איזבל הופר

איזבל אן מדלן הופר (בצרפתית: Isabelle Anne Madeleine Huppert; נולדה ב-16 במרץ 1953) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-צרפתייה, אשר הופיעה ביותר מ-150 סרטים והפקות טלוויזיוניות.

הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס הסזאר (שיא לשחקנית). בפרס הסזאר לשחקנית הראשית זכתה פעמיים, וכן פעמיים בפרס השחקנית בפסטיבל הקולנוע בקאן. היא גילמה קשת רחבה של דמויות נשיות, מתפקידי נערה ביישנית ועד תפקידי פרוצות ורוצחות בדם קר ועבדה עם מיטב במאי צרפת ובמיוחד עם קלוד שברול, אשר לדבריה, הצליח להפיק ממנה את המיטב. הופר מרבה גם לעבוד עם במאים בינלאומיים באסיה ובאירופה. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"היא" (2016).

הופר היא גם שחקנית תיאטרון אשר הופיעה רבות בצרפת ובעולם וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית).

ביוגרפיה
שמאל|ממוזער|170px|הופר על הבמה, 2006
שמאל|ממוזער|170px|הופר בטקס הסזאר, 2017
הופר נולדה בשנת 1953 בפריז לאניק לבית בו, מורה לאנגלית, צרפתייה קתולית וריימונד הופרט, תעשיין יהודי הונגרי יליד פרשוב בסלובקיה, אשר הסתיר את מוצאו במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הצעירה מבין חמישה ילדים ולה שלוש אחיות וביניהן הבמאית והתסריטאית קרולין הופר ואח. אמהּ דרבנה אותה להיות שחקנית מגיל צעיר. בילדותה למדה בתיכון "פלוראן שמיט" בסן - קלו ומוזיקה בקונסרבטוריון של ורסאי. במהשך למדה שפות סלאביות, בעיקר רוסית במכון ENALCO - המכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח. במקביל למדה הופר אמנות המשחק בקונסרבטואר ברחוב בלאנש בפריז (המחזור 1975) כתלמידה של ז'אן-לוראן קושה ושל אנטואן ויטז.

קריירה
לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון פנתה גם לקולנוע. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בתפקיד משנה בסרט "פאוסטין והקיץ היפה" (1972) (יחד עם איזבל אג'אני ונטלי ביי, גם הן בתפקידי משנה בתחילת דרכן). היא המשיכה ושיחקה בתפקידי משנה בסרטים המצליחים "סזאר ורוזאלי" בבימויו של קלוד סוטה (1972), "הפרחחים" בבימויו של ברטראן בלייה (1974), "le Juge Et L'assasin" (השופט והרוצח) בבימויו של ברטראן טברנייה (1975) ו"רוזבאד" בבימויו של אוטו פרמינגר (1975).

פרסומה הגדול של הופר הגיע ב-1977, לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי השווייצרי, קלוד גורטה, "רוקמת התחרה" (La Dentelliere). בסרט זה גילמה דמות צעירה שקטה, מופנמת וצנועה, המפתחת קשרי אהבה עם סטודנט פריזאי, אלא שהיא אינה מצליחה להתערות בין חבריו האינטלקטואלים ובהדרגה נפער ביניהם פער הגורם לנתק המערער את נפשה. משחקה בסרט זכה לביקורות נלהבות וזיכה אותה בפרסים, כולל פרס הבאפט"א לשחקנית המבטיחה ביותר.

ב-1978 שיחקה בסרט "Violette Nozière" שסימן את תחילת שיתוף הפעולה רב השנים שלה עם הבמאי קלוד שברול. על תפקידה זה זכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן. ב-1979 שיחקה בסרטו הקודר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, "כל אחד לעצמו" (sauve Qui Peut), בתפקיד פרוצה השואפת לנטוש את עיסוקה. ב-1980 שיחקה לצד ז'ראר דפארדייה (עמו שיחקה לפני כן ב"הפרחחים") בסרטו של הבמאי מוריס פיאלה "לולו", כאישה הנוטשת את בן זוגה האינטלקטואל ואת חייה הבורגניים בעבור חיי הוללות עם צעיר פוחז. הסרט היה מועמד לפרס הסזאר ולפרס דקל הזהב ועבור משחקה בו הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן. אותה שנה כיכבה בסרט האמריקני "שערי החופש" בבימויו של מייקל צ'ימינו. הסרט נחל כישלון קופתי עצום וכמעט ומוטט את האולפנים שהפיקו אותו, דבר שפגע בהמשך הקריירה שלה מעבר לאוקיינוס, אם כי הופר טוענת כי אין ולא היה רצון ממשי לשחק בסרטים אמריקאיים.

כישלון "שערי החופש" לא השפיע כלל על מעמדה ככוכבת באירופה. עד לידת בתה הבכורה באוקטובר 1983, המשיכה הופר לשחק בקצב של 3-4 סרטים בשנה, בתפקידים ראשיים אצל מיטב במאי צרפת ואירופה. היא שבה לשחק בסרטים של במאים איתם עבדה בעבר כמו טברנייה, גודאר ובלייה, וגם בסרטים של ג'וזף לוסי, דיאן קוריס, מישל דוויל, בנואה ז'אקו, מרקו פררי ומאורו בולוניני.

בארבע השנים שלאחר מכן, עד לאחר הולדת בנה השני ב-1987, הורידה את קצב עבודתה ושיחקה גם בסרטים של במאים שלא מן השורה הראשונה. ב-1988 חזרה לעבוד עם שברול וכיכבה ב"עסקי נשים", בו היא מגלמת אישה העוסקת בהפלות בלתי חוקיות בתקופת משטר וישי.

גם את סרטה הבולט הבא, "מאדאם בובארי", על פי הרומן של גוסטב פלובר, ביים שברול ב-1991. הופר זכתה בפרס פסטיבל הקולנוע של מוסקבה על משחקה כאמה בובארי אשר כמו גיבורות ספרותיות רבות חווה משבר בנישואיה על רקע שאיפתה לרומנטיזציה. ב-1994 שיחקה בסרט "חובבים" של הבמאי האמריקאי החוץ-הוליוודי האל הרטלי ובאותה שנה שיחקה בסרטו של הבמאי כריסטיאן וינסן, "פרידה", הסוקר את תהליך התפוררות הנישואים (הופר כאישה ודניאל אוטיי כבעל) לאחר בגידת האישה.
ב-1995 כיכבה בסרט נוסף של שברול, "הטקס", הפעם כפקידת דואר אשר משפיעה השפעה הרסנית על נערת משק בית (סנדרין בונר) המועסקת במשפחה בורגנית. היא זכתה בפרס הסזאר על משחקה בסרט זה. שנה לאחר מכן, שיחקה בסרטם של האחים טביאני, "כוח משיכה", המבוסס על סיפור של גתה. בשנת 2000 כיכבה בדרמה התקופתית "סן-סיר" לצד ז'רמי רנייה, בסרט גילמה הופר את מאדאם דה מנטנון, אשתו השנייה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.

בשנת 2004 כיכבה לצד לואי גארל בדרמת הארוטית "אמא שלי" של הבמאי כריסטוף הונורה. ב-2007 כיכבה בסרט "דיני רכוש".

מעל 20 סרטים בכיכובה השתתפו בפסטיבל קאן במהלך השנים, ופעמיים זכתה בפרס השחקנית: על משחקה בסרט הפשע של קלוד שברול "ויוליט" (1978) ועל תפקידה כמאהבת מזוכיסטית בסרטו של מיכאל הנקה, "המורה לפסנתר". הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס ה"סזאר" (שיא לשחקנית): 14 מועמדויות כשחקנית ראשית ושתי מועמדויות כשחקנית משנה. בפרס עצמו זכתה פעמיים: ב-1996, על משחקה בסרט "הטקס" וב-2017, על תפקידה ב"היא". הייתה מועמדת על תפקידיה בסרטים "8 נשים" (2002) ו"גבריאל" (2005). זכתה ארבע פעמיים בפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר על הסרטים: "הטקס", "Merci pour le chocolat", "גבריאל" ו"היא". היא כיכבה בסרטיהם של במאים ידועים ומוערכים כאוטו פרמינגר ("רוזבאד"), ברטראן טברניה ("מעוררי המהומות"), אנדז'יי ויידה ("אחוז הדיבוק"), פרנסואה אוזון ("8 נשים"), וקלייר דני ("חומר לבן"). בנוסף, כיכבה במספר הפקות הוליוודיות, כולל: "חלון חדר השינה" (1987) ו"אני אוהב האקביז" (2004). בשנת 2010 היא צולמה בסרט קופקבנה. בשנת 2011 היא הצטלמה בסרט של אווה יונסקו. ב-2012 השתתפה בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאל הנקה, "אהבה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ב-2015 שיחקה בסרטים "עמק האהבה" והשקט שבפנים".

ב-2016 שיחקה ב"היא" (Elle) של הבמאי פול ורהובן וב"עתיד" (L'avenir) של הבמאית מיה הנסן-לאב , אשר זכו לשבחים רבים. על תפקידה ב"היא" זכתה הופר בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.

ב-2017 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של מיכאל הנקה "סוף טוב".

בשנת 2018 שיחקה בפרק אחד של סדרת האנתולוגיה האמריקאית "שושלת רומנוב" , המדברת על שושלת הצאר של הרוסי.

בשנת 2019 כיכבה בדרמה הצרפתית-אמריקאית "החיים על פי פרנקי".

בשנת 2022 שיחקה בסרט הבריטי "גברת האריס נוסעת לפריז" אשר מבוסס על הספר באותו שם מאת פול גאליקו. בהמשך השנה, שיחקה בסרט הפולני "אי-אה" ושיחקה בסרט המותחן הצרפתי "מטרה קלה"  של הבמאי ז'אן פול סלומה 

בשנת 2023 כיכבה בקומדיית הפשע "הפשע כולו שלי" של הבמאי פרנסואה אוזון.

בשנת 2024 כיכבה במותחן הפסיכולוגי "Les gens d’à côté" בתור קצינת המשטרה לוסיה.

הופר הופיעה רבות בצרפת ובעולם כשחקנית תיאטרון וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית). ב-2017, העניק לה האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT) את פרס מולייר של כבוד.

דיסקוגרפיה
 2001: Madame Deshoulières עם ז'אן-לואי מוראט .

חיים אישיים
מאז 1982, הופר בזוגיות עם הבמאי הקולנוע הצרפתי רונלד שאמה  ולהם שלושה ילדים, כולל השחקנית לוליטה שאמה . הופר שיחקה עם בתה בחמישה סרטים, כולל "Copacabana" ו"Barrage".

פרסים והוקרה

קישורים חיצוניים

 דף האינסטגרם הרשמי של איזבל הופר (אינסטגרם)
 רגינה-מיכל פרידמן, 
 סקירה מקיפה של הקריירה












קטגוריה:צרפתיות שנולדו ב-1953
קטגוריה:אישים זוכי פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס
קטגוריה:זוכי גביע וולפי
קטגוריה:זוכי פרס באפט"א: אישים
קטגוריה:זוכי פרס גות'הם: שחקנים
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקנית ראשית בדרמה
קטגוריה:זוכי פרס דונוסטיה
קטגוריה:זוכי פרס לומייר
קטגוריה:זוכי פרס סזאר
קטגוריה:זוכות פרס סזאר
קטגוריה:קצינים בלגיון הכבוד
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה צרפתיות