עם הארץ

עַם הָאָרֶץ הוא כינוי מתקופת בית שני למעמד חברתי של יהודים שלא היו בקיאים בהלכה ובדינים, בניגוד למעמד החברים שהיו בקיאים. מקורו של הביטוי הוא תיאור "העם החי בארץ", כלומר באזור הכפרי שאינו עיר. בגלל הריחוק ועול החיים - היו בקיאים בהלכה פחות מתושבי העיר. חז"ל דרשו מהפסוק "כי תהיו אתם ארץ חפץ", שגם עמי הארץ מלאים מצוות כרימון.

בימינו ביטוי זה משמש בעיקר ככינוי גנאי לציון בורות בתחומים שונים, למשל בתחום ידיעת התורה וקיום מצוותיה.

 מקור השם ומשמעותו 
במקרא
מקור כינוי זה במקרא, שם הוא שימש ככינוי לציבור, בין ציבור בני ישראל ובין ציבור גויים אחרים:,  .

החוקר יגאל בן-נון סבור כי המונח "עם הארץ" המופיע בספר מלכים אינו מציין את אוכלוסיית הממלכה, אלא מציין גורם פוליטי, מוקד כוח של האצולה בירושלים, שמשפיע על המלכת המלכים ביהודה.

בספרות חז"ל
בסוף ימי בית שני נוצר הביטוי עם הארץ ככינוי ליהודים שאינם זהירים בדיני התורה, ובעיקר בענייני טומאה וטהרה ובתרומות ומעשרות, וכן לאנשים שאינם בקיאים בתורה ולעיתים גם למי שמערער על סמכותם הדתית של חכמים.

במשנה במסכת טהרות (פרק ד משנה ה) נאמר שאם בגדי עם הארץ נגעו בתרומה, יש לשרוף את התרומה. טעמה של הלכה זו שנוי במחלוקת:
 יש שהסבירו שחכמים חששו שמא אשתו הנידה של עם הארץ התיישבה על בגדיו והם נטמאו.
 יש שהסבירו שחכמים קבעו שמעמדו של עם הארץ יהיה כמעמדו של זב.

 מיהו עם הארץ 
עם הארץ הוא כינוי שמשמעותו המדויקת משתנה מתקופה לתקופה, נראה שיש הרבה סוגי עמי ארצות וכל אחד מהם רלוונטי להלכות אחרות. גם חכמי המשנה עצמם חלוקים בהגדרת המונח:

 יחס החכמים לעמי הארץ 
המחקר חלוק בנוגע לטיב היחסים שהתקיימו בין החכמים לעמי הארץ. הקושי המרכזי במחקר ההיסטורי והמחלוקות בעניין נובעים מהסתירה המובנית בין מקורות שונים: מצד אחד, קיימים מקורות רבים המתארים קרבה, עבודה משותפת וקשרי נישואין בין "חברים" (המקפידים על ההלכה) לעמי הארץ. מצד שני, קיימים מקורות – בעיקר בתלמוד הבבלי – המבטאים עוינות קיצונית ושנאה תהומית בין הקבוצות.ניתן לזהות במחקר מספר גישות מרכזיות שנועדו להסביר את הפערים האלה:

חוקרים כמו אהרן אופנהיימר טענו כי היחס לעמי הארץ לא היה קבוע, אלא השתנה בהתאם לנסיבות התקופה. לפי גישה זו, בתקופת הבית השני המושג ציין בעיקר הבדלים הלכתיים בדיני טהרה ומעשרות, אך לאחר חורבן הבית ובתקופת יבנה ואושא, המתיחות החריפה והפכה למאבק על הנהגה וסמכות דתית, מה שהוביל לביטויי השנאה הקשים.

אפרים אלימלך אורבך הציע שהמושג "עם הארץ" אינו מתייחס לקבוצה אחת. לשיטתו, יש להבחין בין הציבור הרחב והפשוט ("עמי ארץ" סתם), שאיתם ניהלו החכמים קשרי גומלין, לבין קבוצות קטנות יותר שהיו קרובות למינות (כיתתיות) והפגינו עוינות אקטיבית כלפי עולם התורה. רק כלפי הקבוצה האחרונה הופנו דברי השנאה החריפים.

חוקרים כגון בירנבוים, לוין ויפה הציעו לראות בביטויים הקשים ייצוג של "אידיאל דתי" של היבדלות, בעוד שההלכות המעשיות מייצגות את "ההלכה הריאלית". לפי גישה זו, החכמים הכירו בכך שעמי הארץ מהווים חלק בלתי נפרד מהחברה הכללית, ולכן קבעו חוקים המאפשרים לחיות יחד, למרות הפערים בהקפדה על המצוות.

חוקרים אלה התייחסו לכלל הקורפוס התנאי, ובכללו המשנה, התוספתא והברייתות המצוטטות לרוב בתלמוד הבבלי. לעומת זאת, חוקרים אחרים (לדוגמה, ולד) הציעו להסביר את הסתירה בין המקורות על בסיס הבחנה בין המשנה והתוספתא, שנכתבו בארץ ישראל, מצד אחד, לבין הברייתות המצוטטות בתלמוד הבבלי, מהצד השני. הצעה זו מבוססת על ההנחה שייתכן שברייתות אלה עברו עריכה מאוחרת, עד לחתימת התלמוד עצמו. הם שמו לב שקיים פער משמעותי בין המקורות של ארץ ישראל לאלו של בבל. בגישת חכמי ארץ ישראל, עמי הארץ היו חלק מהקהילה וביקרו בבתי הכנסת, וחכמי ישראל נקטו כלפיהם בלשון מתונה. לעומת זאת, בתלמוד הבבלי מופיעים ביטויים של שנאה קיצונית. לכן לדעת אותם חוקרים, יש להניח שביטויים אלה הם תוצר של עריכה מאוחרת בבבל, שעיבדה מימרות קדומות והקצינה אותן כדי לעצב את זהותו הייחודית של "התלמיד החכם" אל מול סביבתו.

בהמשך לשיטה זו, אלסטר הראתה כי לפי התפיסה הבאה לידי ביטוי במשנה ובתוספתא, עמי הארץ אינם בורים, וגם אינם "כופרים", אלא אנשים המכירים את ההלכה אך מחזיקים בסולם עדיפויות שונה. הם מקפידים מאוד על מצוות שנראות להם חמורות (כמו קודשים או תרומה גדולה) ומקלים במצוות שנראות להם קלות או כאלו שיש בהן הפסד כספי (כמו דמאי). החכמים, מצידם, השתמשו בכלים פסיכולוגיים כדי לקבוע מתי ניתן לסמוך עליהם ומתי לא.

 מהימנותו של עם הארץ בספרות התנאים 
בהלכות המעשיות המוזכרות במשנה ובתוספתא, המושג "עם הארץ" הוא מושג נרדף ל-"מי שאינו נאמן על המעשרות". הוא מתאר אדם שאינו מקפיד על הלכות טהרה ועל הפרשת תרומות ומעשרות באותה דקדקנות שבה מקפיד ה-"חבר". בשל כך, קבעו חכמים שעם הארץ אינו נאמן מבחינה הלכתית בנושאים אלו, ופירותיו נחשבים כ-"דמאי" – פירות שיש ספק אם הופרשו מהם מעשרות כראוי. עם זאת, עיון מעמיק במקורות מראה שהתנאים לא ראו בעם הארץ דמות עוינת ליהודים או ליהדות, אלא אדם נורמטיבי המנהל קשרי גומלין עם הקהילה.

הדבר בא לידי ביטוי בכללים הקובעים מתי ניתן לסמוך על דבריו ומתי עם הארץ כן נחשב דובר אמת בנוגע למעשרות, לפי המשניות והברייתות הדנות בהלכות דמאי. כללים אלה דומים לאלו שקבעו חכמים כלפי כל אדם בתחום דיני האישות ודיני נזיקין. לדוגמה, העיקרון "הפה שאסר הוא הפה שהתיר" המוכר בדיני נזיקין, תקף גם לגבי עם הארץ. דהיינו, אם עם הארץ מוסר מידע שמלכתחילה מחמיר את מצבו (למשל, מצהיר שפירותיו הגיעו ממקום שחייב במעשר), הוא נאמן כשהוא אומר שתיקן אותם. ההיגיון הוא שאם היה רוצה לשקר, יכול היה פשוט לשתוק ולא לעורר את השאלה מלכתחילה. גם העיקרון "אין אדם חוטא ולא לו" תקף לגביו: חכמים הניחו כי אדם לא ישקר או יחטא אם אין לו רווח אישי מכך. וכן, עם הארץ נאמן במקרים שבהם ניתן לאמת את דבריו בקלות (למשל, כשהוא טוען שקנה מאדם ספציפי). ההנחה של החכמים היא החשש להיתפס בשקר גורם לו להקפיד על אמירת האמת, בדומה לכל אדם נורמטיבי.

בהלכות דמאי, עם הארץ נתפס כמי שמקפיד מאוד על מצוות שנראות לו חמורות (כמו תרומה גדולה, קודשים או חטאת) אך נוטה להקל במצוות שנראות לו קלות יותר או כאלו שאין עליהן עונש חמור (כמו דמאי או טהרת חולין). כך שבניגוד לתפיסה המאוחרת של עם הארץ כ-"בור", בספרות התנאים מצטייר עם הארץ כדמות של אדם המכיר היטב את המצוות אך מפעיל סולם עדיפויות שונה מהחכמים.

 הלכות הקשורות לעם הארץ
אין מזמנין על עם הארץ.
פירות של עם הארץ נקראים דמאי מאחר שספק אם הופרשו מהם מעשרות ספק לא הופרשו, וחייבים לחזור ולהפריש מחמת ספק.
 'חברים' היו מתבדלים מעמי הארץ

אולם בימינו אין נהוגות הרחקות אלו, והן אינן מתקיימות למעשה.

מתיחות בין תלמידי החכמים לעמי הארץ
בתקופות שונות הייתה מתיחות גדולה בין תלמידי חכמים לעמי ארצות. הסיבות למתיחות הזו הן מגוונות, חלק מהן כנראה מקורן בערעור על סמכות רבנים, חלק מהריחוק שנוצר מטעמים הלכתיים ויש המציעים שמדובר גם במתיחות על רקע מעמדות חברתיים.

עדים למתיחות זו ניתן לראות ברחבי התלמוד, כך למשל מובא במסכת פסחים:

עוד אמרו שם בשם רבי עקיבא שכשהיה 'עם הארץ' אמר: 

הגמרא מסבירה את הסיבה, בקנאה שמקנאים עמי הארצות, את תלמידי החכמים, בסתר לבם, בכך ש"כל הלומד תורה בפני עם הארץ - כאילו בועל ארוסתו בפניו".

 דברי חז"ל בגנאי עם הארץ 
חז"ל בתלמוד מנו מספר דברים שיש להימנע מהם ביחס לעמי הארץ:
 אין להתחתן עם בנותיהם.
 אין להתחתן עמהם, שהם מתנהגים בגסות בשעת תשמיש המיטה.
 אין מוסרים להם עדות.
 אין מאמינים לעדותם.
 אין מגלים להם סוד.
 אין למנותם אחראיים על קופה של צדקה ושל יתומים.
 אין הולכים איתם בדרך.
 אסור להם לאכול בשר.
 יש אומרים שאין משיבים להם אבידה.

 לקריאה נוספת 
גדליהו אלון, תולדות היהודים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, כרך ב' עמ' 80–83

קישורים חיצוניים
 עם הארץ, אתר תרבות IL

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מעמדות ויוחסין ביהדות
קטגוריה:ניבים וביטויים חז"ליים
קטגוריה:ניבים וביטויים תנ"כיים
קטגוריה:סוגי טומאות