טניה ריינהרט

טניה מרים ריינהרט (23 ביולי 1943 – 17 במרץ 2007) הייתה בלשנית, חוקרת ספרות, פרופסור בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אוטרכט, פרופסור מחקר באוניברסיטת ניו יורק, פובליציסטית ופעילת שמאל רדיקלי ישראלית.

ביוגרפיה
נולדה ב-1943 בחיפה למיכאל וליביה ריינהרדט, שעלו לארץ מהונגריה בתקופת העלייה החמישית. הוריה היו חברים במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (לימים: מק"י). היא התייתמה מאביה כשהייתה ילדה, ואמה פרנסה את המשפחה בדוחק. בנעוריה הייתה ריינהרט חברה בבנק"י.

ב-1964 החלה ריינהרט את לימודיה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, ולתואר שני בפילוסופיה וספרות השוואתית. בעת לימודיה באוניברסיטה העברית הייתה שותפה, יחד עם אמנון דנקנר, בהקמת "ועד הסטודנטים למען ביטחון על ידי שלום". את לימודי הדוקטורט עשתה ב-MIT במחלקה לספרות זרה ובלשנות בהנחייתו של נועם חומסקי. עם סיום הדוקטורט בשנת 1976 שבה לישראל והצטרפה לאוניברסיטת תל אביב. היא חילקה את זמנה בין הוראה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אוטרכט בהולנד.

ריינהרט הייתה פעילה בולטת בשמאל הרדיקלי ומבקרת בולטת של הציונות ומדיניות ממשלות ישראל כלפי הפלסטינים. ביחד עם כמה מעמיתיה (ביניהם בנימין כהן, צבי רזי, גרשון שפיר, אברהם עוז, יצחק לאור, יואב פלד, אבישי ארליך ויהודה-לוסיין קופפרמן) ייסדה בראשית שנות ה-80 את "פורום", איגוד מרצים לזכויות אדם ולדיון פוליטי, שקיים אסיפות מחאה, הפגנות וימי עיון בקמפוס בשאלות השעה, ושימשה הרוח החיה בארגון. נוסף על עבודתה האקדמית, כתבה ריינהרט מאמרי ביקורת וספרים על תהליך השלום.

החל משנת 1993, בעת חתימת הסכמי אוסלו, העבירה ריינהרט את הקורס האקדמי "כתוב בעיתון" באוניברסיטת תל אביב. הקורס עסק בניתוח התקשורת הישראלית ובדרכי הצגת אירועים פוליטיים וחברתיים בעיתונות וכן היחס בישראל לחופש אקדמי. מדי שבוע נבחנו בקורס העיתונים שיצאו לאור באותו זמן, בצירוף רקע תאורטי על ביקורת התקשורת ותפקידה בחברה דמוקרטית. ריינהט לימדה את הקורס במשך כעשור וחצי.

בשנת 2003 חתמה על עצומה המזהירה שישראל תבצע טיהור אתני בפלסטינים בחסות המלחמה בעיראק. בשנת 2006 עזבה את מדינת ישראל ואת עבודתה באוניברסיטת תל אביב, יחד עם בעלה המשורר ד"ר אהרן שבתאי, לטענתה בשל התנכלויות מצד האוניברסיטה לאחר שחתמה על עצומות בריטיות שקראו לחרם אקדמי על ישראל.

ריינהרט נפטרה בשנתה ב-17 במרץ 2007, בעת ששהתה בניו יורק כמרצה ("Distinguished Global Professor") באוניברסיטת ניו יורק. נטמנה בבית הקברות האזרחי בקיבוץ עינת.

על בסיס החומר שהוצג בקורס ביקורת התקשורת שלה, יצא לאחר מותה ספר העיון "כתוב בעיתון", בהוצאת בבל. הספר מרכז את עיקרי ההרצאות ודן בשאלות כגון ריכוזיות הבעלות על כלי התקשורת, השפעתה על דעת קהל, ושיתוף פעולה בין כלי התקשורת לשלטון. רינהרט מציגה דוגמאות לסיקור תקשורתי מוטה של אירועים, בהם ירי החזבאללה על קריית שמונה, שילוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה במסגרת השיח על "האיום האיראני", ותיאורו המתמשך של "תהליך השלום" לצד המשך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.

קורס כתוב בעיתון
אידאולוגיה ושימור עצמי
הקורס נשען על תאוריית האידאולוגיה של הפילוסוף לואי אלתוסר, לפיה האינטרס העליון של כל מוסד חברתי הוא שימור עצמי. בדומה לאבולוציה ביולוגית שבו השימור העצמי מתממש דרך התרבות ושכפול גנים, התאוריה טוענת שכך גם בעולם החברתי: הסדרים ומוסדות חברתיים (משפחה, יחסי עבודה, אמנות ועוד), ויחסי כוח משמרים את עצמם ולכן גם את האידאולוגיה הדומיננטית בחברה. לפי ריינהרט האידאולוגיה הדומיננטית בחברה נתונה, משרתת את אינטרס השימור העצמי של בעלי הכוח בחברה - במיוחד את שכבת האליטה - קבוצת מיעוט הכוללת את שכבת "מקבלי ההחלטות" - פוליטיקאים, עיתונאים, משכילים, רופאים, אנשי צבא, עורכי דין, בעלי הון וכדומה. ריינהרט, בעקבות חומסקי, טוענת כי מוסדות כמו האקדמיה והתקשורת משרתים בעיקר את האליטה והאידאולוגיה הקיימת.

לפי ריינהרט כנגד כוחות שימור האידאולוגיה יש רצונות הפועלים לשינוי חברתי וכי כוחות השימור והשינוי נאבקים זה בזה כל הזמן באופן דיאלקטי. לטענתה שינויים מהותיים מתרחשים בשלב שבו קפיאה על השמרים צופנת בחובה יותר סכנות לאליטה השלטת מאשר השינוי עצמו. כך נוצרת לגיטימציה לשינויים שאולי בעבר נתפסו כ"חילול קודש".
האוניברסיטה כמשמרת של האידאולוגיה הדומיננטית
לפי ניתוחים ביקורתיים המבוססים על כתיבתו של נעם חומסקי, האוניברסיטאות משמשות מוסד מרכזי בשימור האידאולוגיה הדומיננטית בחברה. הן עוסקות ב"ייצור"מומחים ואינטלקטואלים המספקים פרשנות הנתפסת כאובייקטיבית, אך בפועל תואמת את האינטרסים של האליטה השלטונית. המומחים נהנים מיוקרה ומשכר, כל עוד עמדותיהם אינן חורגות מהקונצנזוס, בעוד שסוטים ממנו עלולים להיות מודרים. כך הופכת שכבת האינטליגנציה למנגנון פיקוח אידאולוגי, המגדיר עבור הציבור מי "האויב" ומי "בן הברית".

שירות עקיף נוסף של האוניברסיטאות לשימור האידאולוגיה מתבטא במבנה המחקר האקדמי עצמו: תאוריות נוטות להתקבע ולחסום חלופות רדיקליות, תהליך שלפי ריינהרט מוביל לניוון אינטלקטואלי אך מגן על הסדר החברתי הקיים. בנוסף, אידאולוגיית ה"א־פוליטיזציה" באקדמיה – למשל הטענה ש"אין לערב פוליטיקה באקדמיה" – פועלת למעשה כעקרון שימור: היא מגבילה את הביקורת על ההסדר החברתי הדומיננטי ומונעת עירוב של נקודות מבט חתרניות. כך נשמר מעמד העל של האידאולוגיה הדומיננטית והקונצנזוס הציבורי.

יצירת קונצנזוס באמצעות מניפולציה
לפי ריינהרט, האידאולוגיה הדומיננטית מייצרת קונצנזוס באמצעות מניפולציה – הפעלת כוח סמויה הנתפסת בעיני הציבור כשכנוע לגיטימי. בניגוד למשטרים טוטליטריים, שבהם האינדוקטרינציה גלויה, במשטרים דמוקרטיים היא מתבצעת בדרכים מתוחכמות ונסתרות, בין היתר דרך מערכת החינוך לרבות ההשכלה הגבוהה.

אחת הדוגמאות שמביאה ריינהרט היא השימוש במושגים עמומים כגון "קיצוניות" או "פגיעה ברגשות", כדי להגביל את חופש הביטוי ואת החופש האקדמי. מושגים אלה אינם בעלי תוכן מהותי קבוע, אלא נגזרים מהקונצנזוס החברתי בכל זמן נתון. בדרך זו מצטמצמים גבולות הדיון הציבורי: עמדות החורגות מדעת הרוב מתויגות כ"קיצוניות" או כ"פוגעות", ולכן מוצאות אל מחוץ לשיח הלגיטימי.

ריינהרט מציגה דוגמה מתוך הדיון בכיתה: יש הטוענים כי על מרצה להימנע מדיון בעמדות "קיצוניות", "שנויות במחלוקת" או כאלה "העלולות לפגוע ברגשות", ולעומתם יש הסבורים כי מותר להציג מגוון עמדות – אך רק כל עוד הן משקפות את עמדת הרוב. הסטודנטים נטו לראות בעמדות אלו טענות שונות, אולם ריינהרט מראה כי למעשה הן שקולות מבחינה לוגית ומעשית. מושג ה"קיצוניות" משתנה עם הזמן בהתאם לנקודת האיזון של הקונצנזוס, ולכן הדרישה להימנע מדיון בעמדות "קיצוניות" מביאה בפועל לאותה תוצאה כמו הדרישה להיצמד לדעת הרוב.

לטענתה, רבות מן העמדות המוצגות כ"דמוקרטיות" או "מוסריות" הן למעשה וריאציות של אותו מנגנון שמטרתו סינון והשקטת עמדות מיעוט. לכאורה בשם עקרונות דמוקרטיים, יש לדחות את השתקת המיעוט, אך היא מתקבלת בפועל באמצעות טיעוני "רגש" או "סובלנות". תהליך זה מהווה, לשיטתה, מניפולציה מתוחכמת. באמצעות מנגנון זה מצליחה האידאולוגיה הדומיננטית להציג את עצמה כ"אובייקטיבית", בעוד שעמדות אלטרנטיביות מסומנות כ"סובייקטיביות". ההבחנה המדומה בין עובדה לרגש חוסמת את הוויכוח הציבורי, מנטרלת ביקורת ומחזקת את אחיזתה של האידאולוגיה הדומיננטית בקונצנזוס.
"בליעה" וריקון אידאולוגי
בהשפעת מישל פוקו ריינהרט מתארת דרכים בהן לדעתה האידאולוגיה הדומיננטית מתמודדת עם ניסיונות חתרניים לשינוי חברתי. כאשר כוחות ביקורתיים מצליחים לעבור את סף ההשתקה ולצבור השפעה, החברה הדומיננטית מגיבה בשתי דרכים:
 רדיפה והוקעה – אמצעי ישיר, המקובל יותר במשטרים טוטליטריים.
 בליעה – אמצעי עקיף, שבו הממסד "ממסד" את המחאה ומנטרל אותה. הדבר נעשה באמצעות טריוויאליזציה (הפיכת רעיון חתרני לשגרתי ובלתי מזיק) או באמצעות ריקון מתוכן (שימור השיח תוך ניטרול כוחו המהפכני).

ריינהרט מדגימה את האסטרטגיה של "בליעה" בדוגמה של פמיניזם והצגת נשים בתקשורת: בעוד שבעבר נשים ומיעוטים תוארו בתקשורת בצורות משפילות או מצמצמות — למשל, "אם לארבעה נפטרה מסרטן" לעומת "מהנדס מזון נהרג בתאונה", או ציון גברים בשמם המלא וציון נשים רק בשמן הפרטי או ללא אזכור שמן — הרי שמחאות פמיניסטיות וסטודנטיאליות הובילו לשינויים מסוימים בכתיבה ובדיבור. נשים החלו להופיע עם שם משפחה ותואר, וגברים יכלו להיתפס גם כהורים ולא רק כבעלי מקצוע. אולם, ריינהרט טוענת כי ההישג הזה הוא בעיקר סמנטי. בפועל, הפרקטיקות החברתיות המהותיות של הקיפוח נשים כמו פערי שכר, עיכוב בקידום ואפליה מבנית, נותרו בעינן. מה שהיה בתחילתו מאבק פמיניסטי לשינוי המצב נשחק והפך למנגנון טריוויאלי: רבות מהפמיניסטיות המורדות הפכו ליועצות לתקינות לשונית או "מומחיות" לאסתטיקה של קריירה נשית — ובכך הפסיקו לאתגר את המבנה החברתי בפועל. המחאה "נבלעה" ואולפה, כך שעוקצה נלקח ממנה.

אסטרטגיית הריקון מתוכן, מוצגת על ידי ריינהט על ידי השינוי בפוסטמודרניזם. בתחילה היה בו לדעתה פוטנציאל מהפכני: לערער על זיהוי האובייקטיביות עם האידאולוגיה הדומיננטית, כלומר עם המשוואה "אידאולוגיה דומיננטית = אובייקטיביות". אלא שבשם ההתנגדות, הפוסטמודרניסטים ויתרו על מושגי האמת והרציונליות עצמם. העולם הוצג כמרחב אינסופי של ייצוגים ופרשנויות, שבו אין דרך להכריע בין תיאורים נכונים יותר או פחות של המציאות. כתוצאה מכך, נשארו בעיקר טקסטים המפרשים טקסטים אחרים – "המציאות מתה, יחי הנרטיב". אולם דווקא בכך התרחש הריקון: התוצאה של התקפה הפוסטמודרניים על האגף השמאלי במשוואה "אידאולוגיה דומיננטית = אובייקטיביות" הייתה השארת האגף הימני ללא פגע. מושג האובייקטיביות נשלל אך האידאולוגיה הדומיננטית שרדה ללא פגע. לטענתה במקום להציע אלטרנטיבה אמיתית, הפוסטמודרניזם הפך לתנועה שמרנית, שמרוב עיסוק מטפורי ופרשני איבדה את יכולתה לבקר באמת את יחסי הכוח הקיימים.

ריינהרט מציינת כי האמנות המודרניסטית כבר תקפה בעבר את הרציונליות (למשל, הדאדא והסוריאליזם), אך עשתה זאת כדי להרחיב את החוויה האנושית. לעומת זאת, הפוסטמודרניזם האקדמי ניסה להחליף חשיבה מדעית בחשיבה אמנותית, ובכך צמצם את תחום החוויה והותיר את האידאולוגיה הדומיננטית בלא עוררין.

לסיכום לטענת ריינהרט, האידאולוגיה הדומיננטית משכילה לא רק להשתיק ביקורת ישירה אלא גם לבלוע אותה פנימה, להחליש את כוחה באמצעות טריוויאליזציה או ריקון מתוכן, ובכך לנטרל את פוטנציאל השינוי החברתי המצוי בה.

המתודה החומסקיאנית
מורכבות והתחמקות מנקיטת עמדה
לפי ריינהרט, במסגרות אקדמיות ותפקידים אינטלקטואליים, לעיתים נעשה שימוש ברעיון ה"מורכבות" כדי להצדיק התחמקות מנקיטת עמדה ברורה. עמדות כמו "האינטלקטואל צריך לחשוב באופן מורכב" משמשות לעיתים ככיסוי ל"האינטלקטואל צריך להימנע מנקיטת עמדה חד-משמעית", ומייצרות תפיסה לפיה הבנה עמוקה דורשת רב-משמעות וערפל, בעוד שמי שמביע דעה ברורה נתפס כפשטני.

היא מביאה דוגמה לכך בראיון שהתפרסם בעיתון חדשות ב-28 ביוני 1991 עם ברנאר-אנרי לוי, אינטלקטואלי צרפתי מפורסם ופרו ישראלי. הראיון נערך בזמן שהקונצנזוס הפוליטי בישראל התנגד נחרצות למשא ומתן עם אש"ף. בשאלות לגבי פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, לוי המליץ "לחשוב באופן מורכב וסבוך" במקום להציע עמדה חד-משמעית, ובכך לפי ריינהרט נמנע מלתמוך באופציה שנוגדת את האידאולוגיה הדומיננטית של תקופתו. בנושאים אחרים, כמו מלחמת המפרץ (1990–1991), לוי נקט עמדה ברורה התואמת את הקונצנזוס המערבי: הוא תיאר את המלחמה כ"נוראה אך הכרחית". לפי ריינהרט דוגמה זו ממחישה כיצד ערך המורכבות יכול לשמש באופן סלקטיבי: בתחומים שנויים במחלוקת הממסדית מוצג החשיבה המורכבת כהצדקה להימנעות מנקיטת עמדה; בתחומים שבהם קיימת הסכמה רחבה, ניתן להציג דעות חד-משמעיות מבלי לסכן את מעמד האינטלקטואל.

ספריה
בעברית
 מקוביזם למדונה: יצוג וסוביקט באמנות המאה העשרים, תל אביב 2000.
 שקרים על שלום, מלחמת ברק ושרון בפלסטינים, טניה רינהרט (תרגום של The road map to nowhere), תרגום מאנגלית: גליה וורגן, עורך: אמיר רותם, תל אביב 2005.
 כתוב בעיתון - לשון, תקשורת ואידאולוגיה, טניה רינהרט, עורך: רן הכהן, תל אביב 2010.

ספרים שעיבדה וערכה
 נועם חומסקי, שפה ושאלות על הידע, הרצאות מנאגואה, תרגום מאנגלית: נועה שובל, ייעוץ מדעי: טל סילוני, אחרית דבר: טניה ריינהרט, רסלינג, תל אביב 2003.
 משה זנבר, שנה לאין קץ, עיבדה לעברית קלה טניה רינהרט, עריכה חלקית: גליה ירדני, ירושלים 1968.
 ימימה אבידר-טשרנוביץ, שמונה בעקבות אחד, מעובד לעברית קלה בידי טניה ריינהרט, הציורים: איווט שצ’ופק-תומא, ירושלים, תשל"א 1971.
 א.ב. יהושע, שלושה ימים וילד, השתתפה בעיבוד לעברית קלה טניה ריינהרט, ירושלים תש"ל 1970.
 נחום גוטמן (כתיבה וציור), עיר קטנה ואנשים בה מעט, מעובד לעברית קלה בידי טניה ריינהרט, ירושלים תשל"ח.
 אריה לובה אליאב, בין הפטיש והמגל, פרקים מהספר מעובד לעברית קלה בידי טניה ריינהרט ואורה לימור, ירושלים, תשל"א.

ספרים באנגלית
 Israel/Palestine: how to end the War of 1948, New York: Seven Stories Press, cop. 2002. - 
 The road map to nowhere : Israel/Palestine since 2003, London; New York: Verso, 2006. - 

הנצחה
בשנת 2008, פרסמה הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס של האוניברסיטה העברית קובץ מאמרים בנושא בלשנות גנרטיבית, "בלשנות עברית תאורטית", שהוקדש לזכרה.

קישורים חיצוניים







 צור ארליך, הכי שמאל ש(אי) אפשר, כתבת דיוקן על ריינהרט עם פטירתה, פורסמה במקור ראשון



 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: ספרות
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: בלשנות
קטגוריה:פעילות שמאל רדיקלי ישראליות
קטגוריה:סגל אוניברסיטת דיוק
קטגוריה:אישים הקבורים בעינת
קטגוריה:בלשניות ולשונאיות ישראליות
קטגוריה:חוקרות ספרות ישראליות
קטגוריה:חוקרי ספרות ישראלים
קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2007
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2007