שיבוטא

שיבוטא הוא דג המוזכר בתלמוד הבבלי. בימינו יש מחלוקת סביב זיהויו.

בתלמוד הבבלי מתארים כיצד מתכוננים אמוראים שונים לקראת שבת:  כלומר, רב ספרא היה חורך ראש (ככל הנראה ראש בהמה) להכשרתו ורבא היה ממליח שיבוטה. כלומר השיבוטה נאכלה בשבת. קיים דיון בשאלת הרישא לעומת השיבוטא ובשאלה האם היו אלה מזונות שנאכלו באופן קבוע בשבת.

בסעודות ראש הגולה, שהכילו אוכל יוקרתי, נמנים בימי חול מטעמי בשר בהמה ובשר גדיים, וכן דגים: שיבוטי וכוורי.

גלות בבל
לפי המדרש, הדג גלה לבבל לאחר החורבן, ויתגלה עם בוא הגאולה:

השיבוטה כתחליף חזיר
לפי התלמוד הבבלי, למוח השיבוטה טעם של חזיר. ילתא, אשתו של רב נחמן, בתו של ריש גלותא, שהייתה ידועה בחריפותה ובלמדנותה, הציגה בפני בעלה עיקרון לפיו התורה מתירה בפירוש דברים הדומים ומזכירים בטעמם וכדומה, דברים כאלו האסורים על פיה. ושואלת אותו מהו הדבר המותר אשר מאפשר לדעת טעמו של בשר בחלב. תשובתו של רב נחמן הייתה עטינים של פרה.

במדרש תנחומא, שמיני, י"ב, מצוי קטע דומה, אלא שאינו מיוחס לילתא: 

זיהוי השיבוטא
זיהוי עם דגים בני ימינו
קיימת מחלוקת על זיהויו של הדג. לפני כמה עשרות שנים כונה דג הקרפיון, שמקורו בסין, בשם שיבוטה. לפי השף ישראל אהרוני, דג השיבוטה הנזכר במתכונים הוא ההאליבוט, דג ים. לפי אברהם קורמן, כיום מזוהה השיבוטה עם דג משה רבנו.
ממוזער|השאבוט - זיהויים של זהר עמר ואחרים
ד"ר זהר עמר וד"ר ארי זיבוטפסקי מאוניברסיטת בר-אילן, אשר חוקרים את זיהוין של חיות המוזכרות במקרא, מזהים את השיבוטה עם שאבוט , דג נהרות החי בנהרות הפרת והחידקל, וכן בנהר כהרון שבאיראן. דג השאבוט הוא דג כשר שיש הטוענים כי טעמו כטעם חזיר. משקלו עד 60 ק"ג.. וראה גם ד"ר משה רענן וגם כאן.

 השיבוטה כעז ים 
היד רמ"ה (סנהדרין נט: ד"ה מתיבי) כותב: "ושיבוטא עיזא דימא הוא". וכ"כ תוספות (עבודה זרה לט. ד"ה וסימניך): "בפ"ב דקידושין (דף מא.) אמר רבא מלח שיבוטא - והוא עז של ים כדאמר בפ' הפרה (ב"ק דף נה.) הנהיג בעיזא ושבוטא מאי". לפי שהבינו כך מהגמרא: , מדובר בנהיגה בשיבוטא ובעז יחד, רש"י אומר על כך:  הדיון עוסק באיסור הנהיגה בכלאיים, והרעיון של נהיגת שיבוטא ועיזה יחד מהווה דוגמה לנהיגת בעלי חיים שונים לחלוטין יחד – דוגמה היפותטית.

וע"פ תוס' כתב הפרי חדש (יו"ד סי' פ"ג סק"ד): "חמרא דימא שרי, תורא דימא אסור, וכן עז המים, שהיא בהמה גדולה הנמצאת בים שריא, היא הנקראת שיבוטא". וכן הפרי מגדים (יו"ד סי' פ"ג שפתי דעת סק"ג, ומשבצות זהב סק"ב) מתייחס לשיבוטא כאל עז ים.

מה שכתב הפר"ח "שהיא 'בהמה גדולה' הנמצאת בים - שריא", היום יודעים שאין מציאות כזו קיימת - בע"ח ימיי עם רגליים וכו' עם סימני טהרה. הערוך (ערך שבט) כתב רק: "פירוש שיבוטא - דג גדול כעניין בהמה גדולה בים". - 'דג גדול כעניין' וכו', ולא בהמה ממש. הרמב"ם (הל' כלאים ט, ח) כתב: "אסור להנהיג בהמה מן היבשה עם 'חיה שבים' כגון עז עם שבוט". - 'חיה שבים', כוונתו רק לדג גדול, וכמש"כ בהל' מאכלות אסורות (ב, יב): "והבריות הגדולות ביתר - שהן חיות הים".גודלו של השבוט מגיע עד לערך 2-1.5 מטר (6.6-5 רגל). ויש לעיין, שאף שהוא גדול (ומהדגים הכי גדולים הכשרים), לכאורה אינו בריה גדולה 'ביתר' - שיצדיק להגדירו 'חיה שבים'. והערוך השלחן (יו"ד סי' פג סעיף ח) אומר, שלא דקדק הרמב"ם כאן בהל' כלאים להגדירו בדקדוק ע"פ המושגים שהגדיר בהל' מאכלות אסורות. ונקט 'חיה שבים' להביע שהוא דג גדול ששייך להנהיגו ביחד עם בהמה מן היבשה. והסיבה שכינו אותו בשם 'עז הים', כתב הערוך השלחן (יו"ד סי' פג סעיף ח), שהוא בגלל איזה דמיון שיש לו לעז. והוא בגלל שיש להשבוט בינים נוטים למטה מתחת לפיו, כעין זקן קטן, כמו שיש לעיזים. 'בינים' אלה מכנה אותו רב אשי בשם 'קרניים', ובהם בוחש השבוט בקרקע הים לאתר את המזון. וכמ"ש בב"ב (עד.): "אמר רב אשי ההוא עיזא דימא הוא, דבחישא ואית לה קרני", ושם ברשב"ם: "דבחישא - חופרת בים בקרניה לבקש אחר מזונותיה".

קישורים חיצוניים

אברהם קורמן, דגים טהורים וטמאים
מנחם מענדל קלמנסון, רישא לעומת שיבוטא
לאה דימנט, דגים למאכל במקורות התלמודיים
 משה רענן, מוחא דשיבוטא – שיבוטה, פורטל הדף היומי
עור, צרעת, נגעים מתוך האנציקלופדיה ההלכתית רפואית בעריכת פרופ' אברהם שטינברג
תלמוד בבלי מסכת בבא קמא פרק ה'
תלמוד בבלי מסכת סנהדרין פרק ז'

הערות שוליים

קטגוריה:דגים
קטגוריה:פולקלור יהודי