איחוד משפחות

איחוד משפחות הוא הגירה הנעשית על ידי בני משפחה על מנת להתאחד עם בני משפחה אחרים שכבר נמצאים בארץ היעד. מדינות רבות בעולם מתירות הגירה באמצעות איחוד משפחות בתנאים שונים, תוך ניסיון לשמור מצד אחד על הזכות הבסיסית של האדם הגר אצלן לגור עם משפחתו או בן זוגו, ומצד שני, על זכות המדינה להגביל הגירה אליה.

פיצולן של המשפחות המבקשות איחוד יכול לנבוע מהגירה של חלק מבני המשפחה, או משינויי גבול. במצבים היסטוריים, שבהם מוקמות מדינות חדשות או משתנה הגבול בין מדינות קיימות, קורה שהגבולות החדשים חוצים משפחות רבות מאוד ומפרידים בין אחים, בין הורים לילדיהם ובין בני זוג. הבעיה ההומניטרית מחמירה כאשר הגבולות החדשים אינם גבולות של שלום. כך קרה כאשר נחלקה גרמניה לגרמניה המזרחית והמערבית, וכאשר נחלקה קוריאה לקוריאה הדרומית והצפונית.

 איחוד משפחות כזכות של ילדים במשפט הבינלאומי 
איחוד משפחות הוא מונח במשפט הבין לאומי המתאר הליכים משפטיים ומנהליים שמטרתם לאפשר לבני משפחה שהופרדו להתאחד מחדש במדינה אחת. הפרדה משפחתית מתרחשת בעיקר בהקשרים של הגירה בין לאומית, פליטות, עקירה כפויה, סכסוכים מזוינים, אסונות הומניטריים ומדיניות הרחקה. כאשר מדובר בילדים, איחוד משפחות קשור לזכותו של הילד לגדול במסגרת משפחתית ולהיות בקשר עם הוריו, וכן לחובתן של מדינות לבחון בקשות לאיחוד משפחות בצורה המתחשבת בטובת הילד.

 אמנת זכויות הילד (CRC) 
אמנת זכויות הילד (1989) מהווה את המסגרת המרכזית במשפט הבין־לאומי בנוגע לזכותם של ילדים לשמירה על חיי משפחה ולצמצום מצבים של הפרדה משפחתית. האמנה אינה כוללת סעיף אחד שכותרתו “איחוד משפחות”, אך היא מעגנת מערכת הוראות שמייצרות יחד בסיס נורמטיבי ברור המחייב מדינות להתייחס להפרדה משפחתית ולבקשות איחוד משפחות של ילדים, ובייחוד כאשר מדובר בהליכי הגירה או פליטות.

סעיף 3(1) לאמנה מעגן את עקרון טובת הילד ומורה כי בכל פעולה הנוגעת לילדים, טובת הילד תהיה שיקול ראשון במעלה. עיקרון זה מהווה נקודת מוצא לבחינת בקשות לאיחוד משפחות של ילדים, משום שהוא מחייב התייחסות להשלכות הממשיות של החלטה מנהלית או משפטית על הילד, ולא רק לשיקולים מערכתיים כלליים. בהקשר של איחוד משפחות, עקרון טובת הילד עשוי לדרוש בחינה פרטנית של מצבו האישי של הילד, מידת תלותו בהורה או בקרוב משפחה, משך ההפרדה המשפחתית, והנזק האפשרי העלול להיגרם כתוצאה מהמשך ניתוק.

סעיף 9(1) לאמנה מתייחס לאיסור על הפרדה בין ילד להוריו, וקובע כי מדינות יבטיחו שילד לא יופרד מהוריו בניגוד לרצונם, אלא כאשר ההפרדה נחוצה לטובת הילד ונעשית בהתאם להליך מתאים. הוראה זו משקפת את ההנחה שלפיה שמירה על הקשר המשפחתי היא ברירת המחדל, וכי הפרדה משפחתית דורשת הצדקה מהותית ופרוצדורלית. לעניין איחוד משפחות, ניתן לראות בסעיף זה בסיס נורמטיבי לכך שמדינות אינן רשאיות להתייחס להפרדה משפחתית כמצב “ניטרלי” או שגרתי, אלא כמצב המחייב בדיקה ומענה, במיוחד כאשר מדובר בילדים קטינים התלויים בבני משפחתם.

סעיף 10(1) לאמנה הוא ההוראה המרכזית המכוונת במפורש לבקשות הנוגעות לאיחוד משפחות בהקשר חוצה גבולות. הסעיף קובע כי בקשות של ילד או הוריו להיכנס למדינה או לצאת ממנה לצורך איחוד משפחות יטופלו על ידי המדינות בגישה חיובית, אנושית ומהירה. הוראה זו מתייחסת באופן ישיר למאפיין המרכזי של איחוד משפחות בדיני הגירה: העובדה שמימוש הזכות תלוי לעיתים במדינה זרה ובסמכויות שלטוניות כגון מתן אשרות, רישוי כניסה, וקריטריונים מנהליים. חשיבות הסעיף היא בכך שהוא אינו מסתפק בהכרה עקרונית בזכות לחיי משפחה, אלא קובע גם דרישה אופרטיבית ביחס לאופן הטיפול בבקשות: מדינות נדרשות לקדם הליכים יעילים ולאפשר איחוד משפחות מבלי ליצור עיכובים או חסמים בלתי נחוצים.

 פרשנות ויישום לפי ועדת זכויות הילד 
ועדת זכויות הילד של האו״ם, המפקחת על יישום האמנה, פיתחה לאורך השנים פרשנות מצטברת להוראות האמנה בהקשר של ילדים מופרדים ובקשות לאיחוד משפחות. פרשנות זו מבוססת על העיקרון לפיו איחוד משפחות אינו רק יעד חברתי או מוסרי, אלא מרכיב מרכזי במימוש זכויות הילד המעוגנות באמנה עצמה.

בהקשר זה, הוועדה הדגישה כי מדינות מחויבות לנקוט צעדים מעשיים לקידום איחוד משפחות של ילדים, כגון טיפול פרטני בבקשות, מניעת עיכובים מיותרים, והפחתת חסמים פרוצדורליים העלולים לפגוע בילדים באופן לא מידתי. בכך, הפרשנות של הוועדה מחזקת את ההבנה לפיה החובה כלפי ילדים אינה מתמצה בהימנעות מהפרדה, אלא כוללת גם חובות חיוביות שנועדו למנוע מצב של ניתוק משפחתי מתמשך.

 הערה פרשנית כללית מס' 6 (2005) – ילדים בלתי מלווים וילדים מופרדים מחוץ למדינת מוצאם 
במסגרת ההערה הפרשנית הכללית מס' 6 (2005), הוועדה התייחסה באופן מפורט לילדים בלתי מלווים ולילדים מופרדים הנמצאים מחוץ למדינת מוצאם. ההערה מדגישה כי ילדים אלו הם קבוצת סיכון מיוחדת, אשר חשופה לפגיעה מוגברת בזכויות בסיסיות, לרבות בזכות לחיי משפחה ובהגנה מפני הזנחה וניצול. הוועדה הדגישה כי על מדינות לקדם מנגנונים יעילים לזיהוי ילדים מופרדים, להבטיח להם הגנה מיידית, ולפעול לאיתור בני משפחה כחלק מתהליך שמטרתו לאפשר פתרון יציב ובטוח עבור הילד. בהקשר של איחוד משפחות, ההערה מספקת פרשנות יישומית להוראות האמנה הנוגעות למניעת הפרדה ולבחינת בקשות לאיחוד משפחות: הוועדה מדגישה את החשיבות של נקיטת צעדים מעשיים לקידום האפשרות של איחוד משפחות כאשר הדבר תואם את טובת הילד.

 הערה פרשנית כללית מס' 23 (2017) – זכויות ילדים בהקשרי הגירה בין לאומית 
ההערה הפרשנית הכללית מס' 23 (2017) עוסקת בזכויות ילדים בהקשרי הגירה בין לאומית, ומדגישה כי במצבים אלה ילדים עלולים להיפגע באופן ייחודי בשל מדיניות גבולות, הליכי משמורת הגירה, סירוב כניסה או עיכובים ממושכים בקבלת החלטות. הוועדה מדגישה כי על מדינות להחיל את עקרון טובת הילד באופן עקבי כעיקרון מוביל בכל החלטה הנוגעת למעמד הילד ולהיבטים המשפחתיים של שהייתו. בפרט ביחס לאיחוד משפחות, ההערה מדגישה את חשיבות השמירה על שלמות התא המשפחתי, ואת החובה לטפל בבקשות איחוד משפחות של ילדים באופן נגיש, פרטני ומהיר, תוך צמצום חסמים מנהליים והימנעות מסחבת העלולה להעמיק את הפגיעה בילדים.

 איחוד משפחות במשפט ההומניטרי הבין לאומי 
סוגיית איחוד המשפחות נידונה גם במשפט ההומניטרי הבין לאומי, בעיקר בהקשרים של סכסוכים מזוינים, עקירה כפויה והפרדת משפחות במהלך פעולות לחימה. במסגרת דינים אלו קיימות הוראות העוסקות בהגנה על ילדים ובמאמצים לשמירה על שלמות התא המשפחתי, לרבות מניעת הפרדה מיותרת בין ילדים להוריהם ונקיטת צעדים לאיתור בני משפחה כאשר נוצר ניתוק במהלך סכסוך. אף שהמשפט ההומניטרי הבין לאומי אינו מוסדר כמנגנון "איחוד משפחות" בדומה לדיני הגירה ומעמד, הוא מהווה מקור נוסף המחזק את ההכרה בחשיבות השמירה על קשר משפחתי בתקופות של חירום, והצורך במנגנוני הגנה מיוחדים לילדים במצבי סיכון

 איחוד משפחות של ילדים בהקשרי הגירה ופליטות 
בהקשרים של הגירה בין לאומית ופליטות, איחוד משפחות של ילדים מהווה אתגר משפטי ומעשי מרכזי, משום שמימוש הזכות תלוי בהחלטות ריבוניות של מדינות בנוגע לכניסה, אשרות שהייה ומעמד. בדיני הפליטים ובמשפט ההגירה הבין לאומי מוכר עקרון שלמות המשפחה כעיקרון מנחה, במיוחד כאשר מדובר בילדים שנמצאים במצב של פגיעות מוגברת עקב ניתוק מהוריהם או הימצאות במדינה זרה ללא ליווי. נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) מדגישה כי ילדים פליטים ובפרט ילדים בלתי מלווים או מופרדים זקוקים להגנה מיוחדת, וכי יש לתת עדיפות לפתרונות שמאפשרים יציבות, שמירה על קשר משפחתי וקידום איחוד משפחות במידת האפשר.

בדו"ח של הדווח המיוחד של האו"ם לזכויות אדם של מהגרים (UN Doc A/79/213) הודגש כי הפרדה משפחתית הנובעת ממדיניות הגירה לרבות עיכובים בירוקרטיים, חסמים פרוצדורליים או תנאים נוקשים עלולה להוביל לפגיעה משמעותית בזכויות ילדים. גישה זו משתלבת עם פרשנות ועדת זכויות הילד לאמנת זכויות הילד, ובפרט עם ההדגשה כי בקשות לאיחוד משפחות צריכות להיבחן באופן פרטני, תוך מתן משקל מרכזי לעקרון טובת הילד, ובהליך יעיל ומהיר. בהקשר זה, ראו ההערות הפרשניות הכלליות מס' 6 ומס' 23 (ראו הערה פרשנית מס' 6 ומס' 23 לעיל)
 איחוד משפחות בישראל 
איחוד משפחות יהודים
כל יהודי שרוצה לעלות לישראל ולהתאחד עם משפחתו זכאי לעשות זאת ללא צורך בבקשה מיוחדת או נוהל בירוקרטי מיוחד, זאת בהתאם לחוק השבות, המאפשר לכל יהודי לעלות לישראל.

איחוד משפחות של בני דתות אחרות
איחוד משפחות של אלו שאינם יהודים על פי הגדרתם בחוק השבות אינו מוסדר בחוקים, אלא בנהלים של משרד הפנים. אין למשל איחוד משפחות אוטומטי לילדיהם מנישואים קודמים של בני זוג לא יהודים שנישאו ליהודים, גם אם בני זוג אלו קיבלו אזרחות ישראלית. ואילו להורים של בני זוג לא יהודים אין אפשרות לקבל מעמד, למעט בקשה מטעמים הומניטאריים על פי נוהלי משרד הפנים, בני זוג לא יהודים שנישאים לישראלים מקבלים לאחר חצי שנה מעמד של תושב ארעי, ולאחר עוד ארבע שנים מקבלים אזרחות. הנהלים משתנים מדי מספר שנים, כך לדוגמה ב-2009 החמיר משרד הפנים את תנאי ההתאזרחות של בני זוג לא יהודים של ישראלים החיים כידועים בציבור ושל בני זוג בני אותו מין, כך שבן הזוג הלא יהודי צריך לחיות בישראל במשך שלוש שנים ללא מעמד תושב וללא ביטוח בריאות וביטוח לאומי קודם לאישור הבקשה.

איחוד משפחות פלאשמורה

פלאשמוּרה הם אלו מביתא ישראל אשר המירו את דתם לנצרות בלחץ המיסיון במרוצות המאה ה-19 וה-20 תחת הגדרה זו נמנים יהודים שלא הקפידו על קיום ההלכה היהודית, כמו גם יהודים שהמירו דתם לנצרות, מרצון או מאונס.

אחרי שנים רבות בהן איחוד משפחות של בני הפלאשמורה הותר במשורה ובצמצום, (יש בהם הממתינים לאישור כבר מאז מבצע שלמה), החליטה ממשלת ישראל בנובמבר 2010 על העלאתם בקצב של עד מאתיים עולים בחודש למשך 3–4 שנים. כדי להיכנס ארצה נדרש כל מועמד לעמוד בכל התנאים הבאים:
 על המועמד לענות על הגדרת "זרע ישראל מצד אמו" ולבקש לעבור גיור.
 על המועמד להיכלל ב"פנקס קהילת הממתינים בגונדר" השמור במזכירות הממשלה, כפי שעודכן בשנת 2010.
 על קרובי המועמד בישראל להגיש בקשה עבורו בתוך שלושה חודשים מ-14 בנובמבר 2010.

ב-2015 החליטה ממשלת ישראל על אישור לשארית בני הפלאשמורה להגר לישראל למי שקרובי משפחתו בישראל הגישו בקשה בשמו והוא מבקש להתגייר.
למרות לחץ של בני הקהילה, לא הותר איחוד משפחות לקרובי משפחה מדרגה ראשונה של בני הפלשמורה, שאינם יהודים ואינם זכאים לעלות לפי חוק השבות.

איחוד משפחות ערביות
תהליך איחוד משפחות מתנהל בישראל באמצעות משרד הפנים. בקשות מוגשות למשרד הפנים על ידי ערביי ישראל עבור בני משפחתם הפלסטינים המתגוררים בשטחי איו"ש, חבל עזה או בחו"ל. הבקשות הן לרוב עבור קרובי משפחה מאזור יהודה ושומרון או מרצועת עזה בבקשה להיתרי כניסה לישראל או בבקשה לתושבות ארעית הקרויה על ידי משרד הפנים א'5. תהליך זה אורך לרוב שנים רבות ולאחר סירוב מתמשך בוחרים המבקשים לפנות לבית המשפט המחוזי בירושלים בעתירה מנהלית. משפחות הופרדו לרוב על ידי המלחמות השונות, ורוב הבקשות המוגשות לאיחוד משפחות בישראל בין פלסטינים וערבים אזרחי ישראל הם תוצאה של נישואין.

עד שנת 2002 אפשרה מדינת ישראל הליך של איחוד משפחות, שבמסגרתו היו מקבלים הפלסטינים מעמד חוקי בארץ, כמו במקרה של נישואים עם כל לאום אחר. אולם ב-2002, בעקבות האינתיפאדה השנייה, החליטה ממשלת ישראל העשרים ותשע, בראשות אריאל שרון, להפסיק את כל הליכי איחוד המשפחות עם תושבי השטחים, בטענה שהם מהווים סיכון ביטחוני. בעת הדיונים על החוק מסר משרד הפנים שבין 1993 ו-2002, הוא אישר יותר מ-23,000 בקשות לאיחוד משפחות של פלסטינים שנישאו לערבים אזרחי ישראל ושלכל אחת מהבקשות כוללת בממוצע כשש נפשות, שהן בני משפחתו של המבקש, בעיקר ילדים, ובסך הכל כ-140 אלף נפש. בדברי ההסבר להצעת חוק האזרחות והכניסה לישראל נאמר:
"מאז פרוץ העימות המזוין בין ישראל לפלסטינים אשר הוביל בין השאר לביצועם של עשרות פיגועי התאבדות בשטח ישראל, מסתמנת מעורבות גוברת והולכת בעימות זה של פלסטינים שהם במקור תושבי האזור, אשר נושאים תעודות זהות ישראליות בעקבות הליכי איחוד משפחות עם בעלי אזרחות או תושבות ישראלית, תוך ניצול מעמדם בישראל המאפשר להם תנועה חופשית בין שטחי הרשות לישראל.

לפיכך, ובהתאם להחלטת הממשלה מס' 1813 מיום 12.5.2002 (להלן - החלטת הממשלה), מוצע להגביל את האפשרות להעניק לתושבי האזור אזרחות לפי חוק האזרחות, לרבות בדרך של איחוד משפחות, ואת האפשרות לתת לתושבים כאמור רישיונות לישיבה בישראל לפי חוק הכניסה לישראל או היתרי שהייה בישראל לפי תחיקת הביטחון באזור".

ב-30 ביולי 2003 אישרה הכנסת את התיקון לחוק האזרחות הנוגע לאיחוד משפחות בהוראת שעה זמנית לשנה. תכלית התיקון הייתה למנוע מתן אזרחות ישראלית אוטומטית לתושבי השטחים שבן זוגם הוא אזרח ישראלי. התיקון לחוק אושר ברוב של 53 נגד 25 ח"כים ונמנע אחד.

עתירות רבות שהוגשו במשך השנים נגד ההחלטה נדחו כולן בבג"ץ, ומדי שנה אושרה הוראת השעה מחדש במליאת הכנסת. הטענה העיקרית בעתירות הייתה שהחוק סלקטיבי ופוגע בזכות החוקתית לשוויון, והוא החוק הראשון בישראל השולל זכויות חוקתיות של אזרחים על בסיס מפורש וישיר של השתייכות אתנית. ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל אף כינה אותו חוק גזעני ומפלה. שתי עתירות לבג"ץ שהוגשו על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון והאגודה לזכויות האזרח ועדאלה נדחו סופית, ברוב של 6 שופטים נגד 5, ב-2012.

ב-2005 אושר תיקון לחוק האזרחות שהקל על איחוד משפחות, לפיו הותר לגברים שמלאו להם 35 שנה ונשים שמלאו להן 25 שנה להגיש בקשה לאזרחות, עם זאת הורחב החוק לכלול תושבים של "מדינות עוינות" נוספות, כולל: איראן, עיראק, לבנון וסוריה.

ביולי 2021 פג תוקפה של הוראת השעה החוק לאחר שבהצבעה בכנסת, סיעות האופוזיציה מימין (הליכוד, מפלגת הציונות הדתית, ש"ס ויהדות התורה) שיתפו פעולה עם הרשימה המשותפת והח"כ הפורש מימינה עמיחי שיקלי, והצליחו למנוע את אישור הארכת הוראת השעה לשנה נוספת. למרות פקיעת החוק שרת הפנים, איילת שקד, הורתה לרשות האוכלוסין לטפל בבקשות של פלסטינים לאיחוד משפחות בהתאם למצב המשפטי שהתקיים כשחוק האזרחות היה בתוקף. בינואר 2022, בעקבות עתירה מינהלית שהוגשה, בית המשפט העליון אסר על משרד הפנים להמשיך לפעול בהתאם למדיניות חוק האזרחות לאחר שפקע.

במרץ 2022 הכנסת העבירה הוראת השעה ל-12 חודשים לאחר שסיעות מהקואליציה והאופוזיציה הגיעו להסכמות לגבי הנוסח, שהוא מעט שונה מהנוסח שפג תוקפו. בנוסח החדש הסעיף העוסק במטרת החוק, מתייחס לראשונה לשיקולים הדמוגרפיים של החוק. החוק האורך שוב מאז מדי שנה.

איחוד משפחות של תושבי השטחים
לאחר מלחמת ששת הימים יישמה ישראל מיד הגבלות תנועה על תושבי יהודה ושומרון וחבל עזה. ב-10 ביולי 1967 הודיעה ישראל כי תושבים שעזבו בעקבות המלחמה ובמהלכה לשטח ירדן, יכלו לבקש רשות לחזור. כל מי שלא שיצא מהשטחים לפני כן ומבקש לשוב, יטופל במסגרת הליך של איחוד משפחות, מוגבל בזמן. חודש אחר כך הודיעה ישראל כי תאריך את תוקף ההיתר לאיחוד משפחות. אחר כך יישמה ישראל קריטריונים נוקשים לאיחוד משפחות, כך שעשרות אלפי פלסטינים ששהו מחוץ לשטחים לצורכי לימודים או עבודה לא הותרו לשוב למשפחותיהם. בהמשך הרחיבה ישראל את ההגבלות, כך שאיחוד משפחות בעקבות נישואין עם אדם שאינו תושב השטחים הוגבלה. בנוסף אנשים שיצאו מהשטחים לתקופה ממושכת וגרו במקום אחר התקשו לחזור. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 מדינת ישראל החלה לגרש בני זוג וילדיהם של מי שאינו תושב השטחים בנוסף הודיעה רשמית על שאין מאשרים יותר איחוד משפחות לתושבי השטחים.

במסגרת המשא ומתן על הסכמי אוסלו הוכר הצורך להסכים על מנגנון להשבת מעמד התושבות ברצועה ובגדה למי שזה נשלל מהם מ-1967 ואילך, וכמו כן הוכר קשר הנישואין כבסיס לאישור בקשות לאיחוד משפחות. תחילה אכן, כמה אלפים קיבלו מעמד תושב אם במסגרת איחוד משפחות והשבת מעמד התושבות או במסגרת המכסה שניתנה לחברי אש"ף. אך בהמשך המשא ומתן לא התקדם עקב חילוקי דעות על מנגנוני היישום ופרשנויות לסעיפי ההסכמים. בסוף שנת 2000 הקפיאה ישראל את הליך איחוד המשפחות עקב האינתיפאדה השנייה והרעת היחסים בין הרשות הפלסטינית לישראל. מאז למעט חריגים ישראל לא מאפשרת איחוד משפחות לתושבי השטחים. ב-2017 ישראל אף החמירה את האפשרות של אזרחי מדינות זרות, הנשואים לפלסטינים תושבי הגדה המערבית, את האפשרות לקבל אשרות שהייה זמניות. החל משנת 2002 נחקק חוק האזרחות והכניסה לישראל, המונע מתן אזרחות לזוגות גם אם אחד מבני הזוג הוא ישראלי, וזאת מהערכות הביטחוניות והדמוגרפיות לפי מציעי החוק, בעת האינתיפאדה השניה. בעתירה שהוגשה נגד החוק לבג"ץ, נשאר החוק על קנו ובג"ץ לא קיבל את העתירה.

מצד שני, הפסיקה הכירה בזכות לחיי משפחה כזכות חוקתית הנגזרת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אולם נקבע כי אין מדובר בזכות מוחלטת וכי ניתן להגביל אותה מטעמי ביטחון ומדיניות ציבורית.חוק־יסוד:_כבוד_האדם_וחירותו_(1992). עם זאת, כאשר מדובר בילדים, בתי המשפט הדגישו כי יש לתת משקל לעקרון טובת הילד בבחינת בקשות הנוגעות למעמד ולחיי משפחה. בפסיקה מנהלית עדכנית נדונו שיקולים ייחודיים הנוגעים לזכויות הילד בהקשר של החלטות רשות האוכלוסין וההגירה ובחינת בקשות שיש בהן רכיב של איחוד משפחות. כך, עמ"נ (מינהליים ת"א) 41621-09-19 א.א. נ' רשות האוכלוסין וההגירה, משרד הפנים (נבו 25.2.2025) נפסק כי קיימת התייחסות להיבטים הנוגעים לזכות הילד לחיי משפחה. בנוסף, עמ"נ (מנהלי תל אביב-יפו) 47371-10-23 אוסמאן א.מ נ' רשות האוכלוסין וההגירה, משרד הפנים (נבו 1.12.2024), נדונו בהרחבה שיקולים הנוגעים לזכויות ילדים בהליכי מעמד ואיחוד משפחות, ובפרט קיימת בו התייחסות לאמנת זכויות הילד כחלק ממסגרת השיקולים הרלוונטיים.

 קישורים חיצוניים 
 איחוד משפחות בישראל, מצגת מאתר "רופאים לזכויות אדם" 
 איחוד משפחות במזרח ירושלים, מאתר בצלם
 יצחק פרנקנטל, איחוד משפחות, באתר "מכון אריק"

 ליאב אורגד, הגירה, טרור וזכויות אדם: מדיניות הכניסה לישראל בעתות חירום, מחקרי משפט כה, תש"ע 2009
  איחוד משפחות ערביות, ספטמבר 1950, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים

 אמנת זכויות הילד
 General comment No. 6 (2005): Treatment of Unaccompanied and Separated Children Outside their Country of Origin
 Refugee Children: Guidelines on Protection and Care
 Report of the Special Rapporteur on the human rights of migrants, Gehad Madi, Children are children first and foremost: protecting child rights in migration contexts, UN Doc A/79/213, 22 July.
 חוק־יסוד: כבוד האדם וחירותו (1992).

הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: הגירה וכניסה למדינה
קטגוריה:משפחה