האמנות המינואית והמיקנית

האמנות המינואית והאמנות המיקנית הן האומנויות של התרבות המינואית מכרתים (המזוהה במקרא בשם האי כפתור )והתרבות המיקנית מפלופונסוס, הקרובה ושייכת למרחב הבירה העתיקה אתונה. ב. היוו חוט מקשר בין אמנות מצרים העתיקה לאמנות יוון העתיקה. הן מושפעות במישרין מהאמנות המצרית בתקופתן, עקב היותם של המינואים והמיקנים יורדי ים, סוחרים ודייגים. במקביל השפיעו על האמנות בעריי יון השונות. קיימים הבדלים מהותיים בין האמנות המצרית לאמנות המינואית והמיקנית (ומאוחר יותר להלניסטית) - במצרים התרבות מוקדשת כולה לפרעונים, התרבות המינואית והמיקנית עוסקת בפולחן האלים אך גם בחיי היום יום של האדם, גודל הפסלים הוא טבעי ואינו מונומנטלי ואדיר. הקו מעוגל וספירלי בניגוד לקו הזוויתי באמנות המצרית. הטבע מוצג כאוטונומי ולא רק כמשרת את האדם (באמנות המצרית אלמנטים טבעיים הוצגו לרוב בהקשרם לאדם, בסצנות ציד, דיג וכדומה).

 רקע היסטורי 
 התרבות המינואית 

שמאל|ממוזער|250px|ארמון מינוס.התרבות המינואית התפתחה בכרתים במהלך תקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת (המילניום השני לפנה"ס), והייתה התרבות המפותחת הראשונה בעולם האגאי. היא התבססה על כלכלה ימית, מסחר ענף וקשרים עם מצרים והלבנט. המרכזים הפוליטיים והכלכליים העיקריים התרכזו בערים כגון קנוסוס, פייסטוס ומליה, שהצטיינו בארמונות ומקדשים מפוארים ששימשו מוקדי שלטון, פולחן וייצור. האמנות המינואית מתאפיינת בסגנון טבעי, דינמי וזורם, המשקף תפיסת עולם שוחרת שלום. ציורי הקיר (פרסקו) מציגים סצנות של טבע, חיות הים, פולחן המקדש בקנוסוס, תחרויות וטקסים, דגשים על דמויות נשיות. בצבעוניות עשירה ובתנועה חופשית. לצד הפרסקו, בולטת אמנות שימושית מפותחת, ובה כלי חרס מעוטרים, חותמות, תכשיטים וחפצי פולחן, המעידים על שליטה טכנולוגית גבוהה ורגישות אסתטית. כתרבות המבוססת על מסחר ימי, מפגש עם אמנות מצרית, מיקנית ולבנטינית סייע בהרחבת הנושאים וביטויים באמנות. המבנה המפורסם ביותר שהשתמר הוא ארמון המלוכה בקנוסוס. על פי האמונה הארמון עתיק מאוד ונבנה על ידי המלך מינוס. הוא מעוטר בסיפור המיתולוגי על תסאוס והשור. בחדרי הארמון כל הקירות צבועים ומצוירים בציוריי פרסקו ואימפסטו צבעוניים בצבעים: אדום, כחול, זהב ושחור שהושגו על ידי מינרלים, צמחים ואדמה בגוונים שונים שקיימת באזור.

סופה של התרבות המינואית: התרבות המינואית נהרסה בחטף, עם ההתפרצות הוולקנית האדירה באי סנטוריני, רעידות אדמה ופלישות מיקניות (בערך ב־1450 לפנ"הס)

 התרבות המיקנית 

התרבות המיקנית התפתחה ביוון היבשתית בתקופת הברונזה המאוחרת (המאות ה־16–12 לפנה"ס), והיא מזוהה עם חברה היררכית ולוחמנית יותר. מוקדי הכוח היו ארמונות מבוצרים, כגון מיקנה, פילוס וטירינס, ששלטו על שטחים נרחבים באמצעות מנגנון מנהלי וכלכלי ריכוזי. האמנות המיקנית מאופיינת בסגנון מאופק וסכמטי יותר מן המינואי. ציורי הקיר משלבים מוטיבים מיתולוגיים, טקסיים וצבאיים, ולעיתים ניכרת בהם השפעה מינואית מוקדמת. האמנות החומרית מדגישה סטנדרטיזציה וייצור סדרתי, ובכלל זה כלי חרס, כלי מתכת וכלי קבורה. העיטור הגאומטרי, הסימטריה והאחידות משקפים את אופייה הארגוני והפוליטי של התרבות המיקנית.
ממוזער|לאומים שונים ושפות שונות ביוון העתיקה, כרתים (מינואים) מול אתונאים (מיקנים)
סופה של התרבות המיקנית: הרס ודעיכת התרבות המיקנית (1100 לפנה"ס), החל עם ההתפרצות הוולקנית בסנטוריני, ובעקבותיה, פלישה של עמים דוריים, וגויי הים, התמוטטות הכלכלה, נטישת הערים ותחילתה של "תקופת החושך" ביוון.
 אמנות הציור המינואית (פרסקו) 
פְרֶסְקוֹ (מאיטלקית: affresco; בעברית גם: תַּמְשִׁיחַ) הוא טכניקת ציור קיר אשר מתבססת על ציור ישירות על טיח סיד לח וטרי. המונח מגיע מהביטוי האיטלקי 'a fresco' שפירושו "טרי" או "באופן טרי". בטכניקה זו הצבעים מתייבשים יחד עם הטיח והופכים לחלק אינטגרלי ממנו (להבדיל מטכניקות ציור אחרות, בהן הצבע והמצע עליו הוא מצויר מהווים שכבות נפרדות). כ-2 קילומטרים מדרום לכפר אקרוטירי  שבדרום האי סנטוריני התגלתה עיר מינואית קבורה תחת שכבה עבה של אפר געשי.

 האמנות המיקנית 

הציור שטוח כמו בציור המצרי ומתפתח מעט בין המיקני למינואי, אמנות ריאליסטית אך לא נטורליסטית. אין תפיסת חלל ועומק, ציור שטוח דמוי צלליות, כל האיברים בדמויות מצוירים מהכיוון בו יראו במלוא צורתם, מתחילה מעט תפיסת נפח בדמויות. הארמונות המיקניים היו צבעוניים כולם, ציורי פרסקו בדגמים דקורטיביים (כדוגמת ארמון פילוס) וציורים גדולים של חיות מיתולוגיות-דמיוניות ברובן.

 דוגמאות 

 קדרות ועיטור כלים 
הקדרות המינואית והמיקנית מייצגות שתי מסורות אגאיות קרובות בזמן ובמרחב, אך שונות בטכנולוגיית הייצור והתוכן האסתטי. הקרמיקה המינואית, שהתפתחה בעיקר בכרתים בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מאופיינת בגיוון צורני, בעיטור טבעי וזורם ובשליטה מורכבת בתהליכי השריפה בכבשן, כולל מעבר בין תנאי חמצון וחיזור. על-ידי שליטה בכמות האוויר הנכנס לכבשן. מגוון אדמדם (חמצון מלא) לגוונים כהים עד שחור במחסור בחמצן. שיטה זו אפשרה עיטור בגוונים שונים וכלים בעלי גימור עדין במיוחד. לעומתה, הקרמיקה המיקנית, שמקורה ביוון היבשתית בתקופת הברונזה המאוחרת, מדגישה סטנדרטיזציה ויעילות ייצור. הכלים עוצבו ברובם על אובניים מהירים, נשרפו בתנאי חמצון יציבים, ועוטרו בצבע כהה המבוסס על תחמוצות ברזל על רקע בהיר. סגנון העיטור המיקני סכמטי וסימטרי יותר, ומשקף ייצור ריכוזי בגישה מסחרית. מסורת מיקנית זו השפיעה ישירות על הקרמיקה האגאית שהופיעה בלבנט עם גויי הים ובראשם הפלשתים, ולא המסורת המינואית.
ממוזער|קדרה מיקנית, פרוטוגאומטרית. (שלב מוקדם).

 ייצור כלי החרס המיקניים 
הקרמיקה המיקנית יוצרה מטין מקומי, לרוב חרסיתי-גירי שעבר עיבוד מוקדם קפדני: ניפוי, לישה והוספת חומרי תיסוף (tempering) כגון חול דק או גרגרי קוורץ. תוספים אלו שיפרו את עמידות הכלי בייבוש ובשריפה ומנעו סדיקה. החידוש המרכזי בתקופה המיקנית הוא שימוש נרחב באובניים מהירים (fast wheel), שאִפשר ייצור סדרתי ואחיד. כלים פתוחים (קערות, קיליקס) וכלים סגורים (אמפורות, קנקנים, פכים) עוצבו לרוב על האובניים. כלים גדולים הורכבו לעיתים ממספר חלקים (גוף, צוואר, ידיות) שחוברו לפני הייבוש. לאחר העיצוב הוחלקו והוברקו (burnishing או smoothing). הכלים יובשו באוויר עד לדרגת" קשה כעור "(leather-hard), ולאחר מכן נשרפו בכבשני חרס. השריפה התבצעה בטמפרטורות של כ־800–950 מעלות צלזיוס. בקרת חמצון טובה יצרה גוף כלי בהיר (צהבהב–קרמי), האופייני לקרמיקה המיקנית. שריפה אחידה הייתה תנאי הכרחי לאיכות הצביעה

 שיטות הצביעה והעיטור 
העיטור בוצע באמצעות צבע מינרלי מבוסס תחמוצות ברזל, שהופק מטין עשיר בברזל. הצבע נמרח במצב נוזלי (slip או paint) לפני השריפה. בעת השריפה, בהתאם לכמות האוויר הנכנס התחמצן הברזל ויצר צבע חום-כהה עד שחור. הציור נעשה לרוב במכחול, ישירות על גוף הכלי המיובש חלקית. (בטכנולוגית הצביעה על חרס מינואיים ומיקניים אין שימוש בכחול או בירוק. הצבעוניות היא כמעט תמיד חום–שחור–אדמדם על רקע בהיר. כחול וירוק מופיעים בציורי קיר, בפאיאנס ובחפצי נוי, ולא כצבע יציב בזיגוג של כלי חרס.)

 סגנונות עיטור 
המוטיבים, וצורת הכיסוי של הכלי עברו התפתחות, וניתן להבחין בשלבים: השיטתיות והייצור התעשייתיים, מאפשרים לארכאולוגים לזהות את תקופת הייצור והתרבות המיקנית.

 שלב מוקדם – עיטורים גאומטריים (ספירלות, קווים גליים, משולשים).
 שלב מפותח (סגנון ימי) – מוטיבים מן העולם הימי: תמנונים, צדפות, אצות, דגים.
 שלב מאוחר – סגנון סכמתי ונוקשה יותר, עיטור גאומטרי צפוף עם דגש על סימטריה ופישוט הצורות, כנראה בהשפעת ייצור המוני.

 ייצור כלי חרס מינואים 
הקרמיקה המינואית יוצרה מטין מקומי איכותי, לרוב דק ומנופה היטב (fine levigated clay), עם מיעוט תוספים ליצירת כלים דקי דופן ובעלי גימור חלק במיוחד.

טכנולוגיה: שימוש באובניים קיים כבר בראשית האלף השני לפנה"ס, אך בתרבות המינואית הדגש הוא על עבודת יד מיומנת וגמישות צורנית. השונות רבה יותר גם בתוך אצוות יצור והכלים עוצבו בעדינות. לעיתים ניכר שימוש באובניים איטיים לעיצוב ידני (wheel-coiling) ולהברקה ולא לייצור הכלי.
ממוזער|אמנות החרס המינואית.
צביעה: הקדרים המינואים הצטיינו בשליטה מתוחכמת בשלבי החמצון והחיזור בכבשן (oxidizing and reducing atmospheres), היוצרת צבעים בהירים (לבן, ורוד, אדום) על רקע כהה (או צבעים כהים, חום ושחור על רקע בהיר). אפקט זה הושג באמצעות שריפה רב-שלבית (multi-stage firing), שכללה מעבר יזום בין תנאי חמצון וחיזור.

 שלבים בהתפתחות הקדרות המינואית 
מבחינים בשלש תקופות (שכל אחת מחולקת לשלבי ביניים, החל מהתקופה הנאוליתית.) עיקר ההתפתחות הנוגעת לנושא היא תקופת הברזל הקדומה והתיכונה עד השמדת הממלכה וכל תרבותה. ההתחדשות הייתה מינורית וחסרת המיומנות הטכנית והרבגוניות בעיטור משלב הפריחה דומה יותר לקדרות הקיפרית.

 התקופה המינואית הקדומה (EM): ראשית הדרך 
סגנון פירגוס (Pyrgos Ware): כלים כהים וממורקים בעלי עיטורים גאומטריים חרוטים.

סגנון איוס אונופריוס (Agios Onouphrios): מציג מעבר לעיטור בצבע כהה על רקע בהיר, בעיקר קווים מקבילים ודגמים אלכסוניים.

סגנון וסיליקי (Vasiliki Ware): סגנון ייחודי המאופיין באפקט "מנומר" (Mottled) שנוצר כתוצאה משריפה לא אחידה של הכלי, שמעניק לו מראה של אבן יקרה.

 התקופה המינואית התיכונה (MM): תקופת הארמונות הקדומים 
סגנון קמארס (Kamares Ware): נחשב לשיא הטכנולוגי של הקדרות המינואית. מאפיינים: עיטור "פוליכרומי" (רב-גוני) של לבן, כתום ואדום על רקע שחור עז. טכניקה: הכלים היו דקיקים ביותר ("קליפת ביצה" - Eggshell ware), המעיד על שימוש באובניים מהירים ומיומנות גבוהה. העיטורים היו מופשטים וכללו ספירלות ורוזטות.

 התקופה המינואית המאוחרת (LM): הסגנון הנטורליסטי 
בתקופה זו חלה התפתחות ושכלול טכניקת הציור ושינויי הגוונים, מעבר מעיטור של פסים וקווים לעיטור מורכב כהה על רקע בהיר, עם דגש על עולם החי והצומח.

הסגנון הצמחי (Floral Style): עיטורים של עלי פפירוס, פרחי לוטוס וענפי זית העוטפים את הכלי בתנועה חופשית.

הסגנון הימי (Marine Style): הסגנון המזוהה ביותר עם כרתים. דמויות של דולפינים, תמנונים, קונכיות, דגים ואצות. התמנון, שזרועותיו מתפתלות סביב מבנה הכלי ודולפינים מאפיינים תקופה זו.

סגנון הארמון (Palace Styleר יותר (תחת השפעה מיקנית) שבו העיטורים הופכים לסטטיים, גאומטריים וסימטריים יותר.

 עיטורי כלי חרס: תרבות מינואית לעומת מיקנית 
היבטתרבות מינואית (כרתים)תרבות מיקנית (יוון היבשתית)נושאים מרכזייםעולם ימי (דולפינים, תמנונים, דגים), צומח (שושנים, כרכומים), טבע חיעולם ימי מסוגנן, בעלי חיים סמליים (אריות, סוסים), נשק ומגינים, דגמים גאומטרייםהקשר לאורח חייםחברה ימית־מסחרית, זיקה חזקה לים ולטבע, דגש על שפע והרמוניהחברה היררכית ולוחמת, אליטות שלטוניות, דגש על כוח ושליטהאופי העיטורנטורליסטי, דינמי, א־סימטרי, תחושת תנועה וזרימהסכמטי, סימטרי, חזרתי, מסגרות ברורות והאחדה דקורטיביתמשמעות סמליתפריון, מחזוריות, קדושה אפשרית של הים והטבעעוצמה, סמכות, זהות חברתית־פוליטיתקומפוזיציההעיטור “עוטף” את הכלי ללא גבולות נוקשיםהעיטור מחולק לפסים אזוריים ומוגדריםצבעוניותרקע בהיר עם צבעים כהים (חום, שחור), ניגודיות רכהרקע בהיר עם חום־אדמדם או שחור, ניגודיות חדה יותרתחושת הכליחיות, קלילות, טבעיותיציבות, סדר, פורמליות
ממוזער|קרמיקה פלישתית. אף כי מקור הפלשתים בכרתים, הקרמיקה שהביאו לכנען מושפעת מהקרמיקה המיקנית.

 הקרמיקה המיקנית בארץ ישראל (כ־1200 לפנה"ס) 

הכלים המעוטרים המופיעים בארץ ישראל עם הופעת גויי הים, ובייחוד בהקשר הפלשתי, משתייכים בעיקר למסורת הקרמיקה המיקנית המאוחרת (LH IIIC), ולא למסורת המינואית. תחילה ככלי יבוא מן העולם האגאי והקיפרי (קפריסאי) ובהמשך מתפתחת קרמיקה מקומית – הקרמיקה הפלשתית הדו-צבעית (Philistine Bichrome Ware במאה ה־12–11 לפנה"ס) המבוססת על דגמים מיקניים אך מיוצרת בלבנט. מסורת אתנית משובצת בעיטורי הכלי כמו הברבור שראשו נוטה לאחור, צבאים, דגים. ועיטורי גלים וקווים. במשך הזמן איבדו הפלשתים את הטכנולוגיה הייחודית, והכלים נעשו פשוטים ודומים לכלים כנעניים.

 האדריכלות המינואית והמיקנית בהקשר אמנותי, תרבותי ודתי 

האדריכלות המינואית והמיקנית אינה רק מסגרת פונקציונלית, אלא חלק בלתי נפרד מהביטוי האמנותי של כל תרבות. צורת המבנה, עיצוב העמודים, שילוב פיסול ועיטור, והקשר בין מרחב לפולחן – כולם משקפים תפיסות עולם שונות של חברה, דת ושלטון.
ממוזער|אולם בארמון המינואי בקנוסוס, כרתים

 אדריכלות מינואית – מרחב אמנותי פתוח 
האדריכלות המינואית, בעיקר בארמונות כקנוסוס ופאיסטוס, מאופיינת במורכבות מרחבית ובתחושת זרימה. המבנים כוללים חצרות פתוחות, אגפים מרובי קומות, גרמי מדרגות, פתחי אור ואוורור – אלמנטים היוצרים חוויה חזותית דינמית.

העמוד המינואי: עמוד עץ (או חיקויו), ההולך ומתרחב כלפי מעלה (בניגוד למסורת המאוחרת הקורינתיית) וצבוע לרוב באדום, עם כותרת כהה. העמוד אינו רק אלמנט קונסטרוקטיבי אלא סמל דתי ואסתטי, הקשור לפולחן ולנוכחות קדושה. המקדש בקנוסוס הוא אבטיפוס של מקדשים הבנויים ללא אכסדרה בפתח רחב.

הפיסול המינואי הוא לרוב קטן וחסר גמלוניות (פסלונים, תבליטים), ומשולב עם האדריכלות: קרני קידוש, סמלים טבעיים וציורי קיר צבעוניים (פרסקאות) המכסים קירות שלמים. הגבול בין אמנות, פולחן וחיי יום־יום מטושטש, והמבנה עצמו משמש כקנבס אמנותי. (הערך האמנותי של הפרסקאות המינואיות מתואר בפרק הפרסקאות).
ממוזער|שרידי אולימפיה העתיקה. שדרות עמודים דוריים ומבנים מגליטיים. העיר מבטאת את הסגנון המיקני המאוחר.

 אדריכלות מיקנית – אמנות של סמכות ושליטה 
האדריכלות המיקנית, כפי שהיא ניכרת במיקנה, טירינס ופילוס, מדגישה מונומנטליות, סימטריה והיררכיה. המרכז האדריכלי הוא האקרופוליס המבוצר, שבתוכו נמצא המגרון – אולם מלבני עם תנור מרכזי ועמודים תומכים. העמודים דוריים המיקניים פשוטים יותר, פונקציונליים, וחסרי האופי הסמלי של העמוד המינואי. עם זאת, המרחב האדריכלי עצמו נושא אופי אמנותי דרך קנה מידה, מסיביות והדגשת עוצמה.

הפיסול המיקני משולב בעיקר בהקשר אדריכלי ייצוגי: תבליטים מונומנטליים (כגון שער האריות), עיטורי אבן ואלמנטים הרלדיים. האמנות אינה עוטפת את המבנה אלא מדגישה נקודות מפתח: שערים, חזיתות ומוקדי שלטון. הקשר בין אמנות, דת ושלטון ברור ומרוכז במרחב האליטה.

 אדריכלות ואמנות – מינואית לעומת מיקנית 
היבטתרבות מינואיתתרבות מיקניתאופי המבנהפתוח, מורכב, רב־כיווניסגור, היררכי, מבוצרמרכז אדריכליארמון עם חצר פתוחהאקרופוליס עם מגארוןעמודיםעמודים מתרחבים כלפי מעלה, צבועים, סמלייםעמודים פונקציונליים, פשוטיםשילוב אמנותפרסקאות, סמלים ופיסול כחלק אינטגרלי מהמבנהפיסול ותבליט נקודתיים, בעיקר בכניסותפיסול אדריכלייחסית קטן, פולחני, משולב עם הווית המקוםמונומנטלי, הרלדי, ייצוגיהקשר דתיפולחן מפוזר, משולב במרחב היומיומיפולחן קשור לשלטון ולמרחב האליטהמסר אמנותיהרמוניה, תנועה, זיקה לטבעעוצמה, סמכות, שליטה

 אמנות כדרך חיים 
בהתבסס על מכלול העדויות האמנותיות המוצגות בערך זה, ניתן לפרש כי התרבות המינואית ייצגה אורח חיים פתוח, ימי והרמוני, שבו אמנות, פולחן וחיי יומיום שזורים זה בזה, והדגש הוא על תנועה, טבע ושפע יותר מאשר על כוח צבאי. לעומתה, התרבות המיקנית משקפת חברה היררכית ולוחמת, שבה האמנות משרתת את ביטוי הסמכות, השליטה והזהות האליטיסטית, ומדגישה סדר, מונומנטליות והפרדה ברורה בין שלטון לאוכלוסייה.

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:יוון העתיקה: אמנות
קטגוריה:התרבות המינואית