מיקנית

מיקנית היא הצורה המתועדת העתיקה ביותר של השפה היוונית, שדוברה ביוון ובכרתים בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס (בתקופה המיקנית ביוון). שפה זו הועלתה על הכתב באמצעות כתב ליניארי ב', כתב שהומצא בכרתים לפני המאה ה-14 לפנה"ס. רוב הכיתובים המתועדים במיקנית נכתבו על לוחות חימר שנמצאו בקנוסוס ופילוס. שם השפה נובע משם האתר הארכאולוגי הראשון שנחפר בהקשר לתקופה המיקנית - מיקנה, שגם בו נמצאו לוחות כתובות מיקנית. 

הלוחות נשארו בלתי-מפוענחים במשך זמן רב, ושפות רבות הוצעו כצורה המדוברת של כתב זה. בשנת 1952, בהתבסס על עבודה נרחבת של אליס קובר, פיענח מייקל ונטריס את הכתב והוכיח מעבר לכל ספק שהטקסטים הכתובים בו מגלמים צורה מוקדמת של יוונית. 

רוב הטקסטים שבלוחות הם רשימות, ולא נמצאו סיפורים, אגדות או שירה שנכתבו בשפה זו. עם זאת, הלוחות מאפשרים להבין דברים רבים על אודות כותביהם ועל אודות התרבות המיקנית בסוף תקופתה. 

 פונולוגיה ואורתוגרפיה 

השפה המיקנית נשמרה בצורת הכתיבה שלה בתור הכתב הקווי השני (קווי ב'), שכולל בערך 200 סימני הברות ולוגוגרמות. מכיוון שקווי ב' נגזרו מקווי א' (הכתב של שפה מינואית קדומה בלתי-מפוענחת, שלא קשורה ליוונית) הם לא משקפים במלואם את הפונטיקה של השפה המיקנית בצורת הדיבור שלה, וזה מתבטא בכך שקבוצות עיצורים נעלמו בכתיב מדויק. 

הכתב מבדיל בין חמש תנועות:
/a/, /e/, /i/, /o/, /u/; שני חצאי-תנועות - /w/ ו-/j/; שלושה עיצורים נמשכים (סונורנט) - /m/, /n/ ו-/r/; עיצור שורק אחד - /s/; שישה עיצורים אוטמים - /p/, /t/, /d/, /k/, /q/; ו-/z/.

השפה המיקנית שימרה מספר מרכיבים ארכאיים של השפות ההודו-אירופיות, כמו העיצורים השפתיים-וילוניים (Labiovelar) שעברו מספר שינויי-קול עד שהאלפבית היווני הומצא, מספר מאות אחר כך.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:יוונית
קטגוריה:שפות עתיקות
קטגוריה:יוון המיקנית
קטגוריה:ניבי היוונית העתיקה