פייסל חוסייני

פייסל עבד אל-קאדר אל-חוסייני (בערבית: فيصل عبد القادر الحسيني, תעתיק: פַיצַל עבד אלקאדר אלחֻסיני; 17 ביולי 1940 – 31 במאי 2001) היה פוליטיקאי פלסטיני, בן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות הפלסטיניות העשירות של ירושלים. בשנות ה-90 היה מהבולטים במנהיגי הפלסטינים, והיה מעורב במשא ומתן עם ישראלים, לקידום היעדים הלאומיים הפלסטינים. לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, כיהן כממונה על ענייני ירושלים ברשות, כשלשכתו בבניין האוריינט האוס.

ביוגרפיה
ראשית דרכו ופעילות בגלות
פייסל חוסייני היה בן למשפחת חוסייני, מהעשירות והמיוחסות במשפחות הפלסטיניות של ירושלים, שרבים מבניה כיהנו בתפקידי הנהגה פוליטיים ודתיים. אביו היה עבד אל-קאדר אל-חוסייני, מנהיג צבאי בולט בימי המרד הערבי הגדול ומפקד הכוחות הערביים באזור ירושלים בזמן מלחמת העצמאות, ובן-דודו של אביו היה המופתי חאג' אמין אל-חוסייני. סבו, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, כיהן כראש עיריית ירושלים וכמנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית. פייסל חוסייני עצמו נולד בבגדאד שבעיראק במהלך גלות ששלטונות המנדט הבריטי גזרו על משפחתו בשל מעורבותה בהנהגת המרד הערבי. משם עברה המשפחה לערב הסעודית, ובתחילת 1946 השתקעה בקהיר שבמצרים. ב-1948, כשהיה פייסל בן 8, נהרג אביו בקרב על הקסטל שבמבואות ירושלים במהלך קרבות מלחמת העצמאות.

חוסייני גדל והתחנך בקהיר, ואת חופשות הקיץ בילה בבית המשפחה במזרח ירושלים (אז תחת שלטון ירדן). במהלך לימודיו התיכוניים בקהיר הכיר את יאסר ערפאת, שהיה בן-דוד רחוק שלו והפך לידידו הקרוב ושותפו לדרך לאורך שנים. ב-1957 הצטרף לתנועה הלאומית הערבית, וכסטודנט החל להתבלט בפעילות פוליטית שניסתה לארגן את הסטודנטים הפלסטינים בפזורות ערב. בשנת 1959 הוא היה בין מקימי האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים, והצטרף לשורות ארגון הפת"ח בהנהגת ידידו, ערפאת. עם הקמת הארגון לשחרור פלסטין ב-1964 הצטרף לשורותיו, ובתקופת פעילותו הראשונה מילא תפקיד מנהלתי בארגון ממקום מושבו במזרח ירושלים הירדנית, שאליה שב לאחר היעדרות ארוכה. ב-1967 צורף לצבא השחרור הפלסטיני ונשלח למחנה אימונים של המכללה הצבאית בדמשק, שם הוכשר כמומחה לחבלה.

פעילות בירושלים ובשטחים
שמאל|ממוזער|250px|האוריינט האוס
זמן קצר לאחר המלחמה חזר חוסייני דרך ירדן לירושלים, שכבר הייתה אז תחת שלטון ישראלי. בדרכו חצה בשחייה את נהר הירדן שטרם הוקמו לאורכו ביצורי גבול. יאסר ערפאת, שהסתנן אף הוא בתחפושת לשטחי הגדה המערבית, מינה את חוסייני למפקד הפת״ח בירושלים. באוקטובר 1968, בטרם הספיק חוסייני לבצע פעילות חתרנית כלשהי, נעצר בידי ישראל לאחר שנמצאו ברשותו רובים, שלדבריו הפקיד יאסר ערפאת בידיו. הוא נאסר לשנה, ולאחר שחרורו הקפיד על שמירת פרופיל נמוך. ביולי 1969 חתם המושל הצבאי של עזה, מוטה גור, על צו גירוש לחוסייני מעזה.

במהלך השנים הבאות ביסס חוסייני את מעמדו כאחד הדוברים הבולטים של התנועה הלאומית הפלסטינית בירושלים ובגדה המערבית, בעוד מנהיגים אחרים בני דורו פעלו בגלות. הוא הסתבך תדיר עם השלטונות הישראליים שעקבו אחר תנועותיו, הגבילו את נסיעותיו ועצרו אותו חדשות לבקרים במעצר מנהלי או מעצר בית. ב-1979 ייסד בירושלים את המכון ללימודים ערביים, על פי הגדרתו המוצהרת "מכון מחקר ואיסוף נתונים", ועמד בראשו. ב-1983 העביר את משרדי המכון לבניין האוריינט האוס במזרח ירושלים, שמאז התפתח בהדרגה להיות מטה אש"ף בעיר.

שמאל|ממוזער|250px| פייסל חוסייני בשיחה עם משה עמירב, 1987
חוסייני קיים מגעים עם אישים ישראלים מחוגי השמאל, שמצאו בו פרטנר ראוי, משכיל ורהוט, שניתן להידבר איתו על הסכם שלום. באותה עת עוד נחשבו מגעים עם נציגי אש"ף כבלתי חוקיים בישראל, אך מגעיו של חוסייני עם ישראלים הלכו ורבו. הוא דיבר עברית טובה, אותה למד בכלא הישראלי, והחל מתראיין בכלי התקשורת הישראליים תוך הצגה מתונה של העמדה הפלסטינית וקריאה להגעה לפשרה ולדו-קיום בשלום.

לקראת סוף שנות ה-80 החל חוסייני להתעניין באפיקים של משא ומתן עם ישראל כדרך להשגת היעדים הלאומיים של העם הפלסטיני, כאלטרנטיבה למאבק המזוין. באוגוסט 1987 קיים סדרת פגישות עם משה עמירב, אז חבר מרכז הליכוד, במה שהתפרסם מאוחר יותר כפרשת עמירב.
במהלך הפגישות גובש מזכר הבנה, שנועד לשמש מצע להסדר ביניים בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר וראש אש"ף יאסר ערפאת. המגעים הובאו לידיעת שני המנהיגים, והוסתרו מידיעת ראשי המערך, שכן הם נועדו להציג חלופה להסכם לונדון (1987) בין שמעון פרס לחוסיין מלך ירדן. המזכר נוסח ב-26 באוגוסט 1987, אך לא נחתם. הוא כלל הכרה מצד הליכוד באש"ף כבן-שיח יחיד בסוגיה הפלסטינית; ומשא ומתן על הסכם ביניים, שבסופו כינון "ישות" פלסטינית בשטחים לתקופת מעבר של עד 3 שנים; בירתה ה"מנהלית" של הישות תהיה בחלק הערבי של ירושלים; והיא תפעיל ממשל עצמי בעל מאפיינים לאומיים, כגון מטבע, דגל, המנון, מערכת שידור עצמאית, תעודות זהות ועוד. השיחות על הסדר סופי אמורות היו להידחות לשלב השני. אולם באותו ערב עצרו כוחות הביטחון הישראלים את חוסייני במעצר מינהלי ממושך - והיוזמה קרסה. ערפאת לא היה מוכן לאמץ את ההסכם בשלמותו, ואילו שמיר התנער ממנו.

כמה חודשים מאוחר יותר העניק חוסייני בצורה מופגנת גיבוי ותמיכה לאינתיפאדה הראשונה.
ב-31 ביולי 1988 בלילה, שוב נעצר על ידי המשטרה, ובהזדמנות זו נערך חיפוש במשרד "האגודה ללימודים ערביים", שם נמצא קובץ עמודים מודפסים, שכותרתו "תוכנית ההכרזה על מסמך העצמאות". לפי המסמך, התכנית הייתה להכריז בירושלים על כינון מדינה פלסטינית בגבולות החלוקה מ-1947, שלה תהיה ממשלה זמנית, שחלקה בגולה – בהשתתפות ראשי אש"ף ובראשות ערפאת, ויתר חבריה ימונו מקרב תושבי השטחים. בתוכנית נאמר כי תוך כדי הסלמת האינתיפאדה, יורכבו מנגנוני המדינה על בסיס "הוועדות העממיות", ו"המפקדה המאוחדת" תפרסם את שמות האישים המקומיים שיכהנו ב"רשות תחוקתית כללית", ומתוכם ייקבעו חברי הנהלה, שיודיעו על נכונות לפתוח במשא ומתן עם ישראל על פתרון סופי לסכסוך. תוכנן כי תושבים בשטחים ייקראו להחליף את תעודות הזהות הישראליות בתעודות פלסטיניות שינפיקו "הוועדות העממיות", וכי עיתונאים זרים ותיירים יחויבו לשאת רישיונות מעבר מטעם "הממשלה הזמנית". בכך הועיד "מסמך חוסייני" תפקיד מרכזי לפעילים שבתוך השטחים (לעומת אנשי ה"חוץ" שבגולה). ההכרזה על העצמאות נשמרה ל"מפקדה המאוחדת", ואילו "המועצה הלאומית הפלסטינית" אמורה הייתה רק לאשר אותה כעבור שבוע. "הגוף המחוקק" אמור היה לכלול רק 150 תושבים של הגדה המערבית ורצועת עזה, מכל הסיעות הפוליטיות בשטחים, וגם ניהול הממשל נועד להימסר לידי תומכי אש"ף שבארץ. חוסייני ושותפיו לתוכנית העריכו כי יזמה כזו תעמיד את ישראל במבוכה ותקנה לאינתיפאדה "לבוש חדש, שבאמצעותו יתחילו להתגלות קווי ההיכר של המדינה הנולדת". מחברי המסמך צפו שבישראל ייווצר פילוג, מפני שרבים בה ירצו להכיר בישות הפלסטינית החדשה. בתוכנית נאמר כי "אופי המדינה החדשה יאשר, שאין היא תוקפנית ושאין העם הפלסטיני מצפה לחיסול ישראל – אלא לחיות בשכנותה בשלום". ראשי מפלגת העבודה תקפו את שירותי הביטחון, בטענה כי הדליפו את תוכן המסמך לעיתונות. מיד לאחר מעצרו של חוסייני, הבהירה ישראל שלא תאפשר עריכת עצרת על הר הבית כדי להכריז על עצמאות פלסטינית, ולא תאפשר לזמן מסיבת עיתונאים. בנוסף לכך, אישים רבים נקראו לשיחות אזהרה מפני הצטרפות ליזמה זו.

מלחמת המפרץ בתחילת 1991 הותירה את הפלסטינים במצב קשה בזירה הבינלאומית בעקבות התייצבותם החד-משמעית לצד סדאם חוסיין. בד בבד, גוועה האינתיפאדה הראשונה. חוסייני עסק בניסיונות לשיקום מעמדו הבינלאומי של העם הפלסטיני, שספג פגיעה אנושה בעיקר בזירה האמריקנית. בין היתר פעל נמרצות לדרישה בינלאומית לפתיחתו מחדש של המרכז ללימודים ערביים באוריינט האוס, שנסגר בידי ישראל בעת האינתיפאדה. חוסייני עמד בראש משלחת פלסטינית שנפגשה עם מזכיר המדינה האמריקני ג'יימס בייקר והציגה לפניו את עקרונות היסוד הפלסטינים לשיחות שלום עם ישראל, ובהמשך ייצג את הפלסטינים במסגרת המשלחת הירדנית-פלסטינית בוועידת השלום במדריד (1991), למורת רוחה של ישראל שהתנגדה לשיתוף תושבי מזרח ירושלים כנציגי הפלסטינים.

חוסייני לא היה חלק מהצוות הפלסטיני שגיבש במגעים חשאיים עם ישראל את הסכמי אוסלו, ואף לא ידע על קיומם בשעת התרחשותם. בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993 והקמת הרשות הפלסטינית, מונה חוסייני רשמית כממונה על ענייני ירושלים ברשות הפלסטינית, כשלשכתו בבניין האוריינט האוס שנפתח מחדש. מעמדו של חוסייני בזירה הבינלאומית עלה מאוד, ומשרדיו שבאוריינט האוס הפכו באופן לא-רשמי ל"משרד החוץ" הפלסטיני. פוליטיקאים ודיפלומטים מרחבי העולם פקדו את המקום בקביעות, וכן אנשי תקשורת ופוליטיקאים ישראלים מן השמאל. פייסל חוסייני זכה להכרה כמנהיג פלסטיני מתון ומוערך, בעל סיכויים טובים לרשת את ערפאת כמנהיג העם הפלסטיני ולהובילו לעבר שלום ודו-קיום עם ישראל. ערפאת ראה לצנינים את התחזקות מעמדו, וניסה לקצץ בסמכויותיו. ממשלת ישראל ראתה בחיוב את מנהיגותו כאלטרנטיבה מתונה, אך הוטרדה מביסוס מעמד לשכתו שבאוריינט האוס כמוסד פלסטיני רשמי בלב ירושלים. פעמים מספר איימה ישראל לסגור את הבניין על פעילויותיו, אך מעמדו הציבורי והבינלאומי האיתן של חוסייני לא איפשר זאת.

מותו
250px|ממוזער|שמאל|קברו של חוסייני (משמאל) על הר הבית.
חוסייני נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב-31 במאי 2001 במהלך ועידה בכווית, שבה השתתף בשאיפה לאחות את הקרע שנוצר בין כווית לפלסטינים מאז מלחמת המפרץ, ולצנן את הנורמליזציה בין מדינות המפרץ לישראל. גופתו הועברה לעמאן במסוק של עבדאללה השני, מלך ירדן, ומשם הובאה לקבורה במבנה במערב הר הבית בירושלים, לצד קבר אביו.

זמן קצר לאחר מותו, ועל רקע פיגועי דמים בירושלים במהלך האינתיפאדה השנייה, סגרה ישראל את מטהו באוריינט האוס ומוסדותיו.

עמדותיו 
לפי ספרם של זאב שיף ואהוד יערי (1990), בשנות ה-80 הגיע חוסייני למסקנה שהליכוד הוא הגורם היחיד המתאים להידברות, וקיווה לניצחונו בבחירות לכנסת, בעוד שזלזל בחיזוריו של שמעון פרס אחרי חוסיין מלך ירדן.

אף שבשיחותיו עם ישראלים נהג חוסייני להציג מסרים מתונים של פיוס ופשרנות, הרי שבאוזני ציבורים פלסטיניים וערביים נקט קו תקיף יותר. בנאומיו, ראיונותיו ומאמריו שיועדו לקהלים אלה הצהיר בהזדמנויות מספר כי ההנהגה הפלסטינית לא נטשה ולא תיטוש לעולם את חזון המדינה הפלסטינית על כל שטחי ארץ ישראל – מהנהר עד לים. הוא הדגיש כי יש להפריד בין הטקטיקה קצרת הטווח, במסגרתה ייתכנו ויתורים ופשרות שלביים, לבין האסטרטגיה ארוכת הטווח, במסגרתה יש לחתור להשגת כל היעדים, ללא פשרות. התבטאות שעוררה תשומת לב מיוחדת הייתה כאשר הישווה, בריאיון לעיתון המצרי "אל-ערבי" בשנת 2001, את הסכמי אוסלו לסוס טרויאני, אותו הניחו הפלסטינים לפתחה של ישראל כדי לפתותה לפתוח את שעריה בפני הדרישות הלאומיות הפלסטיניות.

אישי ימין בישראל ובראשם בני בגין, עקבו בדאגה אחר התבטאויות אלה של חוסייני והציגו אותם כראיה לכך שפיו וליבו אינם שווים. הם ראו אותו כטקטיקן ערמומי ומסוכן, שמוליך שולל בחזותו המלוטשת וביכולתו להציג עצמו כיונת שלום מתונה ושלווה כדי להערים על שומעיו. ידידיו של חוסייני מן השמאל הישראלי, לעומתם, ראו בהתבטאויות אלה של חוסייני דברים שנאמרו לצרכים פנים-פלסטיניים, ונועדו לאפשר לו לבסס את מעמדו כמנהיג לאומי ולקבל מנדט להידברותו הפייסנית עם ישראל.

ראו גם

אוריינט האוס

לקריאה נוספת
 "נוסח התכנית להכרזה על מסמך העצמאות (כפי שנתפס במשרדו של פייסל אל־חוסייני)", בתוך: זאב שיף ואהוד יערי, אינתיפאדה, הוצאת שוקן, 1990, נספח 7, עמ' 370–374.

קישורים חיצוניים


 מי היה פייסל חוסייני? באתר Palestine Facts (אנגלית)
 בחיפוש אחר נתיב קדימה - מאת פייסל חוסייני (מאמרו האחרון לפני מותו, מרץ 2001) (אנגלית)
 חוסייני: איש שלום? באתר Israel Report (אנגלית)


 הערות שוליים 

קטגוריה:פוליטיקאים פלסטינים
פייסל
קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:עצירים מנהליים בישראל
קטגוריה:אישים הקבורים בהר הבית
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני: אישים
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1940
קטגוריה:פלסטינים שנפטרו ב-2001
קטגוריה:זוכי פרס ברונו קרייסקי