רומניוטים

220px|שמאל|ממוזער|בית כנסת רומניוטי בסלוניקי, יוון
רומניוטים (Romaniotes או Romagnotes) הם בני קהילות יהודיות, מן העתיקות ביותר שקיימות באירופה שחיו באזור ההלניסטי והביזנטי – בעיקר ביוון, אסיה הקטנה ובבלקן. מקורם של הרומניוטים הוא ביהודים שהגיעו מארץ ישראל החל מהמאה ה-3 לפני הספירה וסיגלו לעצמם את השפה היוונית בניב יהודי (יווניטיקה Yevanic) וכן נוסח תפילה ומנהגים ייחודיים להם.

הקהילות הרומניוטיות גדלו והתעצמו אחרי חורבן בית שני, כשיהודים רבים גורשו, הובאו או היגרו לאותם אזורים. תפוצתם כללה את אזור אסיה הקטנה, יוון, איי יוון, קפריסין, אלבניה, ובולגריה. הקהילות הגדולות ביותר היו בבולגריה - בסופיה, פלובדיב, וידין ווליקו טרנובו, וביוון - בסלוניקי, קורפו ויואנינה. כמו כן היו קהילות ביוון ובאיים - בכרתים, זקינתוס, לסבוס, כיוס, סאמוס, רודוס, ארטה, תבאי, קורינטוס ופטרס. קהילה קדומה הייתה קיימת גם ברומניה, כשיהודים רומניוטים הגיעו לחבל הדנובה לאחר הכיבוש הרומאי, וכן בדרום איטליה בעיקר בקלבריה, פוליה וסיציליה.

יהדות אירופה נחלקת בין שלושה קהלים גדולים - אשכנזים, ספרדים (יהדות ספרד) ורומניוטים. ההבדל הסמנטי ביניהם הוא שהמונחים "אשכנזים" ו"ספרדים" הם מונחים גאוגרפיים המציינים יהודים שמוצאם במרכז אירופה או בספרד, המונח "רומניוטי" הוא מונח היסטורי, המציין יהודים שמקורם באימפריה הרומית. השם 'רומניוטים' ניתן לאותן קהילות יהודיות החל מהתקופה הרומית ובעיקר הביזנטית, ופירושו היה - 'היהודים של העולם הרומאי-ביזנטי'.

הקהילה הרומניוטית, כקהילה דומיננטית, התקיימה עד סוף המאה ה-15, עם גירוש ספרד. מרגע שהגיעו גלי הגירה גדולים של יהודי ספרד ופורטוגל ומספרם עלה על מספר הרומניוטים בארצותיהם, נטמעו רוב הקהילות המקומיות בתרבות והמנהגים הספרדיים. קהילות בודדות נותרו בייחודן הרומניוטי ואחרות קיימו אורח חיים מעורב בין ספרדים לרומניוטים. השואה חיסלה את שאריות הרומניוטים שנותרו ורק מעטים מהם שרדו. רובם היגרו לישראל או ארצות הברית.

נכון לתחילת המאה ה-21 מתגוררים חברי העדה בעיקר ביוון, במדינת ישראל, ובעיר ניו יורק.

 משמעות השם 
מקור השם במילה 'רומני' (Ῥωμανιῶτες) - כך כינו תושבי האימפריה הביזנטית את עצמם. האימפריה כונתה בדרך כלל רומאניה (Ῥωμανία), אזרחיה הנוצרים כונו - "רומאים" (Ῥωμαῖοι) ויהודיה דוברי היוונית נקראו רומניוטים (Ῥωμανιῶτες), שמשמעותם למעשה תושבי רומאניה. לפיכך, יהודי רומניוטים הם יהודים של 'רומא המזרחית', היא האימפריה הרומית המזרחית. השם ניתן במאה ה-4, כאשר בירת הקיסרות הרומית עברה לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. שטחי האימפריה הביזנטית כללו גם את שטחה של יוון המודרנית והבלקן והשם רומניוטה מתייחס לקבוצה יהודית שחיה באזור במשך מאות שנים.

 שפתם 
יווניטיקה Yevanic , היא שפתם של הרומניוטים, הידועה גם כרומניוטית או יוונית-יהודית וזו התפתחה מיוונית קוֹינֵה (ἡ κοινὴ διάλεκτος), שפה יוונית עתיקה שדוברה בתקופה ההלניסטית ואחריה (בערך 300 לפנה"ס – 300 לספירה). ביווניטיקה משולבים אלמנטים עבריים וגם מילים ארמיות וטורקיות. השפה הייתה דומה ליוונית ששימשה את התושבים הנוצריים ביוון. הרומניוטים השתמשו בגרסה משלהם לאלפבית העברי כדי לכתוב טקסטים ביווניטיקה וביוונית.

בעת המודרנית מדברים הרומניטים בשפות של הארצות בהם הם חיים - יוונית מודרנית, בולגרית וכו'.

 היסטוריה 
יהודים היו ביוון ובאסיה הקטנה כבר מהתקופה ההלניסטית - תקופה שנמשכה בין השנים 323 לפנה"ס ועד 30 לפנה"ס. קיימות מספר עדויות היסטוריים וארכאולוגיים שמעידות על כך:

הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר הוא כתובת המתוארכת לסביבות 250-300 לפנה"ס ונמצאה בעיירת החוף אורופוס שמצפון לאתונה. הכתובת מתייחסת ל"מוכוס בן מושיון היהודי", שהיה כנראה עבד והובא מארץ ישראל ליוון. בתקופת גזירות אנטיוכוס (168 לפנה"ס) ומרד החשמונאים, גדל מספר היהודים שהובאו ליוון כעבדים, לאחר שחרורם התיישבו רבים מהם במקומות שאליהם הובלו. באי דלוס שבין דרום יוון לטורקיה נמצאו שרידים של בית כנסת מהמאה השנייה לפנה"ס, ובהם כס מלכות המכונה 'כס משה' ובור שנראה שהיה מקווה.

במאה הראשונה לספירה מוזכר שפאולוס השליח, (הוא שאול התרסי), נשא את דרשותיו בבתי כנסת יהודיים אליהם הגיע ביוון - באתונה, קורינתוס, וריה וקוואלה (פיליפוס). עדויות אלו מוכיחות על קיומן של קהילות יהודיות רבות בארץ זו.

עם הקמתה של האימפריה הביזנטית (סוף המאה השלישית לספירה), החלו להתגבש ביוון, אסיה הקטנה והבלקן קהילות יהודיות דוברות יווניטיקה שבנו לעצמם, לאורך השנים, מנהגים ייחודיים, תרבות עשירה ותפילה ייחודית הקרובה לנוסח הארץ ישראלי הקדום, וכך עוצבה זהות שכונתה מאוחר יותר - רומניוטית. עדויות לקיומן של אותן קהילות רומניוטיות אפשר למצוא במספר בתי כנסת עתיקים שהתגלו ביוון.

בשנת 1829 התגלה ליד הנמל הצבאי העתיק באי אגינה רצפת פסיפס של בית כנסת שנבנה בשנת 300 לספירה. בשנת 1977 התגלה בית כנסת באגורה שבאתונה. ייתכן שזהו בית הכנסת בו דרש פאולוס השליח. בבית הכנסת נמצא שיש עליו תמונות של מנורת שבעת הקנים ולולב. בסלוניקי נמצאו כתובות באלפבית שומרוני ויווני, שכנראה הגיעו מבתי כנסת שומרוניים.

העדויות הכתובות הראשונות על הקהילות הרומניוטיות מופיעות בספרו של בנימין מטודלה, "מסעות בנימין" מהמאה ה-12. במהלך מסעו מטודלה מזרחה (1165–1173) תיעד הנוסע היהודי ספרדי, קהילות משגשגות בערים כמו תבאי, סלוניקי, קורפו, ארטה, אפילון, פטרס, חלקיס וקורינתוס, ותיאר את אורח חייהם, עיסוקיהם והנהגתם:

בשנת 1173 ביקר בנימין מטודלה בקהילה היהודית בארטה. הוא מציין בספרו שהקהילה מנתה אז כ-100 משפחות. ההערכה היא שהתיישבות יהודית ליד חוף אפירוס והעיר ניקופוליס מתוארכת למאה השלישית לספירה. לכן, היא נחשבת לקהילה היהודית העתיקה ביותר במערב יוון. מכאן, ככל הנראה, עברו יהודים צפונה ליואנינה ולמקומות אחרים כדי להקים קהילות רומטיוטיות חדשות. בסביבות המאה ה-13 נפתח בית הכנסת "גריקה" והוקם בית קברות יהודי.

בתבאי, העיר היוונית העתיקה, פגש בנימין מטודלה קהילה יהודית גדולה ותוססת. הוא מתאר את חכמי העיר היהודים: "והם האומנים הטובים לעשות בגדי משי וארגמן בארץ היוונים, ובהם חכמים גדולים במשנה ובתלמוד, והם גדולי הדור ובראשם הרב הגדול רבי קוטי ורבי משה אחריו ורבי חייא ורבי אליה תורתינו ורבי יקטן, ואין כמוהם בכל ארץ יוון חוץ ממדינת קונטשטנטינופולי".

הקהילה שהייתה למרכז הבלתי מעורער של המסורת הרומניוטית ונותרה כזו עד ימינו היא הקהילה היהודית ביואנינה. מסורות רומניוטיות שנמסרו בעל פה סיפרו שהיהודים הראשונים הגיעו ליואנינה זמן קצר לאחר חורבן בית המקדש השני בירושלים בשנת 70 לספירה, אבל העדות המתועדת הראשונה על קיום קהילה יהודית קבועה בעיר מופיעה בשנת 1319 כשהשליט הביזנטי, הקיסר אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, מאשר את קיומם של יהודים בעיר והנהגתה הרבנית ומעניק להם זכויות לחופש וביטחון מפני כל איום. מאוקטובר 1430 השתייכה יואנינה לאימפריה העות'ומאנית והיהודים קיבלו אוטונומיה מנהלית בכל ענייני הקהילה וזכו לחופש דת, זכויות יתר מסחריות ותעסוקתיות. בית הכנסת ביואנינה, ששירת את הקהילה הרומניוטית, היה - "בית הכנסת קהל קדוש ישן" שהיה ממוקם בין חומות העיר העתיקה של יואנינה. המבנה מתוארך לתקופה הביזנטית אבל לא ברור אם הוא נבנה על שטח של בית כנסת קדום יותר או נבנה באותה תקופה.

קהילות יהודיות עתיקות נוספות, שהזדהו מאוחר יותר כרומניוטיות, אפשר למצוא גם בבולגריה, שם התגלו ראיות ארכאולוגיות המאשרות את קיומה של התיישבות יהודית כבר במאה השנייה עד הרביעית לספירה. ב-1912 גילתה משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופסור גבריל קצרוב, מצבה עליה כתובת יהודית הכתובה ביוונית, מן העיר אוֹאסקוּס העתיקה, כיום הכפר גיגן, בסמוך לעיר ניקופול. על המצבה היה כתוב: "ארכי-סינאגוגוס יוספוס" שמכוון ל - "יוסף ראש בית הכנסת ומנהל ראשי, בנו של מקסימיני מפנוניה." הכתובת מעידה על קיומה של קהילה יהודית מאורגנת ובעלת מוסדות מסודרים כבר במאה ה-2 - 4 לספירה.

מאותה תקופה התגלו גם כמה בתי כנסת ברחבי בולגריה שהידועים בהם הם - בית הכנסת בעיר פלובדיב, היא פיליפופוליס הקדומה. יסודותיו של בית הכנסת נתגלו בחפירות שנערכו בראשית שנות ה-80 של המאה ה–20, באתר מן התקופה הרומית. החלק הקדום מאותו בית-כנסת, מיוחס למאה ה-2 לספירה ואילו המאוחר יותר, לאמצע המאה ה-4. נמצאו שם כתובות יווניות ומנורת שבעת הקנים, המעידות על היותו אתר יהודי. בית הכנסת השני נחשף בקיוסטנדיל, בגבולה המערבי של בולגריה: שם חשף הארכאולוג אנדרי מלמד יסודות של שני בתי-כנסת האחד מהמאה ה-2 או ה-3 והשני מהמאה ה-6 - 7.

במאה ה-11, מוזכרים יהודים בבולגריה, בזכות הכתובים שכמה מהם הותירו אחריהם. המשורר טוביה בן–אליעזר, בן המאה ה-12, מחבר "לקח טוב", חי בעיר קאסטוֹריה שהייתה אז בממלכת בולגריה. מאוחר יותר הוא היה מנהיגם הרוחני של קהילת יהודי מקדוניה וכיהן כרב בקהילת סלוניקי בתקופת מסע הצלב הראשון. במאה ה-12 חי ופעל בבּרוֹיה, היא סטרה-זגוֹרה בבולגריה של ימינו, החכם ר' אבישי מארץ זגור"ה - תלמיד-חכם שעסק בפירוש לתורה ונדד ברחבי אירופה בחיפושיו אחר כתבי-יד עבריים. פעילות זו של תלמידי חכמים רומניוטים ברחבי בולגריה, בתקופת האימפריה הביזנטית, רומזת על המשכיות בחיי הקהילות ועל הפעילות התרבותית שלהן. אותם יהודים מצאו את מקומם בערים המרכזיות, שהיוו גם צמתי מסחר.

קהילות יהודיות רומניטיות היו גם בדרום איטליה בקהילות כמו פוליה, קלבריה וסיציליה. כמו כל היהודים המקוריים של אזור דרום איטליה, שהיו בתקופה מסוימת חלק מהאימפריה הביזנטית, היו להם קשרים הדוקים עם קהילות דוברות היוונית של יוון היבשתית ושל קונסטנטינופול ומאוחר יותר עם האימפריה העות'ומאנית. יהודים אלה דיברו בעיקר יווניטיקה, יוונית-יהודית. במקרה זה היהודים השתלבו היטב בקהילה הנוצרית הרחבה, דוברת היוונית שבדרום איטליה. בקהילות יהודיות אחרות של איטליה דיברו גם איטלקית-יהודית והשמות שניתנו לחברי הקהילה היו, לעיתים קרובות, שמות עבריים או איטלקיים.

באנטוליה, היא אסיה הקטנה, חצי האי שבמערב טורקיה, היו קהילות יהודיות מאז תחילת הספירה. רוב הקהילות היו רומניטיות, דוברות יווניטיקה ולצידן קומץ קהילות קראיות מפוזרות. בית הכנסת הרומניוטי הראשון הידוע, תחת השלטון העות'מאני, היה בית הכנסת 'עץ חיים' שבעיר בורסה, שנבנה ב-1324 בהיתר שנתן הסולטאן אורהאן.

במאות ה-14 וה-15 כבשו העות'ומאנים את יוון והבלקן ושלטו באזור כמעט 400 שנה. באותו הזמן התחזק הקשר בין הקהילות הרומניטיות שהיו ברחבי האימפריה העות'מאנית. ב-1453 כבש הסולטן מהמט השני את העיר קוסטנטינופול (היא קושטא, איסטנבול). נפילת העיר הונצחה בקינה עברית שכתב הפייטן בן הקהילה הרומניוטית, מיכאל בן שבתאי כהן בלבו, שחי בכרתים. הסולטן מהמט השני רצה להפוך את קונסטנטינופול לבירתו החדשה וציווה לבנותה מחדש. אלא שהוא נתקל בעיר הרוסה כמעט לגמרי. כדי להחיות את העיר הוא החליט ליישב בה מוסלמים, נוצרים ויהודים מכל רחבי האימפריה שלו. תוך כמה חודשים רוכזו בקונסטנטינופול רוב היהודים הרומניוטים של האימפריה, מהבלקן ומאנטוליה, עד שהיוו כ-10% מאוכלוסיית העיר. אף על פי שהמעבר לעיר היה כמעט כפוי ולא מבחירה הפכה הקהילה הרומניוטית לקהילה המשפיעה ביותר באימפריה במשך כמה עשורים, עד הגעתם של מגורשי ספרד אחרי 1492.

מספר הרומניוטים באימפריה העות'מאנית התחזק על ידי קבוצות קטנות של יהודים אשכנזים שהיגרו בין השנים 1421 ו-1453, מעט לפני גירוש ספרד. בין המהגרים האלו היה הרב יצחק צרפתי, יהודי יליד גרמניה ממוצא צרפתי, מצאצאי רש"י. הרב צרפתי הפך לרב הראשי של העיר הטורקית אדירנה. הרב צרפתי כתב מכתב שנשלח בסביבות 1454 לרבנים ולקהילות יהודיות באירופה בו הוא קורא להם להגר לאימפריה העות'מאנית תחת שלטון סולטאן מהמט השני.במכתבו הוא מתאר את טורקיה כ"ארץ שלא חסר בה דבר", "מקום של שפע וביטחון" שבו היהודים חיים בטוב ואינם סובלים מרדיפות ואפליה כמו שבארצות אשכנז. מכתבו של הרב צרפתי הוביל לגל הגירה גדול של יהודים מגרמניה וממקומות אחרים לאזורים הטורקיים.

גירוש ספרד והשפעתו על הקהילה הרומניוטים

בין השנים 1492 ל-1497 גורשו כ-200,000 עד 300,00 יהודים מספרד ופורטוגל. חלק מהיהודים התנצרו (אלו 'האנוסים'), חלקם מתו בדרך ואלפים אחרים נדדו לכל רחבי ארצות הים התיכון ואירופה.. הערכות אומרות שבין 90,000 - 150,000 יהודים הגיעו לארצות האימפריה העות'מאנית. הסולטאן העות’מאני באיזיט השני (1481 - 1512) קיבל את היהודים בברכה, מתוך אינטרס כלכלי ומדיני ואף שלח את ספינתו כדי לזרז את מבצע הצלתם. באייזיט עודד את הגירתם והתיישבותם ברחבי האימפריה, והוציא צו המורה על יחס טוב כלפיהם בשטחו. כיון שספרד הייתה במשך מאות שנים, המרכז המתקדם ביותר של החיים היהודיים, הביאו איתם הגולים כישורים גבוהים, ידע נרחב, ניסיון במסחר בינלאומי, בנקאות קשרים מסחריים, יכולת ארגון ועושר מסוים..

מספרם של בני הקהילה הרומניוטית באימפריה העות'מאנית מוערך בכ-60,000, במאה ה-15, בשעה שמספרם של יהודי ספרד ופורטוגל שהגיעו בגלים גדולים, היה רב יותר ולכן הפכו המהגרים החדשים לרוב בקהילות היהודיות, כמו שקרה בסלוניקי. תוך כמה שנים איבדו הרומניוטים את מעמדתם המספרי והציבורי. יהודי ספרד הביאו איתם רבנים מפורסמים, מסורות ופסיקות מגובשות (כמו של הרשב"א, ריב"ש, ר"ן), ניסיון רב בארגון קהילתי, ספרות עשירה, שירה, פיוטים, מנהגים, נוסחי תפילה ומסורת הלכתית מפוארת של חכמי ספרד. עד מהרה השתלטה התרבות והמסורות הספרדיות על אלו של הרומניוטים, ברוב הקהילות. תוך מעט דורות ובתהליך הדרגתי ממושך, דחק נוסח התפילה הספרדית את התפילה הרומניוטית, בתי הדין וההנהגה עברו ליד יהודי ספרד והפסיקה הרומניוטית נדחקה הצידה. בוטלו פיוטים מקומיים ואומצו מנהגים ספרדיים. גם שפתם של יהודי ספרד, הלאדינו, הפכה לשפת היהודים בעיקר בערים הגדולות. היווניטיקה נותרה בעיקר בכפרים ובקהילות מבודדות. בבולגריה, אלבניה ואיטליה כמעט לא נותר זכר לקהילה הרומניוטית, שנטמעה רובה בקהילה היהודית הספרדית.

ובכל זאת, נותרו מספר קהילות רומניוטיות, חלקן לצד הקהילות הספרדיות החדשות וחלקן יחידות בקהילתן. קהילה כזו הייתה ביואנינה שהייתה מרכז התרבות הרומניוטית והתקיימה בה קהילה חזקה ששרדה עד למאה ה-20. יהודי ספרד שהתיישבו בקרב הקהילה במאה ה-16, נטמעו ברובם בתוך הקהילה המקומית, העתיקה.

גם בעיר ארטה שביוון הייתה קהילה רומניוטית משמעותית עד אמצע המאה ה-19. הקהילה שמרה על ייחודה גם כאשר ארטה הפכה לחלק ממדינת יוון המודרנית בשנת 1881, בשעה שיואנינה עדיין הייתה תחת שלטון טורקי עות'מאני עד 1913. קהילה נוספת ששמרה על צביונה ועל שפתה הייתה הקהילה בחלקיס או חלקידה, העיר הראשית באי אֶוויה, שהייתה אחת מהקהילות היהודיות העתיקות ביוון. הקהילה היהודית שם חיה בבידוד יחסי מהזרם המרכזי של החיים היהודיים על אדמת יוון ולא נסחפה לעולם היהודי דובר הספרדית גם עם הגעת הגולים מספרד. כמוהם נותרו קהילות רומניוטיות, עד מלחמת העולם השנייה, במקומות קטנים, אליהם כמעט לא הגיעו יהודי ספרד, חלקן חבויות בהרים, כמו פרבזה, פטראס, טריקלה, וולוס, וחאניה שבכרתים.

בעיר הנמל פרבזה שבמערב יוון, נוסדה קהילה יהודית רק במאה ה-19, על ידי יהודים שעברו אליה מערים אחרות ובעיקר מסלוניקי. בשנת 1900 התגוררו בעיירה 300 יהודים, רובם רומניוטים ומיעוטם מהגרים מאיטליה. בית הכנסת הראשון שלהם נבנה ב-1903 והוקדש לרב משה כהן מיואנינה שתרם כסף לרכישת לחלקה עליה נבנה בית הכנסת. ובוולוס, עיר נמל השוכנת לחוף הים האגאי במרכז יוון, התקיימה קהילה רומניוטית קטנה כבר במאה ה-14 ואז כנראה גם הוקם בית הקברות היהודי. בתחילת המאה ה-19 נוספו אליה 35 משפחות יהודיות מהפלופונס.

הקהילה הרומניוטית באתונה נוסדה רק במאה ה-20. בית הכנסת הרומניוטי הראשון שם נבנה ב-1904, כשיהודים רומניוטים הגיעו מיואנינה בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות שעירם הקטנה בצפון יוון לא הציעה. בית הכנסת 'עץ חיים' נחנך ב-1906, אך היה ידוע יותר כ'בית הכנסת רומניוטי'. בית כנסת נוסף 'בית שלום' נבנה בשנות ה-30.

גירוש ספרד הפך את האימפריה העות'מאנית לארץ מקלט למגורשים, ואיסטנבול הפכה ליעד לרבים מהם. לפי נתוני מפקד עות'מאני מ-1490, חיו באיסטנבול כ-12,000 יהודים, רובם ככולם רומניוטים. במפקד שנעשה ב-1535, כארבעים שנה אחרי הגעת יהודי ספרד לעיר, כבר היו בה כ-48,000 יהודים, מתוכם כ-30,000 גולי ספרד, שחלקם המשיכו למקומות אחרים באימפריה. במאות ה-16 וה-17 כבר היה איזון בין הקהילות השונות באיסטנבול, עד אחרי השריפה הגדולה של 1660. בתקופה זו היו היהודים מחולקים בעיר לשלוש קבוצות עיקריות, רומניוטים, ספרדים וקראים. מהמפקדים העות'מאניים עולה כי לאורך מרבית תקופה זו היוו הרומניוטים בין 53% ל-60% מהיהודים בעיר, והספרדים היו כ-35%, כשהיתר היו אשכנזים. היהודים היו מסודרים סביב בתי הכנסת בקהלים לפי המוצא שלהם. באיסטנבול ובאיזמיר היה לכל קהל אוטונומיה מסוימת, וגופים יהודים כלל עירוניים קיבלו החלטות בנושאים שנגעו לכלל הקהילה. עד המאה ה-19, הקפידו חלק מאותם יהודים לנהוג במנהגיהם העתיקים, כפי שקבע ר' שמואל חיים בימי שלטון מהמט השני בנושאים כמו נישואין ונדוניות. הרומניוטים גם נקברו בנפרד משאר הקהלים של מגורשי ספרד והאשכנזים.

בסופיה, בירת בולגריה, היו עד שנת 1640 שלוש קהילות נפרדות, שהעתיקה שבהן הייתה של הרומניוטים. מלבדה הייתה קהילה אשכנזית של יהודים שגורשו ממלכת הונגריה ומאזור גרמניה במאה ה-14 וספרדים שהגיעו אחרי גירוש ספרד. רבה של העיר איחד את שלוש הקהילות באותה שנה.

 הקהילות הרומניוטיות בשואה 

לפי האמדן היו ביוון, ערב מלחמת העולם השנייה, כ-80,000 יהודים. כ-85% מהם נרצחו בשואה, במחנות ובדרכים אחרות. שיעור הנרצחים הזה הוא מהגבוהים שהיו בין יהודי אירופה ויחד איתם הושמדה רוב הקהילה הרומניוטית שנותרה ביוון ובבלקן.

בתחילת המאה ה-20, חיו ביואנינה כ-4,000 יהודים רומניוטים. בשל הקשיים הכלכליים והסערה שליוו את התפרקות האימפריה העות'מאנית, היגרו רבים לארצות הברית, ארץ ישראל וארצות אחרות. ב-25 במרץ 1944, אמצע מלחמת העולם השנייה, ריכזו הכובשים הנאצים את יהודי יואנינה, בשלג כבד והעלו אותם למשאיות פתוחות, משם הועברו לרכבות. אחרי נסיעה של 9 ימים הם הגיעו לאושוויץ. 1,832 מיהודי העיר נרצחו שם. שמותיהם חרוטים על לוחות שיש הקבועים בקירות בית הכנסת. בין ההרוגים היו יותר מ-500 ילדים מתחת לגיל 13. רק 112 מיהודי יואנינה שרדו את מחנות ההשמדה. 69 יהודים נמלטו מהמעצר, הסתתרו אצל משפחות נוצריות או נמלטו להרים. מעט מהיהודים לקחו חלק במחתרת היוונית. לאחר השואה חזרו ליואנינה רק כ-160 יהודים וגילו שרכושם נשדד ובתיהם מאוכלסים במקומיים.

בית הכנסת הישן של יואנינה "בית הכנסת קהל קדוש ישן" שמר על צורתו המקורית, אף ששוחזר בשנת 1881 ובשנת 1987. בית הכנסת שרד את הכיבוש הגרמני בזכות מאמציו של ראש העירייה באותם ימים, דמטריוס ולאכידס, ששכנע את הגרמנים שהבניין ישמש כספרייה וכי חומרי הקודש יועברו למוזיאון העירוני. לוחית בתוך בית הכנסת מכבדת את ראש העירייה ולאכידס. ניצולי שואה מיואנינה שלחו ספרי תורה ותיקים לקהילה הקדושה ינינה בניו יורק. פריטים אחרים מיואנינה מאוחסנים במאה ה-21 במוזיאון היהודי באתונה.

בארטה חיו ערב מלחמת העולם השנייה כ-400 יהודים. העיר הייתה תחת כיבוש איטלקי והיחס ליהודים היה סביר. בספטמבר 1943 נכנסו הנאצים לעיר ומיד דרשו את שמות כל יהודי המקום. 352 מיהודי העיר נעצרו, ויחד עם יהודי העיירה פרבזה הם רוכזו בבית קולנוע סמוך וב-2 באפריל 1944 הועברו למחנה מעבר ומשם ברכבות למחנה ההשמדה באושוויץ. צעירים בודדים הצליחו להסתתר ולהינצל. בחלקיס, חלקידה, היו 325 יהודים לפני השואה. עם פלישת הגרמנים, נמלטו רבים להרים או לטורקיה, בעזרתם של שהמקומיים ולוחמי ההתנגדות הלאומית. כך נתפסו רק 22 מיהודי העיר ונשלחו לאושוויץ, ב-1944. את חפצי בית הכנסת המקומי הציל הבישוף המטרופוליטן גריגוריוס, שהסתירם בכניסייתו. אחרי השואה נותרה בעיר רק קהילה יהודית קטנה. חלקיס העניקה ליוון את אחד מגיבורי המלחמה היוונים-יהודים המפורסמים ביותר, קולונל מרדכי פרזיס, אחד הקצינים היוונים הבכירים הראשונים שנפלו בקרב בחזית האלבנית ב-11 בדצמבר 1940.

 הקהילות הרומניוטיות אחרי השואה 

אחרי מאות שנות היסטוריה עשירה וייחודית נראה שהקהילה הרומניוטית הולכת ונעלמת. גלים של מהגרים שהטמיעו את הרומניוטים בתוכם, בעיקר המגורשים מספרד, הגירה גדולה של בני הקהילה והשמדה שיטתית בשואה - הותירו רק קהילות רומניוטיות בודדות, וגם בהם מספר היהודים הולך ופוחת. אחרי השואה נותרו רק מעט מאוד מצאצאי הרומניוטים וכקהילה הם קיימים רק במקומות בודדים. ביוון נותרו בין 4,500 ל-6,000 יהודים, מתוכם מעטים הם רומניוטים. מעט הרומניוטים שנותרו מתגוררים בעיקר ביואנינה, חלקיס, וולוס ואתונה.

ביואנינה שהייתה מרכז קהילתי רומניוטי בן אלפי שנים, נותרו פחות מ-50 חברים, רובם מבוגרים מאוד. חגיגת בר המצווה האחרונה שנחגגה שם הייתה בשנת 2000. ב-2014 נערך טקס זיכרון גדול בבית הכנסת בנוכחותם של בני הקהילה, דיפלומטים זרים ואישים מקומיים לציון 70 שנה לגירוש יהודי יואנינה על ידי הנאצים. רוב יהודי יואנינה עברו לארצות הברית ולארץ ישראל, והקימו בתי כנסת רומניוטיים בניו יורק ובירושלים. במאה ה-21 מחזיקה הקהילה היהודית בית כנסת אחד, "קהל קדוש חדש", שנבנה מחוץ לחומות ושופץ בתרומת יוצאי יואנינה בארץ ובארצות הברית. בית הכנסת סגור רוב ימות השנה ופתוח לתיירים ובימים הנוראים, שם מתקיימות תפילות בנוסח הרומניוטים. בבית הכנסת טבלות שיש גדולות - ובהן חקוקים שמות הנספים מהקהילה בשנות השואה.

באתונה נבנה בשנת 1904 בית הכנסת עץ חיים, ששומר על נוהגי הקהילה הרומניוטית ופועל בעיקר בחגים. בית הכנסת נבנה מול בית הכנסת הספרדי הגדול והחדש יותר, בית שלום. המבנה נבנה על ידי יהודים רומניוטים שהגיעו מיואנינה, ולכן הוא נקרא על ידי בני הקהילה הוותיקים ביותר - בית הכנסת "רומני" או "ינוני".

בחלקיס או חלקידה, שבאי אֶוויה הייתה קיימת אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר ביוון ובאירופה אבל אחרי השואה נותרו בה כ-65 חברים בלבד, רובם מבוגרים. אך עדיין הקהילה מציגה את מורשתה הרומניוטית.

גם בוולוס הייתה קהילה יהודית רומניוטית עם שורשים עתיקים, קהילה זו שגשגה במאה ה-19 וה-20. לאחר השואה ולאחר הגירתם של אנשיה לישראל וארצות הברית נותר בוולוס גוף קהילתי קטן המונה כמאה יהודים. בית הכנסת שלהם פועל בעיקר בחגים ובטקסים יהודיים. הקהילה מנוהלת על ידי מועצת מנהלים בת חמישה חברים, הנבחרת על ידי אספת הקהילה בת ארבעה עשר חברים כל שלוש שנים. המועצה מתמקדת בטיפול בנזקקים, בחינוך ילדים ובסבסוד תוכניות נוער. היא שמה דגש מיוחד על תפקוד בית הכנסת ועל חיזוק היחסים בין חברי הקהילה, האזרחים האחרים והרשויות המקומיות - יחסים שנותרו מצוינים עד היום. בשנת 1988, הקימה עיריית וולוס אנדרטה לקורבנות השואה בכיכר המרכזית של ריגאס, מתוך הערכה לתרומת היהודים לעיר ולזכר קורבנות רדיפות הנאצים.

בארטה נותרו אחרי השואה רק 60 יהודים ובשנת 1959 פורקה הקהילה רשמית. רוב הניצולים עברו לאתונה או היגרו לארצות הברית או לישראל. מאוחר יותר, בית הקברות היהודי הוחרם והאתר בו עמד בית הכנסת הוקצה לעירייה. מלבד שרידי כמה בתים יהודיים לשעבר ולוח חדש המציין את אובדן הקהילה, לא נותר דבר מהקהילה היהודית לשעבר של ארטה.

 הרומניוטים בישראל 
במאה ה-21 אין בישראל קהילות רומניוטיות מובהקות, אבל יש בתי כנסת ששומרים על המסורת והתפילה הרומניוטית. בית כנסת אחד נמצא בתל אביב ובית כנסת אחד בירושלים: בית הכנסת שלום, בכפר שלם שבתל אביב, הוקם על ידי עולים ורבנים שהביאו איתם את המסורת הרומניוטית ועדיין פועל בימים אלו. בית הכנסת השני, "בית אברהם ואהל שרה", נמצא בשכונת אהל משה בנחלאות שבירושלים. בית הכנסת הוקם בשנת 1925, על ידי אברהם ושרה הכהן, כמקום תפילה לעולי יואנינה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עלו אברהם ושרה מיואנינה. באותה שנה נפטר אברהם ואשתו החליטה להקדיש את ביתה להקמת בית כנסת לרומניוטים והיא עצמה התגוררה בחדר הצמוד עד מותה ב-1939. לאחר השואה הצטרפו מעט מהרומניוטים שעלו לארץ לבית הכנסת 'בית אברהם ואהל שרה'. מנהגיהם כמעט נעלמו והנוסח הספרדי ירושלמי השתלט על התפילה. בית כנסת רומניוטי נוסף היה קיים ברובע הנוצרי בירושלים העתיקה אבל הוא אינו בשימוש עוד.

 הרומניוטים בארצות הברית 
מתחילת המאה ה-20 קיים רק בית כנסת רומניוטי אחד בארצות הברית. בית הכנסת "קהילה קדושה יאנינה" "Kehila Kedosha Janina" שברובע הסיני של ניו יורק, בלואר איסט סייד של מנהטן. בית הכנסת משמש את קהילת המהגרים הרומניוטים ומנהל רשימת תפוצה של 3,000 משפחות רומניוטיות, רובן מתגוררות באזור שלוש המדינות. בית הכנסת פתוח לתפילות בכל שבת בבוקר וכן בכל החגים היהודיים העיקריים והוא מאכלס גם מוזיאון המוקדש ליהדות יוון ומציע סיורים מודרכים למבקרים בימי ראשון. כמו הקהילה בירושלים, התפילות בימינו עוקבות אחר הטקס הספרדי, אך הן משמרות כמה פיוטים מהטקס הרומניוטי.

במאה ה-21 נותרו רק מקומות בודדים בהם נישאר נוסח תפילה רומניוטי, חלקי או מלא. במעט מבתי הכנסת התפילות הן בנוסח ספרד אבל נוספים פיוטים רומניוטים. נראה שנוסח התפילה והמסורת הרומניוטיים הולכים ונעלמים מן העולם וזכרם יישאר רק על גבי עמודי הספרים וקלטות השמע. קשה להניח שבעתיד תהייה צמיחה או התפתחות בקרב הרומניוטיים למרות הרצון לשמר את העבר ולמשוך את ההווה של העדה עד כמה שאפשר.
 נוסח התפילה 

ליהודים הרומניוטים נוסח תפילה ייחודי הקרוי נוסח הרומניוטים או נוסח רומניא, המאופיין בקרבה לנוסח הארץ ישראלי הקדום.

לבתי הכנסת הרומניוטים היה מבנה ייחודי. היו להם מסורות דתיות משלהם וספר תפילה, מחזור רומניא. חלק ניכר מהתפילה היה בשפה היוונית, והמנגינות, כולל לקריאת התורה, הושפעו רבות ממוזיקה ביזנטית. הנוסח הרומניוטי היה קרוב קרבה מסוימת לנוסח הארץ ישראלי הקדום, בדומה לנוסח האיטלקי. על פי דבריה של ז'נט בטינו, מנהלת המוזיאון היהודי ביוון, שהיא עצמה ממוצא רומניוטי וגדלה ביואנינה: "המסורת הרומניוטית חשובה ביותר. זוהי מסורת טרום-דיאספורית המבוססת על התלמוד הירושלמי."

לאחר הגעת מגורשי ספרד לאזורי הבלקנים, נטמעו רוב הרומניוטים בתוך הקהילות הספרדיות והתרבות, התפילה והשפה הם בנוסח יהודי ספרד. קהילות בודדות שמרו על נוסח רומניא, אבל רובם הושמדו בשואה. בבית הכנסת של רומניוטים יוצאי יאנינה "בית אברהם ואהל שרה לקהילת יאנינה" שבנחלאות ובבית הכנסת קהילה קדושה יאנינה שבניו יורק, שומרים על חלק מהפיוטים מהמחזור הרומניוטי והמנגינות של בני קהילת העיר יאנינה שביוון, אך מתפללים לפי נוסח הספרדים.

בשנת 2024 פורסם: "ספר התפילות כמנהג קהלות קדש רומניא. סדור הרומניוטים והפטרות לכל השנה ופיוטים נבחרים לחגים וצומות ושבתות מיוחדות". הספר משחזר את ההדפסה הראשונה של סידור תפילה רומניוטי מהמאה ה-17 ואפשר למצוא בו אוסף של תפילות ופיוטים בנוסח רומניא. וכן אפשר למצוא את נוסח 'חד גדיא' ביווניטיקה, בסגנון רומניוטי. כמו כן קיימים מאמרים שמציגים חלקים מתוך טקסטים עתיקים של תפילות לפי המסורת הרומניוטית. אלו נותנים טקסטים מקוריים ותיעוד היסטורי שלהם.

קישורים חיצוניים

 צור ארליך, אחרוני הרומניוטים של יאנינה, פורסם במגזין סגולה
 ג'וסף דיוגווארדי, הצלה באלבניה, גרסה מקוונת של ספר אודות תולדות יהדות אלבניה. 
 ואנינה מאסטרצ'י, The Romaniot Jews of the Lower East Side, תמליל של ראיון רדיופוני עם מהגר רומניוטי לארצות הברית אודות קהילתו באתר תחנת הרדיו של הסטודנטים לעיתונות באוניברסיטת קולומביה 
 עדויות שונות באתר דור ההמשך להנצחת שואת יהדות יוון ובו תאורים שונים של חיי קהילות רומניוטיות בראשי המאה ה-20 ובשואה.


הערות שוליים

רומניוטים
קטגוריה:יהדות יוון
קטגוריה:אלבניה: דמוגרפיה
קטגוריה:יהדות בולגריה
קטגוריה:טורקיה: דמוגרפיה
קטגוריה:יוון: קבוצות אתניות