תפסת מרובה לא תפסת

תפסת מרובה לא תפסת (במלואו "תפסת מרובה לא תפסת - תפסת מועט תפסת") הוא פתגם שמשמעותו שמי שמנסה לקחת כמות לא סבירה (או להשיג יותר מדי) עלול שלא להצליח, או לאבד את מה שהשיג, ולהישאר בלי כלום.

מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא בדברי רבי עקיבא בספרא:

כלומר, כתוב בפסוק 'ימים', והכוונה היא לשניים, אולם לא ברור האם הכוונה היא לימים רבים או מועטים. כדי לקבוע את מספר הימים המדויק משתמש רבי עקיבא בכלל "תפסת מרובה לא תפסת", כלומר – עדיף לתפוס את המספר המועט מאשר המספר המרובה, ולכן הוא מפרש ש'ימים' הם שני ימים בלבד.

כלל זה מובא בכמה מקומות בתלמוד בהם הוא מבאר מדוע דרשת חז"ל נפסקה כמות קטנה ולא כמות גדולה. למשל, במסכת ראש השנה מבארת הגמרא שאת קרבן הראיה של חג השבועות אפשר להביא במשך ששת הימים שלאחר החג, בדומה לחג הפסח, ולא במשך שבעת הימים שלאחר החג, כפי הדין בחג הסוכות.

הגמרא משתמשת בכלל זה כדי להסיק שהגודל המינימלי של אוכל המקבל טומאה הוא בגודל ביצת תרנגולת דווקא ולא ביצה יותר גדולה.

בתלמוד הבבלי כתוב המקור המלא: "תפסת מרובה לא תפסת, תפסת מועט תפסת". הכלל מובא בעניין רוחב הכפורת שהתלמוד מסתפק בה ומביא את הכלל שהכפורת צריכה להיות בעובי של הכלי המועט ובכך קבעו חכמים שעוביו של הכפורת היא טפח.

יש ראשונים שכתבו שהכלל מתקיים רק כאשר לדבר המרובה אין קצבה, או כאשר הדבר המועט הוא החומרא. ויש שכתבו שהכלל נלמד ממקום שאין לו קצבה, אבל הוא חל גם במקומות שיש קצבה וגם לקולא.

ראו גם
התרנגולת שהטילה ביצי זהב
הערות שוליים

קטגוריה:אמרות חז"ל
קטגוריה:מונחים תלמודיים