מוקאוומה

מֻקַאוַמַה (בערבית:  مقاومة, תעתיק חופשי: מוּקאוומה), מילה בערבית שפירושה "התנגדות", "סירוב לקבל", "לוותר", "עמידה ואי כניעה לכוחות חיצוניים".  מוגדרת כנגזרת של הפועל "قاوم" שמתארת קושי או התנגדות מול כוח מסוים, לדוגמה, "مقاومة الرياح" (התנגדות הרוח) ו"مقاومة التجربة" (סירוב או התנגדות לחוויות חדשות). בתחום הצבאי והפוליטי, משמשת לתיאור של ארגוני טרור ביניהם החמאס (ראשי תיבות של "תנועת ההתנגדות האסלאמית" בערבית: حركة المقاومة الإسلامية), אך בהקשר מדיני, המילה משמשת לכל סוג של התנגדות, לאו דווקא אלימה, למשטר כיבוש או דיכוי. בעברית היא משמשת בדרך כלל ככינוי לאסטרטגיה צבאית שהתגבשה בקרב ארגונים אסלאמיסטיים נגד ישראל והעולם המערבי, הדוגלת במאבק מתמיד עד להשמדה בעזרת התשה, ולעיתים גם נגד מדינות הלאום הערביות.

מקורות ואימוץ האסטרטגיה
מקורו של המונח התנגדות (Resistance; מוקאוומה בערבית) בתקופת מלחמת העולם השנייה, אז הוא שימש להגדרת תנועות ברחבי אירופה שנאבקו בכובש הנאצי באמצעים של גרילה ומרי עממי. לאחר המלחמה אימצו את המונח תנועות שחרור לאומיות, שפעלו נגד הכוחות הקולוניאליים בעולם השלישי, וכך גם החל להופיע במזרח התיכון. התבססותו של המונח בשיח הפוליטי והציבורי באזור נזקפת בעיקר לזכותה של התנועה הלאומית הפלסטינית. הפלסטינים מילאו תפקיד מרכזי בעיצובו של רעיון ההתנגדות במרחב, והם הסתייעו בו להצגת המאבק המזוין שהנהיגו כמהלך לגיטימי, הננקט בידי כוח שאין לו בסיסי מדינתי, נגד יריב זר ורב עוצמה. בשני העשורים לקראת שנות ה-2000 הגיע רעיון ההתנגדות לשיא עוצמתו במרחב, וזכה לתהודה חסרת תקדים, אבל זאת תחת הנהגה חדשה – של הארגונים האסלאמיים הפונדמנטליסטיים ושל מדינות הציר הרדיקלי (במיוחד איראן) – שיצקו אליו תוכן רעיוני ומעשי שונה מזה שגיבשו מעצביו הראשונים באזור. בהשראת הגורמים האלה נוסחו היעדים הנוכחיים של רעיון ההתנגדות: כמיהה להשלטת סדר חלופי באזור ברוח האסלאם הקיצוני; מיגור ההשפעה המערבית במרחב; וחשוב מכול – ניהול מאבק מתמיד בישראל, עד הכחדתה. המוקאוומה הותוותה בתנועת המוג'אהדין באפגניסטן שבסיוע אמריקני-סעודי הצליחה להביס את הצבא האדום למרות עדיפותו בכמות ואיכות, לעומת מלחמות קונבנציונליות כנגד צבאות המערב שכשלו פעם אחר פעם.

אסטרטגיה זאת אומצה (בווריאנטים קלים) על ידי ארגוני טרור אסלאמיסטיים דוגמת אל-קאעדה, חזבאללה (שמפלגתה הפוליטית מכונה "ההתנגדות הלבנונית"), חמאס (ראשי תיבות של "תנועת ההתנגדות האסלאמית") ועוד. האסטרטגיה מיושמת כיום הלכה למעשה במלחמה בעיראק, בסוריה, ביהודה ושומרון, ברצועת עזה ובסומליה.

צורת לחימה זאת מוגדרת במערב לעיתים כ"מלחמה רשתית" (Net Warfare), שבה פגיעה בתא אחד אינה קטלנית בשל ביזור פעילי הטרור בתאים רבים שכמעט ואינם קשרים ביניהם. שיטת לחימה זאת מופעלת על ידי הצד הנחות כ"לחימה א-סימטרית" (Asymmetric Warfare).

עקרונות האסטרטגיה
על פי הפובליציסט, עיתונאי ופרשן צבאי רון בן ישי, המוּקאוומה (אשר המורדים הסונים בעיראק ואנשי "משמרות המהפכה" באיראן הם שקראו ל"מוקאוומה" (התנגדות) בשם ופיתחו אותה לכלל אסטרטגיה מגובשת) היא למעשה לוחמת התשה מתוחכמת וגמישה, המשלבת לוחמת גרילה עם פעולות טרור ועושה שימוש סלקטיבי בטכנולוגיות צבאיות מודרניות ובשיטות ארגון של צבא סדיר. את יעדיה האסטרטגיים היא משיגה בלחימה ביישום של ארבעה עקרונות עיקריים:
 התשת החברה החילונית דמוקרטית באמצעות הקזת דם ולחץ פסיכולוגי מתמשך בצד נכונותם להקרבה והמוטיבציה של לוחמי הג'יהאד הנובעים ממניעים דתיים;
 שימוש בכלי נשק פשוטים וזמינים בכמויות גדולות בזירת הלחימה, שלצבאות הסדירים אין אמצעי התגוננות יעילים נגדם, בעיקר רקטות ארטילריות, טילי נ"ט ומטעני חבלה מתוחכמים;
 הימנעות וחמיקה מהתמודדות ישירה עם יכולות האש, עם כושר התמרון ועם אמצעי איסוף המודיעין העדיפים של הצבא הסדיר, המנסה לגונן על החברה הדמוקרטית המותקפת. לצורך זה נעשה שימוש במנהרות, מערות, בונקרים תת-קרקעיים, אמצעי תקשורת ושיטות הסוואה מתוחכמים ופשוטים;
 "קשירת ידי הצבא" המתמודד עם ה"מוקאוומה" באמצעות ניהול הלחימה מתוך ובתוך אוכלוסייה אזרחית לא-לוחמת. למעשה, באמצעות מערכת תעמולה ותקשורת מתוזמרת היטב, שוללת ההתנגדות את הלגיטימציה הבינלאומית והמוסרית לחלק ניכר מהמבצעים והאמצעים, שהצבא הסדיר יכול ורוצה להפעיל נגדה.

 שימושים באסטרטגיה והתמודדות עמה
הטקטיקה של התשת החברה הדמוקרטית באמצעות הקזת דם נעשתה בגל אירועים אלימים לאחר מלחמת עיראק, באמצעות פיגועים רבים שגבו את חייהם של אלפי חיילים אמריקנים, והצליחה לגרום ללחץ בדעת הקהל האמריקנית לסגת מעיראק. גם ארגון חזבאללה השתמש ברצועת הביטחון בטקטיקה זו, במסגרת הלחימה בדרום לבנון (1982 - 2000), והצליח להביא להפלת צד"ל ולנסיגת צה"ל מדרום לבנון. מאוחר יותר הרשות הפלסטינית וטרוריסטים פלסטיניים השתמשו בטקטיקה זו באמצעות גלים של מחבלים מתאבדים שהתפוצצו בערי ישראל באינתיפאדה השנייה ולאחריה, חזבאללה וחמאס באמצעות ירי אקראי ובלתי מכוון של רקטות, אבל הם הביאו לשורת מבצעים ישראליים (מבצע חומת מגן, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, ומבצע צוק איתן), שהניבו תוצאות הפוכות ממה שקוו על ידי תנועות ההתנגדות.

טקטיקה נוספת שרוב הארגונים משתמשים בה, היא חטיפת אזרחים או חיילים, כדי להגיע להישגים פוליטיים. יש ארגונים (כדאעש בסוריה) שחטפו אזרחים והוציאו אותם להורג, כדי להטיל מורא על האויבים, ויש ארגונים שחטפו אזרחים או חיילים כבני ערובה במטרה להגיע להישגים, כמו למשל לשחרר לוחמיהם ואסיריהם (חמאס), או לנסות לגרום למדינות מסוימות להפסיק פעילות כזו או אחרת בתחום מסוים (טליבאן וחזבאללה).

הטקטיקה של ההסתתרות והחמיקה הופעלה על ידי חזבאללה כבר בזמן רצועת הביטחון, ושוכללה בצורה טובה מול צה"ל במלחמת לבנון השנייה באמצעות בונקרים בשטחים פתוחים, שכונו בצה"ל "שמורות טבע". לעומת זאת במבצע עופרת יצוקה טקטיקה זו הצליחה פחות, לאחר שצה"ל נערך מראש לסוג כזה של לוחמה. למול הטקטיקה של החמיקה וההסתתרות של הלוחמים, האמריקנים פיתחו שיטה שבה מזל"טי RQ-1 פרדטור חמושים בטילי נ"ט הלפייר חיסלו מגובה רב פעילי בכירים רבים של ארגון אל-קאעידה. גם צה"ל משתמש בשיטה זו.

הטקטיקה של ניסיון לקשירת ידי הצבא באמצעות אזרחים הופעלה על ידי חמאס ב"מבצע עופרת יצוקה" באינטנסיביות רבה, כאשר רוב הלחימה נעשתה בשטחים אזרחיים, ואף מתוך מקומות אזרחיים מובהקים כבתי ספר ומסגדים, והניסיון התעמולתי עלה יפה (ובמיוחד לאור התגייסותן של רשתות ערביות כרשת אל ג'זירה שהציגה תמונות של הרס אזרחי וילדים מתים), והצליחה ליצור לחץ בינלאומי חזק, שהביא בסופו של דבר לעצירת המבצע. לעומת זאת טקטיקה זאת כשלה כישלון מובהק בצ'צ'ניה, בשל רגישותם הנמוכה של הרוסים לחיי אדם, אף כלפי אזרחיהם, כפי שהדבר בא לידי ביטוי באירועים של משבר בני הערובה בבסלאן ומשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה, והשימוש באגרסיביות רבה כלפי אזרחים צ'צ'נים רבים, ביחד עם אדישות רוסית לדעת הקהל העולמית.

מדינות המערב מתאמצות לתת מענה לאסטרטגיה זו. נראה שבהיבטים צבאיים שונים המדינות מצליחות לפתח כלים וטכנולוגיות שנותנות מענה טוב לטקטיקות השונות, אך עם זאת נראה שרגישותה הרבה של החברה המערבית למותם של אנשים, הן אזרחים חפים מפשע שנקלעו למלחמה והן חיילים שלה עצמם, לעומת הזלזול בחיי האדם בתנועות אסלאמיות קיצוניות שאף מקדשות את המוות, הנה סוגיה שהיא עקב אכילס של החברה המערבית, שמקשה מאוד להתמודד עם אסטרטגיה זו.

נראה כי כאשר מופעלת נחישות רבה כלפי ארגון המשתמש באסטרטגיה זו, ביחד עם גיבוי ציבורי, אפשר לנצח אותו. דוגמה לכך היא המאבק הנחוש של צבא לבנון בארגון פתח אל-אסלאם - הסניף המקומי של אל-קאעידה. לאחר 106 ימי לוחמה עיקשת שניטשה בתוך מחנה הפליטים נהר אל-בארד ושעלתה בלא מעט קורבנות, הצליח צבא לבנון, שלא נחשב לצבא חזק במיוחד, לעקור את הארגון מקרב המחנה, ולהרוג ולשבות את רובם המוחלט של אנשי הארגון.

 קישורים חיצוניים 


 ד"ר גיא בכור, מגורשת, מגורשת, מן ההיכל: על מות ה"מוקאוומה", ואיפה טעו הפרשנים, באתר Gplanet
 ג'אבר חביב ג'אבר, כאשר ההתנגדות הופכת שיעבוד ולא שחרור, באתר זווית אחרת 
 עבד אל-חמיד אל-אנצארי, הבה נשים סוף לתרבות ההתנגדות החמושה, באתר זווית אחרת

הערות שוליים

קטגוריה:טרור אסלאמי
קטגוריה:דוקטרינה צבאית
קטגוריה:מילים וביטויים בערבית