בודהיזם ביפן

הבודהיזם ביפן מורכב ממספר מסורות וכתות בודהיסטיות, רובן מזרם המהאיאנה. בניגוד למדינות בודהיסטיות אחרות, ביפן אין גוף מאוחד או שיטה שמחברת את הזרמים, ולכן הפערים בין הזרמים גדולים הן בפילוסופיה והן בארגון. הרבה מהזרמים ביפן מקיימים קשרים הדוקים יותר עם זרמים מחוץ ליפן, כמו מסורת הזן שמקורה במסורת הצ'אן הסינית, או מסורת השינגון השואבת ממקורות דומים לבודהיזם הטיבטי. בנוסף לזרמים הבודהיסטיים, ביפן קיימת דת עממית בשם שינבּוּטסוּ-שוּגוֹ, שמשלבת באופן סינקרטי בין הבודהיזם ואמונות שינטו מקומיות, ולעיתים מכונה "הסינקרטיזם היפני".

הבודהיזם התפשט על דרך המשי, ובתקופת אסוקה עבר מהודו ליפן דרך סין בתקופת אסוקה. הוא הגיע ליפן לפי מקורות שונים בשנת 467 או 552.  היה הקיסר הראשון לקבל את הבודהיזם, אך בנו, הנסיך שוֹטוֹקוּ טייצ'י , היה זה שהשריש אותו במדינה, תחת חסותה של הקיסרית סויקו . 

היסטוריה לפי תקופות
לאחר שהבודהיזם יובא מהודו לאסיה המרכזית ומשם לסין הוא הגיע בסופו של דבר גם ליפן עם פתיחת דרך המשי לסחר במאה השנייה לספירה. לפי הליאנג שו , בעת העתיקה, תושבי פוסאנג  לא הכירו את הבודהיזם, אך בשנת 485 לספירה, חמישה נזירים מקיפין (אזור קאבול בגנדהארה) נסעו בספינה אל המדינה הזו, ככל הנראה יפן. הם הפיצו את תורת הבודהיזם, כתבי קודש וציורים, ויעצו לאנשים לנטוש את ההיקשרות לחיים הגשמיים. בהתחלה הגיעו שישה זרמים סיניים, והתמקדו בנארה, אשר הפכה למרכז בודהיסטי חשוב. והוקמו בה מקדשים מפורסמים כמו טודאי-ג'י והוריו-ג'י. עם זאת, הבודהיזם התפשט גם לאזורים אחרים ביפן והשפיע על התרבות והחברה היפנית כולה. הנזירים, שהיו גם מלומדים, מתרגמים ומורים, שימשו כמתפללים עבור המשפחה הקיסרית.

הבודהיזם התפשט על ידי נזירים, ששילבו אלמנטים של טאואיזם ושאמאניים של שינטו.  

תקופת נארה
בתקופת שושלת סוי גדל הביקוש ביפן לכתבים בודהיסטיים (סוטרות), מה שהביאם לשלוח שליחים לסין בתקופת שושלת סוי. כתוצאה מכך, עלה מספר הנזירים והנזירות בודהיסטים, ונוצרו מבנים דתיים מסודרים בדומה למשרות של בישופים וארכיבישופים בנצרות. עד שנת 627 קמו ביפן 46 מקדשים בודהיטים, וכן שירתו 816 נזירים בודהיסטים ו-569 נזירות בודהיסטיות. באותה תקופה היו שישה זרמים ראשיים: ריטסו, ג'וג'יטסו, קושה, סאנרון, הוסו, קגון. אך אלה לא היו בלעדיים, ובמקדשים שונים נזירים התמחו בכמה זרמים בבת אחת. לכן אפשר לראות זרמים אלה כמעין "קבוצות לימוד" יותר מאשר זרמים נפרדים.

תקופת הייאן

בתקופה זו יובאו זרמים חדשים ליפן מסין והוצג הבודהיזם האזוטרי על ידי קוקאי (זרם שינגון) וסאיצ'ו (זרם טנדאי).

תקופות קמקורה ואשיקאגה עד לתקופה המודרנית

בתקופת קמקורה יובאו ליפן שני זרמים עם ההשפעה הגדולה ביותר על היפנים כיום. בודהיזם הארץ הטהורה וזן. שניהם אומצו במהירות על ידי האצולה והשפיעו על התרבות היפנית השפעה ניכרת. בתקופות אשיקאגה זרם הזן התפתח במידה ניכרת וזכה לתמיכה של הקיסר והשוגונים. אך כששושלת מייג'י חזרה ב-1868 היא סילקה את הבודהיזם מהמדינה והשיבה את השינטו למעמדו הקודם. הבודהיזם ביפן חווה ירידה במאה ה-21, במיוחד לאור סגירת מקדשים וירידת התמיכה הכלכלית בהם, בעיקר באזורים כפריים. יחד עם זאת, כ-70% מהיפנים מזדהים עם הבודהיזם באופן כלשהו, ורוב טקסי הלוויות נערכים על פי המסורת הבודהיסטית.  

זרמים 
ניתן למצוא ביפן ייצוג לרוב הזרמים והמסורות הנהוגות במזרח אסיה, כתוצאה מכך הבודהיסטים ביפן אינם מאוחדים בתפיסתם או באופן הפולחן, בניגוד לבודהיזם בסין או בקוריאה. אין ארגון-על שמאחד את הזרמים הבודהיסטים ביפן והם נוטים לעבוד באמצעות ארגונים ועמותות נפרדות לכל גוף. רוב הזרמים אינם ייחודיים ליפן, אלא יובאו מסין. חלקם, לדוגמה השינגון, נזנחו בארץ מוצאם אך המשיכו להתקיים ביפן.

 בודהיזם הארץ הטהורה 

בתקופת הייאן, חדר ליפן בודהיזם הארץ הטהורה דרך סין, שהציע גאולה מהירה שתביא עמה האמונה בבודהה אמיטאבהה הקרוי ביפן אמידה, זרם זה על תת-זרמיו קיים עד היום. בודהיזם הארץ הטהורה נקרא גם בכינוי הגנאי "אמידיזם". בודהיזם הארץ הטהורה יובא ליפן מסין שבתורה יבאה אותו מהודו. זרם זה מאופיין בפולחן דתי לבודהיסטווה אמידה, וכולל תפילות, אמירה פולחנית של שמו, שינון מנטרות ומנחות, על מנת להיכנס בשערי הארץ הטהורה לאחר המוות. מכיוון שאמירת שמו נחשבת סגולה לכניסה לארץ הטהורה, נהוג להשתמש בשמו כברכה לשלום.ממוזער|גן זן יבש במקדש ריואן-ג'י ביפן.ממוזער|פסלון דארומה, המייצג את בודהידרמה בתרבות היפנית.
 זן 

מקור השם זן (קאנג'י: 禪) הוא במושג דהיאנה בסנסקריט (ध्यान) המבוטאת ג'האנה בפאלי וצ'אן בסינית (פין-יין: Chán). בהקשרו הבודהיסטי המושג מתאר המיומנות המדיטטיבית להימנע מתגובה אוטומטית לגירויים ולראות מבעד לרגשות הרסניים, כמו חרדה, קנאה, חמדנות ותשוקה. מסורת זו דוגלת במדיטציה בתור הכלי המרכזי, אם כי לא הבלעדי, להגעה להתעורררות לה הם קוראים . הזן החל בסין, וחסידי האסכולה מייחסים את הקמתה לנזיר בודהיסטי בשם בודהידהרמה, המכונה ביפן דארוּמה (קאטאקאנה: ダルマ), שהביא מדריכי ג'האנה מהודו לסין. שם האסכולה אימצה מושגים ודרכי חשיבה דאואיסטיות, וגם השפיעה על הכתיבה הדאואיסטית רבות. ביפן הזן התפצל למספר זרמי משנה, המרכזיים בהם הם סוֹטוֹ  (קאנג'י: 曹洞, רומאג'י: Sōtō) - זרם ששם דגש על תרגול מדיטטיבי סטנדרטי, ורינזאי  (קאנג'י: 臨済, רומאג'י: Rinzai) המבוסס על תרגול מדיטציה עם קואן.

פסלונים ובובות של דארומה נפוצים ביפן יותר מפסלי כל בודהה אחרת, אם כי התייר המערבי לא יזהה אותם כפסלי בודהה.

 ניצ'ירן 

במקביל לביסוס הזן ביפן התפתח זרם בודהיסטי מקומי (ובין הזרמים היחידים שמקורם באיים היפנים) שהתבססה על כתביו של הנזיר ניצ'רן , וממנו יצאה בעת החדשה התנועה דתית חדשה המכונה  (יפנית: 創価学会, מילולית: קבוצת למידה ליצירת ערך), אחת התנועות הדתיות היפניות הנפוצות ביותר ביפן ומחוצה לה.

המאפיין המרכזי בתורה של ניצ'ירן הוא היחס ל כביטוי הגבוה ביותר לכתיבה בודהיסטית, לפיה לכל היצורים התבוניים יש באופן אנהרנטי "טבע-בודהה" ולכן שיכולים להגיע לנירוואנה בגלגול הנוכחי. בנוסף ניצ'ירן טען כי סוטרה זו היא המקור המיהמן היחיד שעליו ניתן להתבסס, וכי סוטרות אחרות הן חלקיות או שגויות. בנוסף ניצ'ירן ביקר את שאר הזרמים הבודהיסטים שהתקיימו ביפן בתקופתו, ובפרט אלו שכללו מיסטיקה בודהיסטית, למשל טנדאי (הזרם בו התחיל את דרכו כנזיר), על כך שנטשו את בלעדיותה של סוטרת הלוטוס. כמו כן הוא קיים מנהג של מיסיונריות (שנמשכת עד היום אצל חלק ממאמיניו, בפרט סוקה גאקאי). מאמיניו של ניצ'ירן חלוקים בעניין מעמדו הרוחני, חלקם מחשיבים אותו בן תמותה קדוש, חלק "בודהיסטווה של האדמה" (שליחיו ותלמידיו הישירים של גאוטמה הבודהה על חזרתם העתידית מסופר בסוטרת הלוטוס), או אף בודהה מקורי, תואר השמור לאלו שחידשו את התורה הבודהיסטית לאחר שזו נשכחה או שמשמעותה נשחקה (המפורסם שבהם הוא גאוטמה). 
ממוזער|מנדלה המשמשת את זרם השינגון. במרכזה הבודהה טאיזוֹ-קאי

 שינגון 
השינגון הוא זרם מיסטי של הבודהיזם מזרם הוג'ריאנה. הזרם יובא ליפן על ידי נזיר בשם קוּקאי (空海) אשר נשלח לסין בשנת 804 על ידי הקיסר, קוקאי, אימץ את אסכולת הזֶ'נְיאן הסינית, וזו ננטשה בינתיים בסין בעקבות רצף של איחודים ופירוקים, אך המשיכה להתקיים ביפן.

מקור השם "שינגון" הוא קריאה יפנית של הסימניות הסיניות 真言 (בפין-יין: zhēnyán) שמשמעותם "מילים אמיתיות". מושג זה הוא תרגום של המילה בסנסקריט מנטרה. קוקאי אמנם הביא מסין את המנטרות והמנדלות, אך בגרסה שלו מהאווירוקאנה בודהה הוא סמל אוניברסלי של שורש העולם והבודהות. קוקאי, כמו רוב ההוגים מזרם הווג'ריאנה, טען שהשיטות המיסטיות שהביא ופיתח מסוגלות להביא אדם להארה במחזור חיים אחד, זאת בניגוד לזרמים אחרים בבודהיזם שטוענים שיש לעבור מספר גלגולי חיים כדי להגיע להארה. השינגון שופע בטקסיות והתרגולים עצמם מכילים אספקטים סמליים ומיסטיים רבים, ביניהם מודרות (סימני ידיים מיסטיים), שירת מנטרות ומדיטציה (בעיקר ויזואליזציה). כמו כן לשינגון יש פנתיאון של בודהות ובודהיסטוות, מלכי חוכמה שמימיים, פטריארכים וכו'. במובנים רבים, השינגון העשיר בטקסים ומסורות מיסטיות והזן המינימליסטי המדגיש את החוויה האישית על פני המסורת מייצגים הפכים בתרבות היפנית.

 טנדאי 
טנדאי הוא שמו היפני של זרם מיסטי שהובא מסין (בסינית: 天台; פין-יין: Tiāntāi; בתעתיק לעברית: טיאַן-טאי, על שם הר טיאן-טאי שבסין). זרם הטנדאי הובא ליפן פעמיים, פעם אחת על ידי הנזיר הסיני גנג'ין (ולא צלח) ופעם שנייה על ידי סאיצ'ו. זרם זה השפיע רבות על הבודהיזם ביפן ובסין והרבה דמויות בודהיסטיות חשובות ביפן החלו את דרכן במנזרי טנדאי (למשל, ניצ'ירן). בדומה לרוב זרמי המהאיאנה, אך אף יותר, אסכולה זו מושפעת רבות מהגותו של נגרג'ונה וחסידיה אף מסמנים אותו בתור הפטריארך הראשון של הזרם. בנוסף לכתביו של נגרג'ונה, היא מתייחסת לסוטרת הלוטוס בתור טקסט מכונן של המסורת, ולכן לעיתים נקראת "אסכולת פרח הדהרמה".

הטיאן-טאי כזרם נפרד ומוגדר יוסד על ידי מאסטר במדיטציה בשם , לטענת מאמיניה כדי לחבר ולסנטז ניגודים בכל הזרמים הבודהיסטים שהובאו לסין. חוקרים מנסחים זאת כניסיון הראשון המלא לבצע שכתוב סיני להגות ומיתולוגיה הודית, ולכן אסכולה זו נחשבת לאסכולה הסינית הראשונה. בנוסף טנדאי הוא זרם מאוד גמיש שמאפשר לאמץ לתוכו תרבויות שונות ודוקטרינות שונות. משום כך הוא השתלב יפה עם דת השינטו והאסתטיקה היפנית. מסיבה זו הזרם אימץ לחיקו פרקטיקות שאולות מזרמים אחרים, למשל הארץ הטהורה, זן, וטנטרה. בדומה לזרמי מהאיאנה רבים, וספציפית כאלו המבוססים על סוטרת הלוטוס, גם בטנדאי מאמינים שטבע-הבודהה טבוע בכל היצורים החיים, והעבודה הרוחנית היא לחשוף אותו באמצעים שונים, למשל מדיטציה, אתיקה, מיסטיקה טנטרית ושוגנדו.
ממוזער|הדרך העולה לאוֹמינֵסאן-ג'י, אתר מרכזי לתרגול שוגנדו.

 שוגנדו 
השוּגֵנְדוֹ (קאנג'י: 修験道, רומאג'י: Shugendō; מילולית: "דרך המבחן והתרגול") אינו זרם בודהיסטי מוגדר, אלא צורת תרגול לא מאורגנת ששורשיה במאה ה-7. תרגול השוגנדו משלב את פולחן הטבע השינטואיסטי עם פולחנים עממיים שונים ובודהיזם מיסטי. התרגול כולל תקופות של סיגוף בהרים שמטרתו להתקרב לטבע ולחוות אותו "כפי שהוא" (ראיית הדברים "כפי שהם" היא יעד בתרגולים בודהיסטים רבים, בין השאר ויפאסנה). לפי תפישת השוגנדו תרגולים אלו לא רק מקרבים להארה קולקטיבית של כל היצורים החיים, אלא גם מצילים מגורל רע. בעבר, מתרגלי השוגנדו המכונים יאמאבּוּשי (קאנג'י: 山伏, מילולית: "שוכן הרים") היו ידועים כלוחמי גרילה מוכשרים שהסתמכו על ההיכרות האינטימית שלהם עם ההרים, ונחשבים אחד מאבי-הטיפוס של מיתוס הנינג'ה. כיום, מתרגלי שוגנדו מתארגנים לרוב דרך מקדשי טנדאי או שינגון באתרים הנחשבים מקודשים.

 זרמים בעבר 

 ריטסו 
זרם הריטסו (בהודית: וינאיה) הומצא בסין על ידי דוסן (דאו-שואן בסינית) ב-650 לספירה ויובא ליפן לראשונה על ידי גנג'ין ב-753 לספירה. בית ספר זה שם דגש על חוקי הנזירים (ע"ע וינאיה) שהותוו על ידי הטריפיטקה עם דגש על גרסת הוינאיה של הדהרמהגופטה ("שיבונריטסו" ביפנית).

 ג'וג'יטסו 
זרם הג'וֹג'יטסו או תַּתְוַסִּידְהִי  הגיע מהודו לאחר שהתפצל מזרם הסאוטראנטיקה, שבתורו התפצל מזרם הניקאיה. מה שמייחד אוו הוא דחיית האבידהרמה, בטענה שאין הוא קשור לבודהה. משמעו של השם הוא "הסוף לסוטרות". השם מרמז על סדר הטקסטים המסורתי בטריפיטקה (שלושת הסלים).

 קושה 
זרם הקושה (בהודית: אבהידהרמה) יובא ליפן מסין בזמן תקופת נארה. זרם זה מסתמך על טקסט בשם "אבידהרמה קוסה" מכאן גם לקוח שמו של הזרם. הטקסט נכתב על ידי הפילוסוף ההודי ואסובאנדהו במאות הרביעית והחמישית לספירה. זרם הקושה הוא פיצול של זרם הסארוואסיוואדה בהודו.

 סאנרון 
פירוש שמו של זרם זה הוא "זרם שלושת הדיונים". זרם זה הגיע ליפן במאה השביעית לספירה והוא תת-זרם של זרם המדיאמיקה שפותח על ידי נגרג'ונה ולכן הוא מבוסס על שני דיונים של נג'ארג'ונה ואחד של אריהדווה.

 הוסו 
הוסו הוא השם היפני לזרם היוגהקרה (ביפנית: יוגהגיוהה). פירוש שמו של זרם היוגהקרה הוא "תודעה בלבד" או "אחד שמתאמן ביוגה" והוא מבוסס על כתבים של מאסטרים בודהיסטים מוקדמים כמו ואשובנדהו אך זרם זה במקור יצא מאוניברסיטת נלנדה הבודהיסטית העתיקה. בתאוריה זרם זה מלמד שכל התופעות הן תופעות שמקורם בתודעה. לפי יוגהקרה ישנם שבע תודעות משניות ותודעה שמינית שהיא הבית של הקארמה במוח, שורש כל שבע התודעות האחרות והיא גם אחראית על היווצרות ולכלוך (על ידי קארמה) כל התודעות האחרות. עוד בתאוריה של זרם זה הם זרעים (ביג'ה בסנסקריט) מטאפוריים של כל התופעה ותופעה בעולם. תפקידו של התלמיד הוא על ידי אימונים יוגים ומדיטציה להשמיד זרעים אלה של תודעתו עד להיותו בודהה. זרם זה יובא לסין על ידי שואן-זנג (גנג'ו ביפנית) ב-630 לספירה והובא ליפן ב-654 לספירה.

 קגון 
זרם הקגון (חואהיואן בסינית) הוא זרם שיובא מסין שם הוא הומצא על ידי דוג'ון (דושון בסינית) ב-600 לספירה והוצג ליפן (דרך קוריאה, שם הוא נקרא האיום) ב-736 לספירה על ידי בודהיסנה ונעשה פופולרי על ידי הנזיר רובן. בתאוריה זרם זה שם דגש על מטאפיזיקה בה כל התופעות הן הדדיות משמע מכילות זו את זו ולכן גם פירושן הוא הדדי. סוטרת האוואטאמסאקה היא הסוטרה המרכזית של זרם זה.

 טאצ'יקאווה ריו 
טאצ'יקאווה ריו הוא תת-זרם נשכח של השינגון שמתמקד ביחסי מין כאמצעי להגיע להארה. את הזרם הקים הנזיר היפני נינקאן ב-1114. האגדה מספרת שנינקאן ופקיד מחוזי אחד (בגרסה אחרת זהו ילד בשם סנג'יומארו) קיללו את השליט המקומי ולכן הוגלו, בגלות נינקאן הקים זרם זה. בניגוד לקוקאי שרצה לטהר את הטנטרה מהפן המיני שלה, נינקאן שאף להקים זרם נתיב יד שמאל ביפן שמתמחה באימונים מהצד השמאלי של הטנטרה. זרם זה הוצא מחוץ לחוק במאה ה-13 והמשיך להתקיים רשמית בסתר עד ל-1689 לפחות. הסוטרות של זרם זה נמצאות במקדשי שינגון ספורים תחת הכותרת "לא לפתוח". עמוד מרכזי שדוקטרינה זו מלמדת הוא שטבע הבודהה על כל תכונותיו יכול להיות מושג על ידי איחוד בין זכר ונקבה ושאיבוד האגו שקורה במהלך יחסי מין יכול להוביל להארה כמו גם רגע האורגזמה שנחשב כרגע התגלות.

השפעות דרך המשי על אמנות הבודהיזם היפני

האמנות הבודהיסטית ביפן החלה להיווצר מיד עם המרת המדינה לבודהיזם. בתחילה נוצרה האמנות הבודהיסטית היפנית עם מאפיינים קלאסיים הדומים לאמנות היוונית-בודהיסטית שמקורה באימפריית קושאן, כמו סגנון לבוש ופיסול ריאליסטים המזכירים את הסגנון יווני באמנות. דוגמה נוספת היא הדמות של השומרים-אלים הנקראים "ניו" במקדשים בודהיסטים שמושפעים מהרקולס, הבודהה בקמקורה, אל הרוח  החולק מאפיינים משותפים עם אל הרוח היווני בוריאס ושוקונגושין השומר הזועם של מקדשים בודהיסטים שגם הוא חולק מאפיינים דומים להרקולס הגיבור המיתי היווני.

השפעה יוונית אחרת היא סגנון מגילות הפרח היווניות שמקשטות את גגות הרעפים היפניים. זהו אחד המרכיבים היחידים שנשארו כמו שהם מארכיטקטורת העץ עד היום. המגילות הללו שבהם מפוסלות לעיתים צורות של גפנים ואשכולות ענבים הפכו ליותר סמליות עם השנים, אבל מופיעות עד היום במבנים מסורתיים.

אובון
ממוזער|פסטיבל האובון בטוקושימה.
האובון (קאנג'י: お盆) לעיתים פשוט בון (盆) הוא פסטיבל בודהיסטי הנחגג ביפן אך גם מחוצה לה, בקהילות יפניות גדולות (לדוגמה בהוואי, ארגנטינה וארצות הברית). הפסטיבל הוא סוג של פולחן מתים השואב הן מהבודהיזם והן מתורתו של קונפוציוס, בו חולקים היפנים כבוד לאבות המשפחה המתים. הבון נחגג ביפן מעל 500 שנה וכולל עלייה לרגל לקבר המשפחתי או למקדש האבות (לרוב בבית המשפחה) ובאופן מסורתי גם ריקוד טקסי. כיום הבון התפתח להיות פסטיבל וחג משפחתי, בו נפגשים בני המשפחה המורחבת לסעודה משותפת ונתינת מנחה למת.

תאריך החג נקבע לפי לוח שנה ירחי, ביום החמש עשרה בירח השביעי.

ראו גם
 ניהונג'ינרון
 המגפה היפנית (585-7)

קישורים חיצוניים

הספר של ליאנג מתוך אתר האוניברסיטה הלאומית NSYSU של הרפובליקה הסינית (טאיוואן)
 בודהיזם ביפן, באתר האגודה לידידות ולשכת המסחר ישראל-יפן

קטגוריה:זרמים בבודהיזם
קטגוריה:יפן: תרבות
קטגוריה:בודהיזם: מהאיאנה
קטגוריה:יפן: דת