מערכת העצבים הפאראסימפתטית

מערכת העצבים הפאראסימפתטית היא תת-מערכת של מערכת העצבים האוטונומית. היא אחראית לפעולות הרגעה ושימור כשהגוף נמצא במנוחה, כגון עיכול והפחתת דלקתיות. עוד היא אחראית להאטת פעולות גופניות בעת לחץ או במצבים מאיימים וכך מאפשרת לגוף להגיב כראוי. כמו כן היא מעכבת את פעולות תת-המערכת המנוגדת לה – מערכת העצבים הסימפתטית.

לצורך ביצוע תפקידים אלו המערכת עושה שימוש בקבוצת עצבים המשחררים מוליך עצבי בשם אצטילכולין.

 המבנה והתפקוד של המערכת הפאראסימפתטית 
המערכת הפאראסימפתטית היא אחת משתי המערכות המרכזיות של מערכת העצבים האוטונומית. היא פועלת בניגודיות למערכת הסימפתטית. מערכת זו נקראת גם מערכת העצבים הקרביים או הבלתי רצונית, והיא פועלת ללא שליטה מודעת או רצונית. מערכת זו פועלת בעיקר במצבים של מנוחה ורגיעה, ומסייעת בשמירה על ההומאוסטאזיס בגוף. העצב המרכזי במערכת זו הוא העצב התועה (vagus nerve) – העצב הארוך ביותר בעצבי הגולגולת (מערכת העצבים הקרניאלית), ומגיע לאיברים פנימיים רבים ובהם הלב, הריאות, הקיבה והמעיים.

הפעלת המערכת הפאראסימפתטית גורמת להאטת קצב הלב, לירידה בלחץ הדם, להגברת פעילות העיכול ולהפרשת אנזימים, והיא תורמת לתחושת רוגע ושלווה, ואילו שיבוש בפעילות המערכת עלול להוביל להפרעות כגון דלקות כרוניות, חרדה, דיכאון ואף מחלות מטבוליות.

מבנה המערכת:

מקור המערכת: הנוירונים הקדם-גנגליונריים של המערכת הפאראסימפתטית נובעים מכמה גרעינים בגזע המוח ומאזור הסקרום של חוט השדרה – קטעים S2–S4....

עצבי הגולגולת: הנוירונים הקדם-גנגליונריים שנובעים מגזע המוח יוצאים דרך עצבי הגולגולת.

עצבי הגולגולת הקשורים למערכת זו הם:
 עצב הגולגולת III (העצב מניע העיניים [העצב האוקולומוטורי]) מעצבב את העיניים.
 עצב הגולגולת VII (עצב הפָּנים [העצב הפציאלי]) מעצבב את בלוטת הדמע, בלוטות הרוק והקרומים הריריים של חלל האף.
 עצב הגולגולת IX (עצב הלשון והלוע [גלוסופרינג'יאל]) מעצבב את בלוטת הפרוטיד (רוק).
 עצב הגולגולת X (העצב התועה) מעצבב את קרבי החזה והבטן.
 עצבי העָצֶה (סקרום): הנוירונים הקדם-גנגליונריים שנובעים מאזור העצה של חוט השדרה יוצאים ומתחברים יחד ליצירת עצבי האגן, המעצבבים את קרבי חלל האגן (כמו החצי התחתון של המעי הגס ואיברי מערכת השתן ומערכת הרבייה).

העצב התועה

המבנה שלו כולל סיבים תחושתיים ותנועתיים, והוא מחבר בין המוח ובין איברי המטרה. העצב מעביר אותות שמעכבים את הפעילות הגבוהה של מערכת החיסון על ידי הפחתה של שחרור חומרים פרו-דלקתיים (כגון TNF-α, IL-1β ו-IL-) באמצעות מנגנון הקרוי "המסלול האנטי-דלקתי הכולינרגי". בכך הוא מסייע גם בהפחתת דלקת וגם בתגובה פיזיולוגית מאוזנת למצבי עקה (דחק).

השפעת המערכת הפאראסימפתטית על איברי מטרה שונים:
 לב: ירידה בקצב הלב, בעוצמת ההתכווצות ובקצב ההולכה.
 ריאות: היצרות דרכי האוויר.
 מערכת העיכול: הגברת תנועתיות והפרשות, התכווצות שלפוחית המרה – הגורמת לפירוק ולספיגה של חומרי מזון (נוּטְרִיֵּינְטים).
 בלוטות רוק: הפרשת נפח גדול של נוזל עשיר באשלגן ומים, והפרשת עמילאז. מסייע בבליעת מזון.
 לבלב: קידום הפרשת אנזימים ואינסולין לדם.
 שלפוחית השתן: התכווצות דופן השלפוחית והרפיית סוגר השופכה, המובילים למתן שתן.
 עיניים: כיווץ אישונים והתאמת העדשה לראייה מקרוב; כיווץ השריר הטבעתי בקשתית.

 ההיסטוריה של הבנת המערכת הפאראסימפתטית 
את מושג "הפאראסימפתטית" טבע ג'ון לונגלי. הוא התבסס על חלוקה מסורתית בין מוצא עצבי הגולגולת (מוצא עצבי קרניאלי) למוצא עצבי העָצה (מוצא עצבי סקראלי), שיחד יצרו את מה שנקרא "המסלול הקרניו-סקראלי". עם זאת מחקר עדכני מלמד שמדובר בחלוקה שגויה מבחינה אנטומית ופיזיולוגית.

את הבסיס לחלוקה זו הניח גסקאל ; הוא זיהה עצבים מסוימים כקדם-גנגליוניים וייחס את המוצא הסקראלי לפאראסימפתטית, למרות דמיון אנטומי בינו ובין המוצא הסימפתטי (חזי-מותני). מאוחר יותר חיזק לנגלי את החלוקה על סמך טענה פיזיולוגית שלפיה המוצא הסקראלי והמותני פועלים באופן הפוך על כלי דם באיברי המין (זקפה ורפיון). אולם טענה זו הופרכה בהמשך, כאשר נמצא שגם למערכת הסימפתטית תפקיד בזקפה.

נוסף על כך מבנים אנטומיים קרניאליים וסקראליים נבדלים זה מזה במוצאם ובעצבובם, והם אינם יוצאים מאותם סוגי שורשים בחוט השדרה. מידע מודרני מראה שהמוצא הסקראלי דומה יותר לסימפתטי מאשר לקרניאלי, ואין הצדקה לראות בו חלק מן המערכת הפאראסימפתטית.

לסיכום, המערכת הפאראסימפתטית, כפי שהגדיר לנגלי, אינה מערכת אחידה או "טבעית", אלא אוסף מסלולים נפרדים, פסיפס של עצבים בעלי מאפיינים שונים.

 מחקר – השפעת פעילות גופנית על המערכת הפאראסימפתטית 
לפעילות מערכת העצבים הפאראסימפתטית יש תפקיד מכריע בשמירה על מצב האיזון (הומאוסטזיס) בגוף ובקידום תהליכי מנוחה ועיכול והיא משפיעה גם על ירידת קצב הלב ולחץ הדם. מדדים של שונות קצב הלב משמשים מדדים נפוצים להערכת פעילות הפאראסימפתטית.

מחקר מטא-רגרסיה וניתוח רצף ניסויים עדכני שכלל 35 ניסויים קליניים מבוקרים במבוגרים, הדגים כי פעילות גופנית משפרת שיפור של ממש את פעילות המערכת הפאראסימפתטית. הממצאים הראו עלייה מובהקת בשונות קצב הלב המצביעה על הגברת השפעת העצב התועה (אחד ממרכיבי המערכת הפאראסימפתטית) על הלב.

המחקר מצא את הממצאים האלה:
 אימונים אירוביים ואימונים משולבים (אירוביים עם אימוני התנגדות) הראו שיפור של ממש בפעילות הפאראסימפתטית. לעומת זאת אימוני התנגדות בלבד לא הראו השפעה מובהקת על מדדים אלו.
 קשר שלילי נצפה בין משך ההתערבות (שבועות) ותדירות הפעילות הגופנית (פעמים בשבוע) ובין השינויים בקצב הלב. השיפורים המובהקים ביותר בפעילות הפאראסימפתטית התרחשו בשלבים המוקדמים של תוכנית האימונים. ממצא זה מצביע על אפשרות של "תשואה פוחתת", שבה לאחר תקופת הסתגלות ראשונית, קצב השיפורים בפעילות הפאראסימפתטית יורד.
 ניתוח רצף ניסויים (TSA) אישש את יעילותה של פעילות גופנית בהגברת פעילות המערכת הפאראסימפתטית (במיוחד בששת החודשים הראשונים של אימונים אירוביים).

ממסקנות אלו עולה ששילוב פעילות גופנית, ובפרט אימונים אירוביים, הוא אסטרטגיה יעילה לקידום בריאותה ותפקודה של המערכת הפאראסימפתטית במבוגרים, עם יתרונות ניכרים הנצפים כבר בשלבים המוקדמים של תוכנית האימונים.

 ראו גם 
 מערכת העצבים ההיקפית

לקריאה נוספת
 קרול הווארד, מסע שלא ייאמן, הד ארצי 2000.

קישורים חיצוניים

 דרור רובינסון, איך נפעיל את המערכת הפאראסימפתטית?

 Your Parasympathetic Nervous System Explained, healthline


 הערות שוליים 

קטגוריה:מערכת העצבים האוטונומית