תנועת האמנויות והאומנויות

תנועת האמנויות והאוּמנויות (באנגלית: Arts and Crafts) הייתה מגמה בינלאומית באמנויות הדקורטיביות והיפות שהתפתחה באופן המוקדם והמלא ביותר בסוף המאה ה-19 באי הבריטי ומשם התפשטה ונפוצה ברחבי האימפריה הבריטית ולשאר אירופה ואמריקה. התנועה החלה כתגובת נגד לאיכות של האמנויות הדקורטיביות, ולמהפכה התעשייתית והמעבר ליצור המוני בקווי יצור במפעלים, אשר הובילו לפגיעה הן באיכות המוצר והן באיכות החיים של הפועלים. תנועת האמנויות והאומנויות טענה שההפרדה בין המעשה האינטלקטואלי של העיצוב לבין המעשה הידני של היצירה הפיזית, מזיקה גם מבחינה חברתית וגם מבחינה אסתטית. 

התנועה שגשגה באירופה ובצפון-אמריקה בין 1880 ל-1920 לערך, והיא מציינת את שורשי הסגנון המודרני  והביטוי הבריטי למה שנקרא מאוחר יותר תנועת האר נובו, שהושפעה רבות. התנועה דגלה ברפורמות כלכליות וחברתיות והייתה בעלת אוריינטציה אנטי-תעשייתית. הייתה לה השפעה חזקה על האמנויות באירופה עד שהמודרניזם החל לתפוס את מקומה בשנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי השפעתה נמשכה בקרב יוצרי מלאכה, מעצבים ומתכנני ערים זמן רב לאחר מכן.

התנועה התפשטה גם מחוץ לבריטניה, למשל בגרמניה - כתב גוטפריד זמפר  (1852) על "מדע, תעשייה ואמנות" (Wissenschaft, Industrie und Kunst). ביפן היא הופיעה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כתנועת מינגיי . 

את המונח הגה לראשונה תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון  במפגש של אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות ב-1887, אף על פי שהעקרונות והסגנון התפתחו באנגליה במשך 20 שנה לפחות. הסגנון נוצר בהשראת רעיונותיהם של ההיסטוריון תומאס קרלייל, מבקר האמנות ג'ון ראסקין והמעצב ויליאם מוריס. בסקוטלנד הסגנון מזוהה עם דמויות מפתח כמו צ'ארלס רני מקינטוש.

מקורות והשפעות
רפורמה בעיצוב
ממוזער|שמאל|200px|"טבעו של הגותי" (The Nature of Gothic) מאת ג'ון ראסקין, הודפס על ידי ויליאם מוריס בהוצאת קלמסקוט בשנת 1892 בסוג הזהב שלו בהשראת המדפיס של המאה ה-15 ניקולס ג'נסון. הפרק הזה מתוך האבנים של ונציה היה מעין מניפסט לתנועת האמנויות והאומנויות.
ממוזער|שמאל|200px|ביתו של פוגין "The Grange" ברמסגייט, 1843. סגנונו הגותי הפשוט, המותאם לבנייה מקומית, עזר לעצב את עקרונות האדריכלות של תנועת האמנויות והאומנויות.
תנועת האמנויות והאוּמנויות נולדה מתוך ניסיון לבצע רפורמה בעיצוב ובעיטור באמצע המאה ה-19 בבריטניה. הייתה זו תגובת נגד להידרדרות המובחנת והמוחשית בסטנדרטים עם התחלת הייצור של דברי אומנות במכונות ובמפעלים. עם תצוגת הפריטים הממוכנים בתערוכה הגדולה של 1851, הביקורת של התנועה התחדדה וחבריה טענו שהפריטים היו מקושטים יתר על המידה, מלאכותיים, ולא נתנה חשיבות לאיכות החומר, מה שיגרום להתקצרות משך חייו של המוצר. 

היסטוריון האמנות ניקולאוס פבזנר כתב כי המוצגים הראו "התעלמות לגבי הצורך הבסיסי ביצירת דפוסים, שלמות פני השטח", כמו גם הצגת "וולגריות בפרטים". הרפורמה בעיצוב החלה עם מארגני התערוכה הנרי קול (1808–1882), אוון ג'ונס  (1809–1874), מתיו דיגבי וויאט  (1820–1877), וריצ'רד רדגרייב  (1804–1888), כאשר כולם דגלו בביטול קישוט מוגזם, ייצור חפצים לא מעשיים או כאלו העשויים בצורה גרועה. המארגנים "גינו את המוצגים פה אחד". אוון ג'ונס, למשל, התלונן כי "האדריכל, הרפד, יוצר הטפט, האורג, המדפיס, הקאליקו, והקדר" יצרו "חידוש ללא יופי, או יופי ללא אינטליגנציה". מתוך הביקורת על מוצרים מוכנים, יצאו לאור מספר פרסומים שהגדירו את מה שהכותבים ראו כעקרונות העיצוב הנכונים. "הכתבה המשלימה על עיצוב" (Supplementary Report on Design) של ריצ'רד רדגרייב (1852) הציגה את ניתוח עקרונות העיצוב והעיטור והפצירה ל"יותר היגיון ביישום העיטור". מאמרים אחרים הופיעו ברוח דומה, כמו "האמנויות התעשייתיות של המאה התשע-עשרה" (Industrial Arts of the Nineteenth Century) של וויאט (1853), "מדע, תעשייה ואמנות" (Wissenschaft, Industrie und Kunst) של גוטפריד זמפר  (1852), "ניתוח הקישוט" (Analysis of Ornament) של ראלף וורנום  (1856), "מדריך העיצוב" (Manual of Design) של רדגרייב (1876), ו"דקדוק הקישוט" (Grammar of Ornament) של ג'ונס (1856). דקדוק הקישוט היה משפיע במיוחד, הופץ בנדיבות כפרס לסטודנטים ויצא לאור בתשע הדפסות חוזרות עד 1910.

ג'ונס הכריז כי הקישוט "חייב להיות משני לדבר המעוטר", שחייבת להיות "התאמה של הקישוט לדבר המעוטר", וכי אסור שלטפטים ושטיחים יהיה כל דפוס "המרמז על משהו מלבד מישוריות או פשטות". בד או טפט בתערוכה הגדולה עשויים להיות מעוטרים במוטיב טבעי שנראה אמיתי ככל האפשר, בעוד שכותבים אלה דגלו במוטיבים טבעיים שטוחים ומפושטים. רדגרייב התעקש ש"סגנון" דורש מבניות קולית לפני קישוט, ומודעות ראויה לאיכות חומרי הגלם. "תועלת חייבת להיות בעדיפות על פני קישוט".

עם זאת, רפורמי העיצוב של אמצע המאה ה-19 לא הרחיקו לכת כמו המעצבים של תנועת האמנויות והאומנויות. הם עסקו יותר ביפוי מאשר במבניות, הם לא הבינו את שיטות הייצור והם לא מתחו ביקורת על שיטות תעשייתיות אלו. לעומת זאת, תנועת האמנויות והאומנויות הייתה תנועה של רפורמה חברתית כמו רפורמת עיצוב, והעוסקים המובילים בה לא הפרידו בין השניים.

אוגוסטוס פוגין
חלק מהרעיונות של התנועה נצפו על ידי אוגוסטוס פוגין  (1812–1852), מוביל באדריכלות התחייה הגותית. לדוגמה, הוא דגל ב"אמת לחומר, למבנה ולתפקוד", וכך גם אמני תנועת האמנויות והאומנויות. פוגין ניסח את נטייתם של מבקרי החברה להשוות את הפגמים של החברה המודרנית לימי הביניים, כמו הגידול של הערים והיחס לעניים - נטייה שהפכה לשגרה של ראסקין, מוריס ותנועת האמנויות והאומנויות. ספרו "ניגודים" (Contrasts, 1836) שאב דוגמאות של תכנון ערים ומבנים מודרניים גרועים בניגוד לדוגמאות טובות מימי הביניים, והביוגרפית שלו רוזמרי היל מציינת כי הוא "הגיע למסקנות, כמעט בטעות, לגבי החשיבות של אוּמנות ומסורת באדריכלות, דבר שהיה לוקח את שארית המאה ואת המאמצים המשולבים של ראסקין ומוריס כדי לברר לפרטי פרטים". היא מתארת את הרהיטים העודפים שהוא ציין בבניין ב-1841, "כיסאות מרגשים, שולחנות אלון", כ"עיצוב פנים לאמנויות ואומנויות בחיתוליה".

ג'ון ראסקין
פילוסופיית האמנויות והאומנויות נגזרה, במידה רבה, מהביקורת החברתית של ג'ון ראסקין, שהושפעה עמוקות מעבודתו של תומאס קרלייל. ראסקין קשר את הבריאות המוסרית והחברתית של אומה לאיכויות האדריכלות שלה ולאופי עבודתה. ראסקין ראה את הסוג של הייצור הממוכן וחלוקת עבודה שנוצרה במהפכה התעשייתית כ"עבודה משרתת", וחשב שחברה בריאה ומוסרית דורשת עובדים עצמאיים שיעצבו את הדברים שהם מייצרים. הוא האמין שיצירות מפעל הן "לא הגונות", וכי עבודת יד ואומנות ממזגות כבוד עם עבודה. חסידיו העדיפו ייצור ידני על פני ייצור תעשייתי ודאגו לגבי אובדן הכישורים המסורתיים, אך יותר מכך, הם היו מוטרדים מהשפעות מערכת המפעל  מאשר מהמכונות עצמן. הרעיון של ויליאם מוריס לגבי "מלאכת יד" היה בעצם עבודה ללא כל חלוקת עבודה במקום עבודה ללא כל סוג של מכונות. רעיונות אלה התקשרו באופן ישיר עם רעיונות סוציאליסטיים שמתחו ביקורת דומה על העבודה בקווי הייצור ובמפעלים. 

ויליאם מוריס
ממוזער|ימין|150px|ויליאם מוריס, מעצב טקסטיל שהיה בעל השפעה מרכזית על תנועת האמנויות והאומנויות.
ויליאם מוריס (1834–1896) היה המעצב הרם והנישא בעיצוב של סוף המאה ה-19 ובעל ההשפעה העיקרית על תנועת האמנויות והאומנויות. החזון האסתטי והחברתי של התנועה צמח מתוך רעיונות שפיתח בשנות ה-50 של המאה ה-19 עם קבוצת ברמינגהם  - קבוצת סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד שכללה את אדוארד ברן-ג'ונס, ששילב אהבה לספרות רומנטית עם מחויבות לרפורמה חברתית. ג'ון ויליאם מקייל  מציין כי "ספר "העבר וההווה" של קרלייל עמד לצד "ציירים מודרניים" [של ראסקין] כאמת מלאת השראה ומוחלטת". מות ארתור מימי הביניים של מלורי קבע את הרף לסגנונם המוקדם. במילים של ברן-ג'ונס, הם התכוונו "לצאת למלחמת קודש נגד העידן".

מוריס החל להתנסות במלאכות שונות, כמו עיצוב פנים ויצור רהיטים. הוא היה מעורב באופן אישי בייצור כמו גם בעיצוב, שהיה לסימן ההיכר של תנועת האמנויות והאומנויות. ראסקין טען שההפרדה בין המעשה האינטלקטואלי של העיצוב לבין המעשה הידני של היצירה הפיזית מזיקה הן מבחינה חברתית והן מבחינה אסתטית. מוריס פיתח עוד את רעיון זה, והתעקש שאסור לאומן לבצע עבודה בסדנתו לפני שהוא שולט באופן אישי בטכניקות ובחומרים המתאימים, בטענה ש"ללא עיסוק אנושי מכובד ויצירתי אנשים יתנתקו מהחיים".

בשנת 1861, החל מוריס לייצר רהיטים וחפצי נוי באופן מסחרי, תוך הדגמת עיצוביו על סגנונות מימי הביניים ושימוש בצורות נועזות ובצבעים חזקים. הדפוסים שלו התבססו על החי והצומח, והמוצרים שלו נוצרו בהשראת המסורת העממית או הביתית של הכפר הבריטי. חלקם הושארו בכוונה לא גמורים על מנת להציג את יופי החומרים ואת עבודתו של בעל המלאכה, וכך ליצור מראה כפרי. מוריס שאף לאחד את כל האמנויות בתוך הקישוטיות של הבית, תוך שימת דגש על הטבע ופשטות הצורה.

עקרונות חברתיים ועיצוביים
ביקורת על התעשייה
ויליאם מוריס היה שותף לביקורת של ראסקין על החברה התעשייתית ובזמן זה או אחר תקף את המפעל המודרני, השימוש במכונות, חלוקת העבודה, הקפיטליזם ואובדן שיטות המלאכה המסורתיות. תחילה טען שייצור על ידי מכונות הוא "מזיק לגמרי", אך במקרים אחרים הוא היה מוכן להזמין עבודות מיצרנים שהיו מסוגלים לעמוד בסטנדרטים שלו בעזרת מכונות. מוריס אמר כי ב"חברה אמיתית", שבה לא מייצרים לא מותרות ולא שטויות זולות, ניתן לשפר את המכונות ולרתום אותן כדי לצמצם את שעות העבודה. פיונה מקארתי אומרת ש"בניגוד לקנאים מאוחרים יותר כמו גנדי, לוויליאם מוריס לא היו התנגדויות מעשיות לשימוש במכונות כשלעצמן כל עוד המכונות ייצרו את האיכות הדרושה לו".

מוריס עמד על כך שהאמן צריך להיות אומן-מעצב שעובד בעבודת יד ותמך בחברה של בעלי מלאכה חופשיים, כמו שהוא האמין שהתקיימה בימי הביניים. "מכיוון שבעלי מלאכה נהנו מעבודתם", כתב, "ימי הביניים היו תקופה של גדלות באמנות של פשוטי העם... האוצרות במוזיאונים שלנו כיום הם רק הכלים הנפוצים ששימשו במשקי בית של אותה עת, כאשר מאות כנסיות מימי הביניים - כל אחת מיצירות המופת - נבנו על ידי איכרים לא מתוחכמים". אמנות ימי הביניים הייתה המודל לחלק גדול מהעיצוב של תנועת האמנויות ואומנויות, וחיי ימי הביניים, הספרות והבניין נראו כאידיאליים על ידי התנועה.

חסידיו של מוריס התבטאו גם הם לגבי מכונות ומפעלים. לדוגמה, צ'ארלס רוברט אשבי, דמות מרכזית בתנועת האמנויות והאומנויות, אמר בשנת 1888, כי, "איננו דוחים את המכונה, אנו מברכים אותה. אך היינו רוצים לראות אותה מתמקצעת". לאחר שלא הצליח להעמיד את הגילדה ובית הספר למלאכת יד שלו אל מול שיטות ייצור מודרניות, הוא הודה ש"הציוויליזציה המודרנית נשענת על מכונות", אך המשיך למתוח ביקורת על ההשפעות המזיקות של מה שהוא כינה "מנגנון", ואמר ש"ייצור של סחורות מכניות מסוימות מזיק לבריאות הלאומית כמו גידול קנה על ידי עבדות או סחורה שיוצרה בזיעת ילדים". לוויליאם ארתור סמית' בנסון, לעומת זאת, לא היו שום נקיפות מצפון לגבי התאמת האמנויות והאומנויות לסגנון עבודות מתכת המיוצרות בתנאים תעשייתיים.

בניגוד למקביליהם בארצות הברית, לרוב מעצבי האמנויות והאומנויות בבריטניה היו רגשות שליליים חזקים, מעט לא קוהרנטיים לגבי מכונות. הם חשבו על "האוּמן" כחופשי, יצירתי ועובד עם הידיים, ועל "המכונה" כחסרת נשמה, חוזרת על עצמה ובלתי אנושית. דימויים מנוגדים אלה נובעים בחלקם מהספר "האבנים של ונציה" מאת ג'ון ראסקין (1819–1900), היסטוריה אדריכלית של ונציה המכילה גינוי רב עוצמה של התעשייתיות המודרנית שאליה חזרו מעצבי אמנויות ואומנויות. חוסר האמון במכונה היה מאחורי בתי המלאכה הקטנים הרבים שהפנו עורף לעולם התעשייתי בסביבות שנת 1900, תוך שימוש בטכניקות קדם-תעשייתיות כדי ליצור את מה שהם כינו "אוּמנות".
– אלן קרופורד, "ויליאם ארתור סמית' בנסון, מיכון, ותנועת האמנויות והאוּמנויות בבריטניה"

מוריס וחסידיו האמינו שחלוקת העבודה שבה תלויה התעשייה המודרנית אינה רצויה, אך המידה שבה כל עיצוב צריך להתבצע על ידי המעצב היא עניין לדיון. מעטים ממייסדי אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות התעקשו שהמעצב צריך להיות גם היוצר. לא כל אמני התנועה ביצעו כל שלב בייצור הסחורה בעצמם, ורק במאה העשרים זה הפך חיוני להגדרת אוּמנות. למרות שמוריס היה מפורסם בכך שהתנסה בעצמו במלאכות רבות (כולל אריגה, צביעה, הדפסה, קליגרפיה ורקמה), הוא לא ראה בעיה בהפרדה בין המעצב והמבצע במפעל. וולטר קריין, שותף פוליטי קרוב של מוריס, החזיק בהשקפה של חלוקת העבודה על בסיס מוסרי ואמנותי כאחד, וטען בתוקף שעיצוב ויצירה צריכים לבוא מאותה יד. לדעה זו התנגד בתוקף לואיס פורמן דיי, חברו של קריין, שהיה אף הוא מחסידיו של מוריס. הוא חשב שההפרדה בין עיצוב לביצוע אינה רק בלתי נמנעת בעולם המודרני, אלא גם שרק סוג זה של התמחות מאפשר את הטוב ביותר בעיצוב ואת הטוב ביותר ביצור.  פיטר פלוד, שכתב בשנות החמישים של המאה העשרים, אמר כי "מייסדי האגודה... מעולם לא ביצעו את העיצובים שלהם, אלא תמיד העבירו אותם לחברות מסחריות". הרעיון שהמעצב צריך להיות היוצר והיוצר המעצב נגזר "לא מהוראה מוקדמת של מוריס או אמנויות ואומנויות, אלא מדוקטרינת העיבוד של הדור השני שגובשה בעשור הראשון של המאה [העשרים] על ידי אנשים כמו ויליאם לת'אבי".

ממוזער|ימין|200px|מחסן האריגה במפעל של מוריס ושות' במרטון, שנפתח בשנות ה-80 של המאה ה-19.
סוציאליזם
רבים ממעצבי תנועת האמנויות והאומנויות היו סוציאליסטים, כולל מוריס, תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון , וולטר קריין, צ'ארלס רוברט אשבי, פיליפ וב , צ'ארלס פוקנר  וארתור מקמורדו . בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, מוריס השקיע יותר מזמנו בקידום סוציאליזם מאשר בעיצוב וייצור. אשבי הקים במזרח לונדון קהילה של בעלי מלאכה בשם "גילדת מלאכת היד" Guild) of Handicraft), לאחר מכן עבר לעיירה האנגלית, צ'יפינג קמפדן . אותם חסידים שלא היו סוציאליסטים, כמו אלפרד הור פאוול , דגלו ביחסים אנושיים ואישיים יותר בין מעסיק לעובד. לואיס פורמן דיי  היה מעצב אמנויות ואומנויות מצליח ומשפיע שלא היה סוציאליסט, למרות ידידותו הארוכה עם קריין.

התאחדות עם תנועות רפורמיות אחרות
בבריטניה, התנועה הייתה קשורה לרפורמת לבוש , כפריות, תנועת עיר גנים ותחיית שירי העם . כולם היו קשורים, במידה מסוימת, על ידי האידיאל של "החיים הפשוטים". ביבשת אירופה התנועה הייתה קשורה לשימור מסורות לאומיות בבנייה, באמנות שימושית, בעיצוב ביתי ובתלבושות.

התפתחות התנועה
העיצובים של מוריס הפכו עד מהרה לפופולריים, ומשכו עניין כאשר עבודות החברה שלו הוצגו בתערוכה העולמית  של לונדון ב-1862. רוב העבודות המוקדמות של מוריס ושות' היו עבור כנסיות, ומוריס זכה בוועדות עיצוב פנים חשובות בארמון סנט ג'יימס ובמוזיאון סאות' קנסינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט). מאוחר יותר הפכה עבודתו לפופולרית בקרב המעמד הבינוני והגבוה, למרות רצונו ליצור אמנות דמוקרטית, ועד סוף המאה ה-19, עיצוב אמנויות ואומנויות בבתים (עיצוב פנים וחוץ) היה הסגנון השולט בבריטניה, שהועתק במוצרים שנעשו בשיטות תעשייתיות קונבנציונליות.

התפשטות רעיונות האמנויות והאומנויות במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביאה להקמתן של אגודות וקהילות מלאכה רבות, אם מוריס עצמו לא השתתף בהקמתם  בשל עיסוקו בסוציאליזם באותה תקופה. מאה ושלושים ארגוני אמנויות ואומנויות הוקמו בבריטניה, רובם בין 1895 ל-1905.

בשנת 1881, אגלנטיין לואיזה ג'ב , מרי פרייזר טייטלר ואחרות יזמו את הקמת האגודה לאמנויות ותעשיות הבית  כדי לעודד את מעמדות הפועלים, במיוחד אלו באזורים הכפריים, לעסוק במלאכת יד תחת פיקוח, לא למטרות רווח, אלא כדי לספק להם אפשרויות לעיסוק מועיל ולשפר את טעמם בעיצוב. עד 1889 היו באגודה 450 כיתות, 1,000 מורים ו-5,000 תלמידים.

בשנת 1882, האדריכל ארתור מקמורדו  הקים את גילדת המאה , שותפות של מעצבים ביניהם סלווין אימג' , הרברט הורן , קלמנט היטון ובנג'מין קרסוויק .

בשנת 1884 הוקמה גילדת עובדי האמנות  על ידי חמישה אדריכלים צעירים, ויליאם לת'אבי , אדוארד פריור , ארנסט ניוטון , מרווין מקרטני וג'רלד הורסלי , מתוך מטרה להפגיש בין אמנויות יפות ויישומיות ולהעלות את מעמדה של האחרונה. את מהלך זה הוביל, במקור, ג'ורג' בלקאול סיימונס . עד 1890 היו בגילדה 150 חברים, שייצגו את המספר ההולך וגדל של העוסקים בסגנון אמנויות ואומנויות. והגילדה קיימת עד היום.

חנות הכלבו הלונדונית ליברטי ושות' , שנוסדה ב-1875, הייתה קמעונאית בולטת של סחורות במגמות האופנה העדכניות וה"שמלה האמנותית"  המועדפת על חסידי תנועת האמנויות והאומנויות.

בשנת 1887 הוקמה האגודה לתערוכות אמנויות ואומנויות , שהעניקה את שמה לתנועה, עם וולטר קריין כנשיא, וערך את התערוכה הראשונה שלה בגלריה החדשה , לונדון, בנובמבר 1888. הייתה זו התערוכה הראשונה של אמנויות דקורטיביות עכשוויות בלונדון מאז תערוכת החורף של גלריית גרוסבנור  ב-1881. מוריס ושות'  זכו לייצוג בתערוכה עם רהיטים, בדים, שטיחים ורקמות. אדוארד ברן-ג'ונס ציין, "כאן בפעם הראשונה אפשר למדוד קצת את השינוי שקרה בעשרים השנים האחרונות". החברה עדיין קיימת כאגודת בעלי מלאכה מעצבים.

בשנת 1888, צ'ארלס רוברט אשבי שלא נמנה עם דור המייסדים, הקים את הגילדה ובית הספר למלאכת יד  באיסט אנד של לונדון. הגילדה הייתה קואופרטיב למלאכה לפי דגם הגילדות של ימי הביניים ונועדה להעניק לעובדים סיפוק במלאכתם. בעלי מלאכה מיומנים, שעבדו על עקרונותיהם של ראסקין ומוריס, היו אמורים לייצר סחורה בעבודת יד ולנהל בית ספר לחניכים. הרעיון התקבל בהתלהבות על ידי כמעט כולם מלבד מוריס. מ-1888 עד 1902 שגשגה הגילדה, והעסיקה כ-50 איש. בשנת 1902 העביר אשבי את הגילדה מלונדון כדי להתחיל בקידום קהילה ניסיונית בצ'יפינג קמפדן בקוטסוולדס. עבודת הגילדה אופיינה במשטחים פשוטים של כסף מרוקע, חוטי תיל בצורות זורמות ואבנים צבעוניות בהגדרות פשוטות. אשבי עיצב תכשיטים וכלי שולחן מכסף. הגילדה גדלה בצ'יפינג קמדן אך לא שגשגה מעבר לכך ונסגרה בשנת 1908. מספר אומנים נשארו ותרמו למסורת האומנות המודרנית באזור.

צ'ארלס פרנסיס אנסלי וויסי  (1857–1941) היה אדריכל בתנועת האמנויות והאומנויות שעיצב גם בדים, אריחים, קרמיקה, רהיטים ועבודות מתכת. הסגנון שלו שילב פשטות עם תחכום. הטפטים והטקסטיל שלו, הכוללים צורות מסוגננות של ציפורים וצמחים בקווי מתאר מודגשים עם צבעים שטוחים, היו בשימוש נרחב.

הגותו של מוריס השפיעה על ההפצה של ג. ק. צ'סטרטון והילייר בלוק .

ממוזער|שמאל|Coleton Fishacre עוצב בשנת 1925 כבית נופש בקינגסוור, דבון, אנגליה, במסורת האמנויות והאומנות.
עד סוף המאה התשע-עשרה, האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות השפיעו על אדריכלות, ציור, פיסול, גרפיקה, איור, יצירת ספרים וצילום, עיצוב ביתי ואמנויות דקורטיביות, כולל רהיטים ועבודות עץ, ויטראז', עבודת עור, יצירת תחרה, רקמה, ייצור ואריגה של שטיחים, תכשיטים ומתכת, אמייל וקרמיקה. עד 1910, הייתה אופנה ל"אמנויות ואומנויות" ולכל הדברים שנעשו בעבודת יד. תופעה של ריבוי של עבודות יד חובבות באיכות משתנה ושל חקיינים חסרי כישורים, גרמו לציבור להתייחס לאמנויות ואומנויות כ"דבר פחות, במקום נעלה, כשיר ומתאים למטרה מפריט רגיל בייצור המוני."

אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות קיימה אחת עשרה תערוכות בין השנים 1888 ו-1916. עם פרוץ המלחמה ב-1914 החלה לדעוך והגיעה למשבר. התערוכה של 1912 הייתה כישלון כלכלי. בזמן שמעצבים ביבשת אירופה ביצעו חידושים בעיצוב ובריתות עם התעשייה באמצעות יוזמות כמו ורקבונד (Deutsche Werkbund) ויוזמות חדשות ננקטו בבריטניה על ידי סדנאות אומגה  ואיגוד עיצוב בתעשיות, אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות, נסוגה ממסחר ומשיתוף פעולה עם יצרנים לעבודת יד טהרנית ומה שטניה הרוד מתארת כ"דה-קומדיטיזציה" דחייתה את המסחר נתפסה כנקודת מפנה. ניקולאוס פבזנר בספרו "חלוצי העיצוב המודרני" (Pioneers of Modern Design) מציג את תנועת האמנויות והאומנויות כרדיקלית בעיצוב שהשפיעה על התנועה המודרנית, אך לא הצליחה לשנותה, ולבסוף הוחלפה על ידה.

השפעות מאוחרות
האמן והקדר הבריטי, ברנרד ליץ' , הביא לאנגליה רעיונות רבים שפיתח ביפן יחד עם המבקר החברתי יאנאגי סוטסו  לגבי הערך המוסרי והחברתי של מלאכות פשוטות; שניהם היו קוראים נלהבים של ראסקין. ליץ' היה פעיל תעמולה לרעיונות אלה, אשר תפסו את העוסקים במלאכות בשנים שבין המלחמות, והוא פרש אותם בספר "ספר פוטר" שיצא לאור ב-1940, אשר גינה את החברה התעשייתית במונחים חריפים כמו אלו של ראסקין ומוריס. כך הונצחה פילוסופיית האמנויות והאומנויות בקרב פועלי מלאכה בריטיים בשנות ה-50 וה-60, זמן רב לאחר היעלמותה של התנועה ובשפל של המודרניזם. רהיטי שירות  הבריטיים של שנות ה-40 נגזרו אף הם מעקרונות האמנויות והאומנויות. אחד היזמים העיקריים שלה, גורדון ראסל , יושב ראש הפאנל לעיצוב רהיטי שירות, היה חדור רעיונות לאמנויות ואומנויות. הוא ייצר רהיטים בקוסטוולד הילס (Cotswold Hills), אזור של ייצור רהיטים בסגנון התנועה מאז אשבי, והוא היה חבר באגודת התערוכות של אמנויות ואומנויות. הביוגרפית של ויליאם מוריס, פיונה מקרתרתי , זיהתה את פילוסופיית האמנויות והאומנויות שמאחורי פסטיבל בריטניה (1951), עבודתו של המעצב טרנס קונראן  (נולד 1931) וייסוד מועצת האמנות  הבריטית בשנות ה-70.

אדריכלות
רבים ממנהיגי תנועת האמנויות והאומנויות הוכשרו כאדריכלים (למשל ויליאם מוריס, א.ה. מקמורדו, סי. ר. אשבי, ו.ר. לטהבי) והייתה לתנועה השפעה גלויה ומתמשכת על הבנייה.

הבית האדום , בבקסליהית' , לונדון, שתוכנן עבור מוריס בשנת 1859 על ידי האדריכל פיליפ וב , מדגים את סגנון האמנויות והאומנויות המוקדם, עם צורות מוצקות בפרופורציות טובות שלו, מרפסות רחבות, גג תלול, חלונות בעלי קשתות מחודדות, קמינים לבנים ואביזרים מעץ. וב דחה את הסגנון הקלאסי ותחייה של סגנונות היסטוריים אחרים המבוססים על מבנים מפוארים, וביסס את עיצובו על אדריכלות עממית בריטית, המבטאת את הטקסטורה של חומרים זמינים, כגון אבן ואריחים, עם הרכב בניין א-סימטרי וציורי.

בפרבר של לונדון, בדפורד פארק , שנבנה בעיקר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, קיימים כ-360 בתים בסגנון האמנויות והאומנויות והתפרסם בעבר בזכות תושביו שדגלו בסגנון התנועה האסתטית. מספר בתים ופרברים  נבנו בסגנון האמנויות והאומנויות, לדוגמה, ויטלי וילג' , סארי, שנבנה בין 1914 ל-1917, עם יותר מ-280 מבנים, ו-Dyers Almshouses , סאסקס, שנבנו בין 1939 ל-1971. Letchworth עיר גנים , הגן הראשון בעיר, נוצר בהשראת האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות. הבתים הראשונים עוצבו על ידי בארי פרקר  וריימונד אונווין  בסגנון עממי שזכה לפופולריות של התנועה והעיירה הפכה להיות מזוהה עם רוח גבית וחיים פשוטים. הסדנה לייצור סנדלים שהקים אדוארד קרפנטר  עברה מיורקשייר ללצ'וורת' גארדן סיטי וג'ורג' אורוול על "כל שותה מיצי פירות, נודיסט, חובש סנדלים, סקס מניאק, קוויקר, 'טבע קיור' קוואק, פציפיסט, ופמיניסט באנגליה" הלך לוועידה סוציאליסטית בלצ'וורת' והפך למפורסם.

עיצוב גנים
גרטרוד ג'קיל יישמה את עקרונות תנועת האמנויות ואומנויות בעיצוב גינות. היא עבדה עם האדריכל האנגלי, סר אדווין לאצ'נס , שלמען הפרויקטים שלו היא יצרה נופים רבים, ועיצבה את ביתה מאנסטיד ווד , ליד Godalming בסארי. ג'קיל יצרה את הגנים עבור Bishopsbarns, ביתו של האדריכל וולטר ברירלי , אוהד של תנועת האמנויות והאומנויות ביורק, מ"הלוטיאנים של הצפון". הגן בפרויקט הגמר של ברירלי, גודארדס  ביורק, היה פרי עבודתו של ג'ורג' דיליסטון, גנן שעבד עם לאצ'נס וג'קיל בטירת דרוגו . הגן בגודארדס שילב מספר מאפיינים ששיקפו את סגנון האמנויות והאומנויות של הבית, כגון שימוש בגדר חיה ובגבולות עשביים כדי לחלק את הגן לסדרה של חדרים חיצוניים. גן בולט נוסף של הסגנון הוא Hidcote Manor Garden  שתוכנן על ידי לורנס ג׳ונסטון  שגם הוא פרוש בסדרה של חדרים חיצוניים ושם, כמו גודארדס, הגינון הופך פחות רשמי ככל שמתרחקים מהבית. דוגמאות נוספות לגני הסגנון כוללות את גני הסטרקומב , גני אחוזת לייטס קארי  והגנים של מספר מהדוגמאות האדריכליות של מבני האמנויות והאומנויות.

חינוך לאמנות
רעיונותיו של מוריס אומצו על ידי תנועת החינוך החדש  בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ושילבו בתוכם הוראת מלאכת יד בבתי ספר באבוטשולמה (1889) ובדילס  (1892), והשפעתם צוינה בניסויים החברתיים של דארטינגטון הול  במהלך אמצע המאה ה-20.

אנשי אמנויות ואומנויות בבריטניה מתחו ביקורת על המערכת הממשלתית של חינוך לאמנות שהתבססה על עיצוב בצורה מופשטת עם מעט הוראה של עבודת מלאכה מעשית. חוסר הכשרה זה במלאכה עורר דאגה גם בחוגים תעשייתיים ורשמיים, ובשנת 1884 המליצה ועדה מלכותית (שקיבלה את עצתו של ויליאם מוריס) שחינוך לאמנות צריך לשים לב יותר להתאמת העיצוב לחומר שבו הוא נעשה. בית הספר הראשון שעשה את השינוי הזה היה בית הספר לאמנויות ואומנויות בברמינגהם , ש"הוביל את הדרך בהכנסת עיצוב מעשי להוראת אמנות ועיצוב באופן ארצי (עבודה בחומר שעבורו נועד העיצוב ולא בעיצוב על נייר). בדו"ח הבוחן החיצוני שלו משנת 1889, שיבח וולטר קריין את בית הספר לאמנות בברמינגהם בכך שהוא 'שקול בעיצוב ביחס לחומרים ושימוש'." בהנחיית אדוארד טיילור, המנהל שלו מ-1877 עד 1903, ובעזרתם של הנרי פיין וג'וזף סאות'הול , הפך בית הספר של בירמינגהם למרכז מוביל לאמנויות ואומנויות.

ממוזער|שמאל|ג'ורג' פרמפטון כרטיס עונתי לתערוכת אגודת האמנויות והאומנויות של 1890.
בתי ספר נוספים ברשויות המקומיות החלו להכניס גם הוראה מעשית יותר של מלאכת יד, ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 הופצו אידיאלים לאמנויות ומלאכות על ידי חברי גילדת פועלי האמנות בבתי ספר לאמנות ברחבי אנגליה. חברי הגילדה החזיקו בתפקידים משפיעים: וולטר קריין היה מנהל בית הספר לאמנות של מנצ'סטר  ולאחר מכן הקולג' המלכותי לאמנות; פ.מ. סימפסון, רוברט אנינג בל וסי ג'יי אלן היו בהתאמה פרופסור לאדריכלות, מדריך לציור ועיצוב ומדריכים לפיסול בבית הספר לאמנות של ליברפול ; רוברט קטרסון-סמית', מנהל בית הספר לאמנות בבירמינגהם בשנים 1902 עד 1920, היה גם חבר ב-AWG; ויליאם לת'אבי  וג'ורג' פרמפטון היו מפקחים ויועצים של משרד החינוך במועצת מחוז לונדון (LCC), וב-1896, בעיקר כתוצאה מעבודתם, הקים ה-LCC את בית הספר המרכזי לאמנויות ואומנויות  והפך אותם למנהלים באופן משותף. עד להיווצרות הבאוהאוס בגרמניה, בית הספר המרכזי נחשב לבית הספר לאמנות המתקדם ביותר באירופה. זמן קצר לאחר הקמתו, בית הספר לאמנויות ואומנויות קמברוול  הוקם על בסיס והשראת תנועת האמנויות והאומנויות על ידי מועצת הרובע המקומית.

כראש המכללה המלכותית לאמנות ב-1898, קריין ניסה לקדם בה רפורמה בקווים מעשיים יותר, אך התפטר לאחר שנה, מובס על ידי הבירוקרטיה של מועצת החינוך, אשר מינתה אז את אוגוסטוס ספנסר ליישם את תוכניתו. ספנסר מינה את לת'אבי לעמוד בראש בית הספר לעיצוב שלו וכמה מחברי גילדת עובדי האמנות כמורים. עשר שנים לאחר הרפורמה, ועדת חקירה בחנה את ה-RCA ומצאה שהיא עדיין לא הכשירה סטודנטים לתעשייה. בדיון שלאחר פרסום דו"ח הוועדה, פרסם צ'ארלס רוברט אשבי חיבור ביקורתי ביותר, האם עלינו להפסיק ללמד אמנות, בו קרא לפרק לחלוטין את מערכת החינוך לאמנות וללמוד את המלאכות במדינה - במקום סדנאות מסובסדות. לואיס פורמן דיי , דמות חשובה בתנועת האמנויות והאומנויות, נקט דעה אחרת בדוח הנגד שלו לוועדת החקירה, וטען לדגש רב יותר על עקרונות העיצוב כנגד האורתודוקסיה הגוברת של הוראת עיצוב על ידי עבודה ישירה עם חומרים. אף על פי כן, אתוס האמנויות והאומנויות פשט ביסודיות בבתי הספר הבריטיים לאמנות ונמשך, לדעת ההיסטוריון של החינוך לאמנות, סטיוארט מקדונלד, עד לאחר מלחמת העולם השנייה.

גלריה לאמנויות דקורטיביות

ביבליוגרפיה
 Ayers, Dianne (2002). American Arts and Crafts Textiles. New York: Harry N. Abrams. .
 Blakesley, Rosalind P. The arts and crafts movement (Phaidon, 2006).
 Boris, Eileen (1986). Art and Labor. Philadelphia: Temple University Press. .
 Carruthers, Annette. The Arts and Crafts Movement in Scotland: A History (2013) online review
 Cathers, David M. (1981). Furniture of the American Arts and Crafts Movement. The New American Library, Inc. .
 Cathers, David M. (2014). So Various Are The Forms It Assumes: American Arts & Crafts Furniture from the Two Red Roses Foundation. Marquand Books. .
 Cathers, David M. (20 February 2017). These Humbler Metals: Arts and Crafts Metalwork from the Two Red Roses Foundation Collection. Marquand Books. .
 Cormack, Peter. Arts & crafts stained glass (Yale UP, 2015).
 Cumming, Elizabeth; Kaplan, Wendy (1991). Arts & Crafts Movement. London: Thames & Hudson. .
 Cumming, Elizabeth (2006). Hand, Heart and Soul: The Arts and Crafts Movement in Scotland. Birlinn. .
 Danahay, Martin. "Arts and Crafts as a Transatlantic Movement: CR Ashbee in the United States, 1896–1915." Journal of Victorian Culture 20.1 (2015): 65–86.
 Greensted, Mary. The arts and crafts movement in Britain (Shire, 2010).
 Johnson, Bruce (2012). Arts & Crafts Shopmarks. Fletcher, NC: Knock On Wood Publications. .
 Kaplan, Wendy (1987). The Art that Is Life: The Arts & Crafts Movement in America 1875-1920. New York: Little, Brown and Company.
 Kreisman, Lawrence, and Glenn Mason. The Arts & Craft Movement in the Pacific Northwest (Timber Press, 2007).
 Krugh, Michele. "Joy in labour: The politicization of craft from the arts and crafts movement to Etsy." Canadian Review of American Studies 44.2 (2014): 281–301. online
 Luckman, Susan. "Precarious labour then and now: The British arts and crafts movement and cultural work revisited." Theorizing Cultural Work (Routledge, 2014) pp. 33–43 online.
 MacCarthy, Fiona (2009). "Morris, William (1834–1896), designer, author, and visionary socialist". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/19322. (Subscription or UK public library membership required.)
 MacCarthy, Fiona (1994). William Morris. Faber and Faber. .
 Mascia-Lees, Frances E. "American Beauty: The Middle Class Arts and Crafts Revival in the United States." in Critical Craft (Routledge, 2020) pp. 57–77.
 Meister, Maureen. Arts and Crafts Architecture: History and Heritage in New England (UP of New England, 2014).
 Naylor, Gillian (1971). The Arts and Crafts Movement: a study of its sources, ideals and influence on design theory. London: Studio Vista. .
 Parry, Linda (2005). Textiles of the Arts and Crafts Movement. London: Thames and Hudson. .
 Penick, Monica, Christopher Long, and Harry Ransom Center, eds. The rise of everyday design: The arts and crafts movement in Britain and America (Yale UP, 2019).
 Richardson, Margaret. Architects of the arts and crafts movement (1983)
 Tankard, Judith B. Gardens of the Arts and Crafts Movement (Timber Press, 2018)
 Teehan, Virginia; Heckett, Elizabeth (2005). The Honan Chapel: A Golden Vision. Cork: Cork University Press. .
 Thomas, Zoë. "Between Art and Commerce: Women, Business Ownership, and the Arts and Crafts Movement." Past & Present 247.1 (2020): 151–196. online
 Triggs, Oscar Lovell. The arts & crafts movement (Parkstone International, 2014).
 Wildman, Stephen (1998). Edward Burne-Jones, Victorian artist-dreamer. New York: Metropolitan Museum of Art. . Retrieved 26 December 2013.
קישורים חיצוניים


 Fiona MacCarthy, "The old romantics", The Guardian, Saturday 5 March 2005 01.25 GMT
 Furniture makers of America and Canada during the Arts & Crafts Movement
 The first public museum exclusively dedicated to the American Arts & Crafts movement
 Catalog lists with images of the major American Arts & Crafts furniture makers Archived 2017-06-21 at the Wayback Machine

הערות שוליים

קטגוריה:אסכולות באמנות
קטגוריה:סגנונות באדריכלות
קטגוריה:קישוט
קטגוריה:יצירות אמנות מודרניסטיות