נשר מפעלי מלט ישראליים

שמאל|ממוזער|250px|בית חרושת נשר בשנותיו הראשונות. מימין הכבשנים הראשונים. הכביש בחזית הוא כביש חיפה יגור
ממוזער|שמאל|180px|סמליל ישן של החברה
נשר מלט ישראלי היא חברה ישראלית לייצור מלט וצמנט פורטלנד. נשר היא החברה הגדולה ביותר בישראל המייצרת מלט, והיוותה מונופול מוכרז בענף עד לשנת 2020.

החברה נשלטת על ידי לן בלווטניק, דרך כלל תעשיות. בעבר החזיקה כלל תעשיות ב-75% מנשר ו-25% הנוספים הוחזק בידי התאגיד האירי CRH plc. בשנת 2015 נמכרו מניות החברה האירית לכלל, המחזיקה עתה את מלוא הון המניות של נשר.

 מקור השם 
המקור לשם "נשר" אינו ודאי. ההשערה הנפוצה היא שהמפעל נקרא על שם העוף נשר שחי באזור, אבל תפוצת עוף זה בארץ ישראל לא כוללת את אזור הר הכרמל.

השערה אחרת היא שלמייסד המפעל מיכאל פולק היה קשר עם מפעל מלט בגרמניה ששמו כלל את השם נשר בגרמנית, Geier; וכאשר נשאל פולק מה יהיה שם המפעל שהוקם בארץ ישראל, בחר בתרגום השם לעברית.

היסטוריה
הקמת בית החרושת למלט
את הרעיון להקמת מפעל למלט ליד חיפה יזמו האחים גדליהו וילבושביץ, משה וילבושביץ ונחום וילבוש (וילבושביץ) בשנת 1911. באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא מאירופה. הם איתרו מרבצי אבן גיר מתאימים לייצור מלט בכרמל, ליד הכפר הערבי יעג'ור, ושלחו דגימת מהאבן לבדיקה במעבדות תאגיד קרופ בגרמניה, שאישר שאיכות הגיר מתאימה לייצור מלט מסוג צמנט פורטלנד. האתר גם היה מתאים בגלל הקרבה לנמל חיפה, ומסילת רכבת העמק (אז שלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית), אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקפיא את המשך פיתוח הפרויקט.

לאחר המלחמה המשיך את היוזמה נחום וילבוש, יחד עם המהנדס בוריס גולדברג. בוריס גולדברג נפטר בשנת 1922 (בעקבות פציעתו במאורעות 1921) ואת המיזם החל להוביל התעשיין מיכאל פולק, שגייס קבוצה של משקיעים יהודים מצרפת ואנגליה. בשנת 1922 נרשמה בלונדון החברה בשם "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ", עם הון התחלתי של 250 אלף ליש"ט. בנובמבר 1922 רכשה החברה עבור המפעל 3,000 דונם מאדמות מפרץ חיפה, באמצעות חברת הכשרת היישוב (כחלק מרכישה גדולה יותר של אדמות משפחת סורסוק). העבודות להקמת המפעל החלו בסוף 1923, והן כללו בין השאר: את ייבוש הביצות באזור, סלילת שלוחה של מסילת רכבת למפעל והקמת תחנת הרכבת נשר, סלילה של כביש המחבר את האזור עם כביש חיפה-נצרת, בניית בניני משרדים ועוד; והמפעל החל לייצר בנובמבר 1925.

מיכאל פולק שימש יושב הראש החברה עד 1945, אז רכשו החברות "סולל בונה" ו"החברה המרכזית למסחר ולהשקעות" של ישראל טייבר את השליטה בה. הרכישה בוצעה ביד חברה חדשה שהוקמה באותה עת - "מפעלי מלט פורטלנד הא"י בע"מ", כאשר החברה המקורית (שבאותה עת הייתה בשליטת חברת פיק"א) פורקה.

תפוקתו של המפעל עם הקמתו הייתה 30,000 טון בשנה, היא גדלה ל-100,000 טון ב-1938 ול-330,000 ב-1947. חלק גדול מהתוצרת שלו בשנים הראשונות נשלחה באמצעות הרכבת המנדטורית, משלוחת הרכבת בחצר המפעל.
המשך פעילות החברה
בעקבות ביקוש גדול למלט שנוצר בעקבות גלי העלייה הגדולים של שנות ה-50 הקימה החברה את מפעל נשר רמלה. בשנת 1955 הגיע היקף הייצור של נשר לכ-563 אלף טון בשנה. בשנת 1954 ייצאה החברה כ-135 אלף טון מלט, 80% לטורקיה. בשנת 1960 רכשה הממשלה מניות בכורה בנשר. מניות חברת נשר הוחזקו בעיקרן על ידי החברה המרכזית וכור. בשנת 1964 נמכרו מעט מניות של החברה לכלל ואמפל. בשנת 1972 רכשה כלל את החברה המרכזית וכך הגיעה לבעלות על כמחצית המניות של נשר.

בשנת 1969 רכשה החברה את מפעל המלט 'שמשון' אשר בהר טוב, ליד בית שמש, אשר הגיע להליך פירוק. חברת נשר שדרגה את המפעל והביאה אותו לכושר יצור מלא. באפריל 2015, במסגרת הסדר בין נשר לרשות ההגבלים העסקיים, ומשרדי האוצר והכלכלה מכרה נשר את מפעל הר טוב למשפחת וייל וחברת שמשון. המפעל בהר-טוב נסגר בתחילת 2023 עקב חוסר כדאיות כלכלית.

מפעל נשר ברמלה שודרג בשנים 1992–1999 במטרה להפחית את זיהום האוויר שהוא יוצר, הוקמו 2 כבשנים המייצרים קלינקר בתהליך יבש, אלו החליפו את שלושת הכבשנים הישנים אשר ייצרו קלינקר בתהליך רטוב. על השיפור בטיפול שלו בנושאי איכות הסביבה אף זכה בפרסים.

בתחילת המאה ה-21 כ-25% מסך מכירותיה של "נשר" היו לשטחי הרשות הפלסטינית ובפברואר 2005 הודיעה החברה כי תקים מפעל מלט בעזה בשותפות עם הרשות.

בספטמבר 2020 הודיעה הממונה על התחרות על ביטול מעמדו של מפעל המלט נשר כ"מונופול" לאחר שנתח השוק של המפעל ירד מ-90% ל-50%.

חברת "נשר" ומחיר המלט בישראל
בתקופת המנדט וראשית המדינה
כבר מאז הקמתה עלו טענות שהחברה גובה מחיר גבוה עבור המלט שהיא מייצרת, לעומת מלט מיובא; אך מצד שני זכתה לתמיכה על כך שהיא היא מעסיקה מאות עובדים ומספקת פרנסה ליישוב. ובאותן השנים נאלצה להתמודד מול יבואנים שפעלו ללא הגבלה. החברה נהנתה מהביקוש הרב למלט בארץ ישראל, הגדילה את התפוקה ויכלה למכור במחיר תחרותי, אך לא סיפקה את כל הביקוש. כאשר "החברה המרכזית למסחר ולהשקעות" רכשה את הבעלות היא החלה גם לעסוק בהפצה ושיווק ולשלוט בצורה יעילה יותר במחירו. בשנת 1949 נטען לראשונה שהיא ייצרה למעשה מונופול בתחום. במקביל הוטל לראשונה פיקוח על מחירי המלט בישראל והוטל עליו גם מס בלו וגם הביקוש עלה. עם זאת היא ייצרה את המלט במחיר תחרותי יחסית לשווקי העולם, ולאחר פתיחת המפעל השני ברמלה בשנות ה-50 היה לחברה עודף כושר ייצור לעומת הביקוש בישראל, והיא ייצאה חלק ניכר מהתוצרת לרחבי העולם, החל מאפריקה ועד ארצות הברית ודרום אמריקה. 

בעקבות המיתון בשנת 1966 עודף כושר ייצור המלט לעומת הביקוש בישראל הגיע לשיא (ביקוש של 750 אלף טון לעמות כושר ייצור של 1.3 מיליון טון בשנה), אך לאחר מלחמת ששת הימים עלה הביקוש בישראל ובשטחים, בין השאר בגלל עבודות ביטחוניות דוגמת ביצורי קו בר-לב, הורגש מחסור, ואף הוצע להקים מפעל מלט רביעי בישראל, במקביל עסקה "נשר" עצמה בייבוא מלט, אחר כך הותר ייבוא חופשי של מלט, והועלה המחיר המפוקח של המלט בישראל, במטרה להביא להגברת הייבוא (המחיר של מלט תוצרת "נשר" היה באותה עת זול מממלט מייבוא). ב-1978 מנכ"ל חברת "נשר" עצמו אף תמך בהורדת המכס על הייבוא, במקביל להפסקת הפיקוח על מחיר המלט והורדת הבלו וההטלים על הייצור של "נשר", במטרה לייצור שוק חופשי. ב-1985 שוב היה עודף כושר ייצור לעומת הביקוש, לאחר ש"נשר" הגדילה את כושר הייצור שלה ל-2.5 מיליון טון בשנה, והיה מיתון בענף הבנייה בישראל.
פתיחת השוק ליבוא
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות גל העלייה מברית המועצות והגדלת היקף הבנייה בעקבותיו, עלה הביקוש והחל ביבוא בהיקפים גדולים. ביולי 1991 הורד המכס על מלט מ-25% ל-5%. בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן הוחל בייבוא של מלט מ"חברת מפעלי המלט הירדנים" (Jordan Cement Factories Company), תחילה רק לשטחי הרשות הפלסטינית. אך בספטמבר 1997 אישר שר המסחר והתעשייה, נתן שרנסקי, יבוא מלט ירדני לישראל ללא הגבלה. בפברואר 1998 הכירה ישראל בתקן האיכות הירדני, וחודש אחר כך הותר למשאיות מלט מירדן לעבור את עם הסוחרה ישירות עד למרכז הפצה ביריחו. במקביל באותה עת רכש קונצרן חומרי הבנייה הצרפתי "לאפארג'", יצרן המלט הגדול בעולם, שליש ממניות חברת המלט הירדנית. בנוסף החזיק הקונצרן מפעלים רבים סמוך לישראל: שלושה במצרים, שבעה בטורקיה ושלושה ברומניה. חברת "לאפארג'" ייסדה בישראל שנה אחר כך את חברת "סי אנד אל (צמנט ישראל)", בשותפות עם חברת "כימוביל" הישראלית, והקימה מסוף ובו ציוד לפריקה ואחסון מלט בנמל אשדוד. בסוף 2001 צברה החברה נתח של של כ-30% מהשוק בישראל, יחד עם יבואן נוסף, ומחירי המלט בישראל ירדו.
הגבלת היבוא ופתיחת השוק שוב
בדצמבר 2001, בעקבות הצלחתה של חברת "לאפארג'" לתפוס נתח שוק משמעותי, התלוננה "נשר" למשרד התעשייה והמסחר כי היא מייבאת מלט לישראל במחירי היצף. לטענת "נשר" לאחר שהשוק המקומי יתמוטט, היא צפויה להעלות את מחיר המלט מחדש . חברת "לאפארג'" מצידה, הגישה תלונה לממונה על ההגבלים העסקיים שבמשרד התעשייה והמסחר, ולפיה "נשר" מענישה לקוחות הרוכשים מלט מיובא שלא דרכה וסירבה לספק להן מלט. בנוסף טענה כי יצוא המלט שלה מרומניה לישראל לא נעשה במחירי היצף וכי המחיר בישראל גבוה יותר מהמחיר ברומניה, וגם עתרה לבג"ץ.

באפריל 2002 הודיעה "לאפארג'" כי בשל המצב הביטחוני הפסיקה לייבא מלט מירדן לישראל. זמן קצר אחר כך הממונה על ההיצף במשרד התעשייה והמסחר סיים היום את חקירתו והציע מנגנון של קביעת "מחיר מטרה" מוסכם עם היבואנים. בשלב זה החליטה "לאפארג'" לצאת מהפעילות בישראל ונחתם הסכם  "מחיר מטרה" רק עם מספר יצרני מלט מטורקיה. ביולי 2003 הודיע כי לא יהיה היטל היצף על מלט מיובא, בעקבות לחץ של "נשר" להטיל אותו בנוסף לקביעת "מחיר מטרה". אולם בדצמבר 2003 החליט שר המסחר והתעשייה, אהוד אולמרט, להתחיל לגבות היטל על יבוא מלט לישראל. לאחר החלטה זו עלה נתח השוק של "נשר" לכ-90% מהשוק.

בעקבות דו"ח ועדת טרכטנברג, שהוקמה בעקבות מחאת האוהלים בקיץ 2011, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה בישראל, הומלץ בין השאר להגביר את התחרות בענף המלט. ביולי 2014 נחתם הסכם בין המדינה לנשר, שלפיו החברה תמכור למתחרה את מפעל הר טוב, ולא תיתן הנחות של יותר מ–4% ללקוחות גדולים בטענה, שהן פוגעות בתחרות ומייקרות את המלט ללקוחות קטנים ובינונים. בתמורה, תוכל לייבא ללא מגבלות את חומר הגלם קלינקר ויוצא מחיר המלט מפיקוח מחירים. בשנת 2016 הוקמה בנמל מספנות ישראל תשתית ליבוא, אחסון והפצה של צמנט (חומר הגלם למלט) והחברה החלה לייבוא אותו, בשותפות עם קבוצת "לאפארג'", ממפעל שלה ביוון. לצורך פעילות זו הוקמה חברת "סימנט איי.אס בע"מ", שהצליחה תוך שנים ספורות לתפוס נתח של כ-25% משוק המלט בישראל. באותה שנה גם ההחל שוב יבוא מלט מירדן. יחד עם כניסה וגידול בפעילות של יבואנים נוספים ירד חלקה של "נשר" בשוק.

השפעת המחיר על עלויות הבניה והדיור
במסמך ובו ניתוח שוק המלט בישראל שהוגש לוועדת הכלכלה בשנת 2008 נמצא שחברת נשר ניצלה לאורך שנים את מעמדה המונופוליסטי כדי  לגבות מחיר גבוה עבור המלט. מחירים אלו גרמו לייקור עלויות הבניה והדיור, וכן לפגיעה עקיפה, המתבטאת בתשלום מיסים גבוהים יותר בגין מימון תשתיות ממשלתיות, כגון כבישים, בניית מנהרות וגשרים וחפירת תעלות. לפי פרסום של הוועדה הבין משרדית לקידום התחרות בענף המלט (יוני 2013) מרכיב המלט מהווה רק 1.4% ממחיר דירה ממוצעת. ב-2001 טען מנכ"ל נשר כי לבניית דירה ששטחה 100 מ"ר נדרשים, לפי ההערכות כ-30 טונות מלט, שעלותם, כולל הובלה, נאמדת ב-1,800 דולר. מדובר, לפיכך, בנתח שולי יחסית ממחיר הדירה שנע בין 90 ל-130 אלף דולר, כלומר עד כ-2%, ולכן לפתיחת השוק ליבוא לא הייתה כמעט השפעה על הצרכן הסופי. גם לטענת התאחדות התעשיינים מחיר המלט לא משפיע כמעט על מחיר הדירות.

חברות שמתחרות בנשר - מספנות ישראל המייבאת מלט, ושפיר המייצרת מלט על בסיס חומרים שהיא מייבאת – פרסמו דוחו"ת מהם עולה כי מחירי המלט בישראל עלו ב־30% בין השנים 2021–2023. גם מחירי המלט שמוכרת נשר עלו בתקופה זו. אולם התמלוגים שנשר שילמה על השימוש במשאבי הטבע של ישראל לא עלו בשיעור דומה, ולמרות ששיעור התמלוגים עלה.

זיהום אוויר מפגע ריח ופגיעה בסביבה
במשך שנים נטען על ידי תושבי עזריה ויד רמב"ם, הסמוכים למפעל נשר רמלה, כי המפעל גרם לפגיעה סביבתית ולתחלואה נשימתית בשל זיהום האוויר הנפלט ממנו. בנוסף, מפעלי נשר הואשמו בפגיעה בלתי הפיכה בנוף כתוצאה מחציבה נרחבת.

בדיקות שערך המשרד להגנת הסביבה בשנת 2012 הצביעו על כך שרמת הפליטות של חלק מהחומרים המזהמים במפעל תואמת את התקנים האירופיים, ולעיתים אף נמוכה מהם. עם זאת, דוחות מדד ההשפעה הסביבתית (מפל"ס) מצביעים בעקביות על מפעל נשר רמלה כמפעל הפרטי המזהם ביותר בישראל לאורך שנים. בשנת 2021 הוערך הנזק הבריאותי והסביבתי שגרם המפעל בכ-860 מיליון ש"ח בשנה, כאשר רק תחנות הכוח המונעות בפחם נחשבות למזהמות יותר.

המפעל משתף פעולה עם חברת ורידיס וחירייה - איגוד ערים דן לתברואה במתקן ה-RDF שבאתר חירייה, שבו מופקת אנרגיה מפסולת. עם זאת, תפעול המתקן יוצר מטרדי ריח קשים באזור גוש דן, בשל טיפול לקוי בפסולת רטובה.

במאי 2022 דיווח משרד הבריאות בדיון בוועדת הפנים ואיכות הסביבה בכנסת על ממצאים אפידמיולוגיים שהראו עלייה בתחלואה בסרטן בערים רמלה ולוד, אך ציין כי לא ניתן לקבוע קשר חד-משמעי בין המפעל לבין התחלואה, בשל גורמים נוספים כמו שיעור גבוה של מעשנים וריכוזי אוכלוסייה.

המפעל מתמודד עם תקלות תפעוליות רבות. לדוגמה, ביולי-אוגוסט 2022 דווח על 26 תקלות, חלקן ללא דיווח כנדרש. באוגוסט 2022 קנס המשרד להגנת הסביבה את המפעל בשישה מיליון ש"ח בשל חריגות בפליטת מזהמים ליישובים סמוכים. במאי 2023 דווח על חשד למחיקת נתוני פליטת כספית ממערכות המידע של המפעל, אשר חרגו מהתקן. המפעל הכחיש את ההאשמות וטען כי מדובר באי-הבנה. בנובמבר 2024 דווח כי המפעל אינו מדווח על כל התקלות כנדרש, וכי המשרד להגנת הסביבה אינו מנטר את פעילותו באופן שוטף.

באוגוסט 2022 החברה נקנסה על ידי המשרד להגנת הסביבה בקנס של 6 מיליון ש"ח.
מפעלים בשליטת החברה
 מפעל נשר רמלה (ברמלה)
 מפעל נשר חיפה (בנשר) - בשנת 2020 יצור המלט במפעל הופסק לחלוטין. בשטח המפעל ובשטח מחצבת נשר הישנה גם יחד, מתוכננים להבנות כ-5000 יחידות דיור.
 נשר הר טוב - היה בבעלות החברה 46 שנים, משנת 1969 ועד שנת 2015. נסגר ב-2023.

גלריית תמונות

ראו גם
 מלט בישראל

לקריאה נוספת
 צ. אשל המלט ויוצריו: נשר ביובלו, מפעלי מלט פורטלנד ישראליים נשר, 1976
 אהרון קמינקר, השכונה בצל ארובות העשן - זכרונות על שכונת נשר, 1978
 המלט ויוצריו - הרעיון ומימושו, נשר מפעלי מלט ישראליים והוצאת יבנה, 2002

 קישורים חיצוניים 


היסטוריה של מפעל נשר, באתר החברה





 תמונות מאוסף נשר מפעלי מלט ישראליים, מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה

הערות שוליים

*
קטגוריה:כור תעשיות
קטגוריה:מונופולים בישראל
קטגוריה:נשר בתרבות
קטגוריה:כלל תעשיות