אמנת ז'נבה הרביעית

אמנת ז'נבה הרביעית היא אמנה העוסקת בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה בין מדינות או תחת כיבוש. עם האוכלוסייה האזרחית שחובה להגן עליה נמנים כל מי שאינם משתתפים בלחימה (כולל אזרחים, חיילים משני הצדדים שהניחו את נשקם, פצועים, חולים וכיוצא בזה). האמנה אומצה באוגוסט 1949 ונכנסה לתוקף באוקטובר 1950. האמנה היא הרביעית מתוך ארבע אמנות המהוות יחד את אמנות ז'נבה שעוסקות בהתנהגות הראויה של אומות בזמן מלחמה. כיום יש 196 מדינות שחתומות על אמנת ז'נבה.

השאלה האם אמנות ז'נבה הן חלק מהמשפט המנהגי או שמא ההסכמי, נתונה במחלוקת. הטוענים כי אמנת ז'נבה היא חלק מהמשפט המנהגי טוענים שאמנת ז'נבה הרביעית, יחד עם שלוש אמנות ז'נבה הנוספות (הראשונה, השנייה והשלישית), אשר נוסחו מחדש בשנת 1949 ואמנת האג משנת 1907, מחייבת את כל המדינות שהן צד לסכסוך מזוין, לרבות מדינות שלא חתמו על כל האמנות או לא אשררו את כולן.

עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית מבוסס על העובדה שאף כי במהלך מאה השנים האחרונות אוכלוסייה אזרחית איננה משתתפת בלחימה, בכל זאת אזרחים הם הנפגעים (הרוגים ופצועים) העיקריים במאבקים מזוינים. לפיכך, האמנה קובעת כלל מרכזי, ולפיו אין לפגוע באוכלוסייה האזרחית וברכושה בעת מלחמה. חובה זו מוטלת על כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים. סעיף 32 באמנת ז'נבה הרביעית קובע:

תוכן האמנה
 חלק א' – הוראות כלליות
 חלק ב' – הגנה כללית על האוכלוסייה מפני תוצאות מסוימות של מלחמה
 חלק ג' – מעמדם של מוגנים והטיפול בהם
 סימן א' – הוראות משותפות לשטחי הצדדים לסכסוך ולשטחים כבושים
 סימן ב' – זרים בשטחו של צד לסכסוך
 סימן ג' – שטחים כבושים
 סימן ד' – תקנות הטיפול בכלואים
 פרק א' – הוראות כלליות
 פרק ב' – מקומות מעצר
 פרק ג' – מזון ולבוש
 פרק ד' – היגיינה וטיפול רפואי
 פרק ה' – פעולות דתיות, אינטלקטואליות וגופניות
 פרק ו' – רכוש אישי ומקורות כספיים
 פרק ז' – מִנהל ומשמעת
 פרק ח – יחסים עם החוץ
 פרק ט' – עיצומים עונשיים ומשמעתיים
 פרק י' – העברת כלואים
 פרק י"א – מקרי מוות
 פרק י"ב – שִחרור,  (repatriation) ודיור במדינות נייטרליות
 סימן ה' – לשכות מידע וסוכנות מרכזית
 חלק ד' – ביצוע האמנה
 סימן א' – הוראות כלליות
 סימן ב' – הוראות אחרונות

חלק II – הגנה כללית על האוכלוסייה בפני תוצאות מסוימות של מלחמה 
סעיף 19 
סעיף זה דן בהגנה שניתנה לבתי חולים בסעיף 18 ובתנאים בהן ההגנה נפסקת:

מחויבות הכוח הכובש לאוכלוסייה
במקרה של כיבוש, היחסים בין הכוח הכובש לאוכלוסייה האזרחית משתנים. אין מדובר עוד במצב חירום זמני, שבו מתבצעת לוחמה, אלא במצב שגרתי ולעיתים אף מתמשך. לפיכך, המחויבות של הכוח הכובש כלפי האוכלוסייה האזרחית ורכושה גדלה, ועימה גדלה החובה לשמור על זכויות האדם שלה ולאפשר קיום אורח חיים שגרתי.

על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, תוך כיבוד המנהגים המקומיים. הזכויות והאיסורים שעל הכוח הצבאי חובה לשמור הן: הזכות לחיים; הזכות לחופש התנועה; הזכות לפרנסה; הזכות לדיור; הזכות לקניין; הזכות להליך הוגן; הזכות לטיפול רפואי; הזכות לתכנון סביבתי; איסור על ענישה קולקטיבית; איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש; איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים.

סעיף 49: גירושים, העברות, פינוים
סעיף 49 באמנה עוסק בהעברה של אכולוסיות במסגרת הכיבוש. הסעיף קובע כי אסור להעביר בכפייה אנשים שמוגנים במסגרת האמנה (מוגנים), וכן אסור גירושם של מוגנים לשטח המדינה הכובשת או לשטח מדינה אחרת. הכוח הכובש רשאי לבצע פינוי של האוכלוסייה מאזור מסוים, אם ביטחון האוכלוסייה או סיבות צבאיות הכרחיות דורשים זאת, אך האנשים שפונו יוחזרו לבתיהם מייד בתום הפעולות הצבאיות באותו אזור. כמו כן, אם המדינה גורמת לפינוי היא צריכה לדאוג, עד כמה שניתן, לתנאים כמו שיכון, היגיינה, בריאות, ביטחון ותזונה, ולא לקרוע בני משפחה אחת זה מזה. כמו כן, הסעיף קובע כי המדינה הכובשת לא תגרש ולא תעביר חלקים מאוכלוסייתה האזרחית לשטח שכבוש על ידה.

סעיף 50: ילדים
סעיף 50 עוסק בהגנה על ילדים. המדינה הכובשת צריכה להקל על עבודתם של מוסדות לטיפול בילדים ולחינוך שלהם. היא צריכה להקל על זיהוי ילדים כשייכים להוריהם ואסור לה לשנות את מעמדם האישי או לגייס אותם לפלוגות או ארגונים הכפופים למרותה. אם אין מוסדות מקומיים מספקים, המדינה הכובשת צריכה לדאוג לכלכלתם וחינוכם של ילדים שנתייתמו מהוריהם עקב המלחמה, ואין להם קרובים מתאימים. הכובשים לא יפריעו להנהגת אמצעי-העדפה ביחס למזון, לטיפול רפואי ולהגנה מפעולות מלחמה לטובת ילדים מתחת גיל 15, לטובת נשים הרות ולטובת אימהות לילדים מתחת לגיל 7.

מגבלות שרשאי להטיל כוח כובש
אמנת ז'נבה, כמסמך שמטרתו לאזן בין הצרכים הצבאיים לבין זכויות האדם, קובעת שבכל מקרה ומקרה על הכוח הכובש להתייחס לזכויות האדם, מתוך כבוד ויחס אנושי לאוכלוסייה האזרחית. עם זאת, כוח כובש רשאי להגביל את חופש התנועה של אזרחים או להטיל סגר על שטח כבוש, רק אם פעולה זו נחוצה לחלוטין להשגת יעדים צבאיים, ובתנאי שהוכיח זאת. ההוכחה צריכה לעמוד בשלושה קריטריונים:
 צורך צבאי (האם פעולה זו אכן עונה על צורך צבאי הכרחי בבואו להתמודד עם איום מיידי)
 התאמת האמצעי למטרה
 מידתיות (הפגיעה בזכויות האוכלוסייה האזרחית היא מעטה יחסית להישג הצבאי)

לפי חלק מהמדינות ובכללן ישראל וארצות הברית, אזרחים המשתתפים בלחימה מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים. הם אינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי. אנשים אלה צפויים לעמוד לדין לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם. עם זאת, לפי שני הפרוטוקולים של אמנות ז'נבה, שהתווספו כתיקונים לאמנות ב-1977, גם ללוחמי גרילה וללוחמי חופש מגיעה הזכות להיחשב כשבויי מלחמה. פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם.

עצירים בשטח כבוש
אמנת ז'נבה הרביעית דנה בזכויותיהם של עצירים בזמן של כיבוש (תפיסה לוחמתית) ומעגנת אותן: לפי סעיפי האמנה, על הכוח הכובש מוטלת החובה לאסור על הכאה או עינויים של עצירים; מוטלת החובה להסביר להם את עילת המעצר, לכבד את זכויותיהם (לאוסרם בתחומי השטח הכבוש בלבד, לספק תנאי מחיה נאותים, מזון וטיפול רפואי ולאפשר קיום פולחן, פעילויות חינוך ותרבות) ולאפשר להם קשר עם העולם שמחוץ לבית הכלא (ביקורים, דואר ושיחות טלפון) עם המשפחות ועם נציגים של ארגונים בין-לאומיים.

פשעי מלחמה

אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר הפרות חמורות של זכויות אדם, שיש להן משקל חמור במיוחד בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות פשעי מלחמה. כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית חייבת לרדוף אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בית הדין הפלילי הבין-לאומי או בית הדין הבין-לאומי לצדק.

האמנה בישראל
מדינת ישראל השתתפה בוועידת ז'נבה בשנת 1949 ובמסגרת זו תרמה לדיונים סביב האמנות. ב-6 ביולי 1951 חתמה ישראל על האמנה הרביעית.
עם תום הוועידה ולאור המלצת המשלחת הישראלית לז'נבה, אישרה הממשלה את האמנה ובכך הפכה ישראל לצד באמנה, לפי הוראות האמנה וכללי המשפט הבין-לאומי. עם זאת, האמנה לא עוגנה בחוק על ידי הכנסת.

ישנם סעיפים באמנה, כמו סעיף 49, שבהם יש מחלוקת בין ישראל לבין הקהילה הבין-לאומית, שטוענת כי ההתנחלויות הן עברה על סעיף 49 באמנה שקובע כי אסור למדינה ליישב את תושביה בשטח שנכבש על ידה, כפי שקבעו למשל מועצת הביטחון והצלב האדום. מדינת ישראל טוענת כי האמנה לא חלה על יהודה ושומרון כיוון שירדן כבשה שטחים אלה בתוקפנות ולכן אין לה זכויות ריבונות עליהם.

ישראל התנדבה ליישם ביהודה ושומרון את אמנת ז'נבה הרביעית, אף על פי שקיימת עמדה משפטית ישראלית שאין לאמנה תחולה ביהודה ושומרון.

בג"ץ קבע מספר פעמים כי סעיף 49(1) של האמנה אינו משקף 'דין מנהגי' במשפט הבין-לאומי, שהוא בעל כוח נורמטיבי רב יותר, אלא 'דין הסכמי' בלבד. בנוסף לכך, בבג"ץ מסאפר יטא נקבע כי אם קיימת סתירה בין החקיקה המקומית לבין המשפט הבין-לאומי התחיקה המקומית גוברת:

ב-1979 קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 446. ההחלטה התייחסה לאמנת ז'נבה הרביעית ועל בסיסה הכריזה שהקמת התנחלויות ויישוב של אזרחים ישראלים בשטחי יהודה ושומרון, כולל בירושלים המזרחית, אינם חוקיים על-פי החוק הבין-לאומי. המועצה חזרה פעמים רבות על עמדה זו, והיא העמדה המקובלת במשפט הבין-לאומי. גם גופים בין-לאומיים רבים נוספים טענו שהקמת התנחלויות מנוגדת למשפט הבין-לאומי.

ב-1990 נציג ארצות הברית במועצת זכויות האדם של האו"ם מוריס אברם הכריז כי 

ראו גם
 כיבוש
 אמנות ז'נבה
 זכויות אדם

קישורים חיצוניים
 אמנת ז'נבה הרביעית באתר בצלם 
 אלן בייקר, ההתנחלויות: סילוף אמנת ז’נבה והסכמי אוסלו, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 14 בינואר 2011
 אמנת ז'נבה הרביעית, באתר ויקיטקסט 

 עקרון המידתיות בדיני המלחמה והחלתו במרחב הסייבר

הערות שוליים

ד
ז'נבה הרביעית
ז'נבה הרביעית
ז'נבה הרביעית
ז'נבה הרביעית
ז'נבה הרביעית
ז'נבה הרביעית
קטגוריה:כיבוש
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני: המשפט הבין-לאומי