני מצווה לאכול מצה לתיאבון
 חוצים את המצה לשניים מכיוון שליבם עדיין לא היה שלם אלא רק לאחר קריעת ים סוף ששם נאמר ויאמינו בה' ובמשה עבדו
 "כל דיכפין ייתי וייכול" – על בעל הבית להיות בעל חסד, כמו המצה שהיא מצד החסד, אשר ישבו עמו עניים ב"סדר" ולחזקם באמונה, שהמצה היא לחם האמונה
 שלושת הרגלים הם כנגד האבות פסח-כנגד אברהם סוכות -כנגד יצחק  שבועות -כנגד יעקב  ולכן בעל הבית מתחיל "כל דכפין יתי ויכול" לתת הרגשה לכל האורחים שכבר הוזמנו מראש שיש עוד מקום לאורחים נוספים וכך כל המוזמנים מרגישים כאחד מבני הבית ולא מתביישים
 "הא לחמא עניא" – הקב"ה הקדים את יציאת בנ"י בשבעה ימים ממצרים, ורק ביום שביעי של פסח המצרים טבעו בים ולא יראו עוד לעולם, כך המים הטבועים במצה לא יוכלו להראות לעולם
 הא לחמא עניא  בעל הבית מעודד את העניים בזאת המצה שהיא עגולה וגם הקערה עגולה וגם הביצה  שהעולם מתנהג כגלגל היום עני מחר עשיר היום עבד מחר אדון
 "הא לחמא עניא די אכלו אבהתנא במצרים "המצה ניקראת מאכל עוני ומאידך ניקראת "מיכלא דימהנותא" שהמצה מסמלת את היציאה ממצרים מעבדות לחרות ,והמצה מסמלת את עבודת ד' בשני אופנים ,אם כבנים ואם כעבדים ובליל פסח כולנו ניקראים בנים למקום.
 רבי שמעון אומר "למה נקרא לחם עוני על שם שניתענו בני ישראל במצרים"
 "הא לחמא עניא ,קבעו להגיד בתחילת ההגדה בהדגשה בתחילת אמירת ההגדה שירגיש שבו ביום ממש הוא עצמו יצא ממצרים וכל זמן שהאדם מרגיש בבחינת "מן המיצר קראתי י-ק) אי אפשר שירגיש את יציאת מצרים של "הא" ממש ולכן צריך לצאת מכל המיצרים ווהגבלות ולראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים ולהרגיש בן חורין שיצא  תחת עבדות "בשר ודם" ולהיות  בן למלך מלכי המלכים הקב"ה .
 מברכתו של אדם ניכר אם הוא תלמיד חכם על פי "התוספות" ברכות לח עמוד ב שחכמים הוסיפו את האות ה בברכת המוציא לחם מן הארץ בין "מלך העולם" לבין "מוציא לחם מן הארץ"  על מנת לא לבלוע את האות מ ולכן דווקא בלילה קדוש זה שהקב"ה  וכל פמליית מעלה מגיעים יש להיזהר  בברכות ולהלל את ה' בכבוד
 מספר  ימי השנה 365  נחסר 7 ימים שרק נאכלת מצה נקבל 358 גימטריה "נחש" שכל השנה הוא תיקון של חטא אדם הראשון "בזעת אפיך תאכל לחם"  ובפסח נידונים על התבואה והמצה היא לחם האמונה
 ויש לבאר עפ״י מה דאיתא בברכות י״ב: חכ״א ימי חייך העוה״ז כל ימי חייך להביא לימות המשיח, תניא אמר להם בן זומא לחכמים וכי מזכירין יציאת מצרים לימות המשיח והרי אומר (ירמיה כ״ג, ז׳כח׳), לא יאמרו עוד חי ה' אשר העלה את בני ישראל מארץ מצרים כי אם חי ה' אשר העלה ואשר הביא את זרע בית ישראל מארץ צפונה ומכל הארצות אשר הדחתים שם, אמרו לו לא שתעקר יציאת מצרים ממקומה, אלא שתהא שיעבוד מלכויות עיקר ויציאת מצרים טפלה לו. וא״כ י״ל, דזה שאמר הא לחמא עניא, זה שאנו עושין זכר למה שאכלו אבותינו במצרים לחם עוני שמא תאמר שזכר זה לא נעשה לעתיד לבוא בזמן הגאולה וכבן זומא, להכי אמר דלא מבעיא השתא הכא שטרם נגאלנו ואנו עבדים דודאי שעלינו לעשות זכר ליציאת מצרים אלא אפילו לשנה הבאה שנהיה בארעא דישראל ונהיה כבר בני חורין ג״כ לא נבטל את עשיית הזכר ליציאת מצרים וננהג כחכמים, אלא שהשחרור משעבוד מלכויות יהיה עיקר ויציאת מצרים טפל. ולשיטת בן זומא יש לפרש, דדוקא השנה הזאת שאנחנו עבדים אנו אוכלים לחמא עניא זכר ליציאת מצרים אבל לא כן לשנה הבאה שנהיה כבר בני חורין שוב לא נצטרך לעשות זכר ליציאת מצרים אלא רק זכר לשעבוד מלכויות.

גלריה

לקריאה נוספת
 הרב ישראל דנדרוביץ, הא לחמא עניא - השפה הארמית בירושלים לשמחה או לעצב?, בתוך: קובץ אור ישראל, גיליון סב - ניסן תשע"א, עמודים: קסח - קפב.

קישורים חיצוניים




 הערות שוליים 

קטגוריה:הגדה של פסח
קטגוריה:מילים וביטויים בארמית
קטגוריה:יצירות יהודיות בארמית
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי ידידיה אדמון