צפצפה

צפצפה (שם מדעי: Populus, באנגלית: Poplar) היא סוג של עצים ממשפחת הערבתיים (Salicaceae), הכוללת כיום כ-51 סוגים וכ-1,540 מינים. מרבית מיני הסוג צפצפה נפוצים באזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני - בצפון אמריקה, אירופה ואסיה - וחלקם אוקלמו והופצו גם לאמריקה הדרומית, לדרום אפריקה ולאוסטרליה. רוב המינים גדלים בבתי גידול לחים עד רוויים במים, לעיתים קרובות בסמוך לגדות נחלים ואגמים. בסוג 61 מינים, ומהם רק מין אחד גדל בר בישראל, בעיקר לאורך הירדן והנחלים הסמוכים אליו - צפצפת הפרת, מין נדיר ועל סף איום. בנוסף אוקלמו בארץ כשבעה מינים המשמשים לנוי או לייעור, שהמוכר שבהם הוא צפצפה מכסיפה שניטעה בארץ גם לייעור ולתעשיית העץ.

בעקבות הרחבת גבולות משפחת הערבתיים במערכת APG II (2003), שבה צורפו למשפחה סוגים רבים ממשפחת הפלקורטיים לשעבר — הפכה המשפחה לקבוצה רחבה הכוללת גם סוגים טרופיים רבים. התיאור המורפולוגי המסורתי, שהתבסס בעיקר על ערבה וצפצפה, אינו מייצג עוד את כלל המשפחה; משום כך קיימים עדיין מקורות מיושנים המונים למשפחה שני סוגים בלבד ומציגים תיאור מורפולוגי מצומצם.

 תפוצה עולמית של הסוג צפצפה 
מרבית מיני הסוג צפצפה (Populus) נפוצים באופן טבעי באזורים הממוזגים של חצי הכדור הצפוני – בצפון אמריקה, אירופה ואסיה – וניטעו בהצלחה גם מחוץ לאזורי מוצאם, בעיקר בדרום אפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה.

עם זאת, קיימים מספר מינים חריגים המרחיבים את גבולות התפוצה:

 באפריקה – המין הדרומי ביותר בסוג כולו הוא Populus ilicifolia, הגדל באופן טבעי במזרח אפריקה הטרופית (קניה וטנזניה).
 באמריקה – המין Populus fremontii חודר דרומה עד דרום מקסיקו (אואחאקה, צ'יאפס ואזורים שכנים) והיא הדרומית ביותר ביבשת אמריקה.
 במזרח אסיה – המינים Populus ciliata ו־P. adenopoda מגיעים עד צפון מיאנמר, שהוא הקצה הדרומי ביותר של הסוג בחצי הכדור הצפוני.
 במערב אסיה וצפון אפריקה – המין צפצפת הפרת הוא הדרומי ביותר, ותפוצתו מגיעה עד צפון אפריקה ודרום ישראל וירדן. זהו גם המין היחיד בסוג הגדל בר באופן טבעי בישראל, ירדן ובצפון אפריקה.

רוב המינים הדרומיים האחרים שצוינו (P. fremontii, P. ciliata, P. adenopoda, P. ilicifolia) אמנם מגיעים לאזורים חמים יותר גאוגרפית, אך נשענים על בתי גידול לחים ואינם מותאמים לחום קיצוני או למליחות. לעומתם, צפצפת הפרת היא דרומית אמיתית – מותאמת לאזורים סהרו-ערביים ואירנו-טורניים. צפצפה שמותאמת למדבריות חמים, מליחים וצחיחים, ולכן היא מיוחדת גם אקולוגית, לא רק גאוגרפית.

 מאפיינים מורפולוגיים של הסוג 
רוב מיני הצפצפה הם עצים נשירים, ועליהם מצהיבים לגווני צהוב זהוב בסתיו לפני הנשירה. העצים מגיעים לפעמים לגובה של 10 מ' הם דו ביתיים (ישנם עצים זכריים ועצים נקביים) והאבקה ביניהם נעשית על ידי הרוח באמצעות זרעים נושאי ציצית שערות. לרוב העצים הטרופיליים - בעלי יכולת ותגובה גמישה לפתח טיפוסי עלים שונים כתגובה, ולעיתים קרובות מתרבים וגטטיבית ויוצרים שיבוטים בעיקר בעזרת חוטרים היוצאים מן השורשים; ההסתעפות לרוב מונופודיאלית (הציר הראשי ממשיך להתארך מאותו קודקוד), ולעיתים רחוקות סימפודיאלית (הקודקוד הראשי מפסיק לצמוח — לרוב בעקבות פריחה — והצמיחה נמשכת מענף צדדי שמתפתח מתחתיו ולוקח את מקומו).

ענפיו וגבעוליו אינם נושאים קוצים כלל.

הניצנים עטופים 3 עד 10 קשקשים, מפרישים שרף או חסרי שרף; בחלק מן המינים הניצנים בוהקים ומכוסים שרף דביק בחורף, תכונה בולטת במיני הצפצפה ומשמשת סימן זיהוי טוב בשדה (בניגוד לערבה שרוב מִינֶיהָ חסרים ניצנים בעלי שרף).

ניצן קודקודי לרוב קיים - ולכן הצימוח בדרך כלל מונופודיאלי - אך במינים מסוימים הוא חסר, ואז הצימוח נעשה סימפודיאלי.

העלים פשוטים, מסורגים ונשירים. הפטוטרות לרוב פחוסות מן הצדדים וחסרות בלוטות. הטרפים לרוב רחבים ומשולשים עד מעוינים, ולעיתים דמויי אזמל, סרגל או אליפסה — בחלק מהמינים מזכירים עלי ערבה. הַלְּוָאִים מפורדים, קרומיים, זעירים וצרים, ונושרים לרוב במהרה, אך לעיתים הם בולטים במיוחד על חוטרים צעירים. הטרפים לרוב רחבים יחסית — אורכם קטן מכפול רוחבם; העִירוק כעין כף יד, פחות או יותר, ובדרך כלל יוצא מן הבסיס זוג עורקים משניים בולטים (למעט ב־Populus angustifolia); שפת הטרף תמימה עד חרוקה; ולעיתים מצויות 0–6 בלוטות בבסיסו.

התפרחות חיקיות או אמיריות, לרוב קודמות ללבלוב העלים, בצורת עגילים (catkins) פשוטים, לרוב משתלשלים, היושבים ישירות על הענף (ללא עוקץ תפרחת); צירן חסר עלים, וכל פרח מלווה בחפה משוננת או מאונה. בניגוד לערבה, שבה החפה קירחת או ריסנית ובעלת שפה תמימה.

עוקצי הפרחים ברורים. החפים המלווים את הפרחים לרוב משוננים; קצותיהם שסועים לעיתים עמוקות ולעיתים באופן רדוד לאונות, ולעיתים חרוקים; הם נושרים במהרה. רובם קירחים, ולעיתים ריסניים, פרט למין P. heterophylla שבו הם שעירים בצדם התחתון. חפי הפרחים הנקביים נושרים לאחר ההפריה.

הפרחים חסרי עטיף; במקומו מצוי דיסק חסר בלוטות צוף, דמוי ספל או צלוחית. דיסק זה נחשב לשריד של עטיף שעבר צמצום והפחתה (רידוקציה) עד שהתנוון, כך שהתוצאה הסופית נראית לעיתים כקשקשים בודדים (שכונו בעבר “צופנים קשקשיים”) ולעיתים כרקמת דיסק רציפה. בפועל מדובר בתאים מתים וחסרי פעילות בלוטית, ולכן אינם מייצרים או מפרישים צוף. הסבר זה נכון הן לדיסק בצפצפה (Populus) והן למה שכונה בעבר “צופנים קשקשיים” בערבה (Salix).

הדיסק לרוב משתייר, אך במין Populus heterophylla הוא עשוי לנשור. ההסבר נכון הן לדיסק במשפחת הצפצפה ואין לצופנים הקשקשיים במשפחת הערבה.

האבקנים 6 עד 60 (ולעיתים רחוקות עד 70), זיריהם מפורדים; מאבקיהם מוארכים עד דמוי ביצה ומורכבים משתי לשכות.

השחלה לרוב יושבת או כמעט יושבת, 2 עד 4 עלי שחלה ובכל אחת (1 או) 2 עד 25 ביציות לעיתים רחוקות ביצית אחת; עמודי השחלה קצרים ומפורדים; הצלקות 2 עד 4, גליליות עד שטוחות, לעיתים מגולגלות או מפותלות, שלמות או מחולקות לשתי אונות.

הפירות הלקטיים, בני 2 עד 4 קשוות, ביציים או כדוריים.

הזרעים זעירים, חסרי אנדוספרם או מעוטי אנדוספרם; הם נושאים אַריל (מעטה עסיסי או שומני) המתפתח מעוקץ הביצית (funicle), המתארך לציצית צפופה של שערות משי ארוכות (arillate coma) העוטפת את הזרע ומסייעת להפצה ברוח.

 שימושים 
העצה של רוב מיני הצפצפה קלה, רכה ובעלת צפיפות נמוכה. היא נחשבת בינונית עד ירודה מבחינת חוזק מכני ועמידות, ואינה עמידה לריקבון ולפגיעת חרקים. משום כך היא איננה חומר בנייה איכותי לאלמנטים נושאי עומס. לעומת זאת היא קלה מאוד לעיבוד, ולכן משמשת בהיקף רחב לייצור לוחות דיקט (plywood, veneer), אריזות, ארגזים, קופסאות, נייר ותאית (pulpwood), גפרורים, מקלות ארטיקים ורהיטים קלים. רק מינים מסוימים, כגון צפצפה רטיטה (Populus tremuloides) וצפצפה מקוצעת (P. deltoides), משמשים לעיתים לבנייה פנימית קלה שאינה נושאת עומס, אך גם בהם העצה נחשבת פחות איכותית לעומת עצי אלון, אשור או אורן איכותי.

למידע נוסף על סליצין ועל הקשרו לפיתוח האספירין ראו בערך "ערבתיים”.

 שימושים סביבתיים 
מיני צפצפה משמשים לייצוב דפנות נחלים בזכות מערכת השורשים השטחית שלהם. מנגד, לצפצפות יש גם מערכת שורשים רחבה וחזקה, היכולה להתפשט למרחקים גדולים ולהוציא חוטרים חדשים. השורשים נמשכים למקורות מים ועלולים לחדור לצנרת, לקווי ניקוז ולבורות ספיגה; לכן מומלץ להימנע מנטיעה בסמוך לבתי מגורים או לתשתיות מים וביוב. במינים גדולים, כגון צפצפה שחורה, צפצפה מכסיפה. ובני כלאיים שונים, תופעה זו בולטת במיוחד. עצים צעירים שנשתלים במרחק מתאים אינם בהכרח גורמים נזק, אך בסביבה אורבנית ההמלצה המקצועית היא להימנע מקרבה לתשתיות תת-קרקעיות.

צפצפה קנדית משמשת בעשורים האחרונים גם כעץ מודל לטיפול סביבתי בקרקעות ובמי תהום מזוהמים, במסגרת תחום מחקר ופיתוח הנקרא פיטורמדיציה (phytoremediation) – ניצול צמחים, לעיתים בשילוב מיקרואורגניזמים החיים ברקמותיהם, לסילוק או פירוק מזהמים.

מחקרים שונים הראו כי מכלואים של צפצפות מסוגלים לספוח ולצבור מתכות כבדות כגון קדמיום, עופרת ואבץ בקרקעות מזוהמות, ובכך להפחית את זמינותן הסביבתית. במקביל, מחקרי שדה עדכניים הדגימו כי ניתן להדביק את העצים בחיידקים אנדופיטיים טבעיים בעלי יכולת לפרק ממסים אורגניים כלוריים (chlorinated solvents) – ממסים שימושיים מאוד בתעשייה הכימית ובראשם הממס התעשייתי הנפוץ טריכלורואתילן (TCE).

בניסוי שנערך באתר Superfund Middlefield–Ellis–Whisman בעמק הסיליקון (קליפורניה) הראו כי עצי צפצפה קנדית, שהודבקו בחיידק האנדופיטי Enterobacter sp. PDN3, ירידה של למעלה מ־98% בריכוזי TCE ותוצרי הפירוק שלו במי התהום, לצד שיפור בשגשוג העצים (עלייה של כ־32% בקוטר הגזע בהשוואה לעצים שלא הודבקו). שילוב זה של עצים מהירי צמיחה עם מיקרואורגניזמים מפרקי מזהמים מציע פתרון יישומי וזול יחסית לשיקום אתרים תעשייתיים מזוהמים בממסים אורגניים ובמתכות כבדות כאחד.

 מיני הבר והתרבות בישראל 
בישראל מין בר אחד - צפצפת הפרת - ושישה מינים שהובאו לישראל לצורך ייעור ונוי ואף תעשייה כאמור בפרק שמושים ואלו הם: צפצפה מאפירה, צפצפה מכסיפה, צפצפה מקוצעת, צפצפה קנדית, צפצפה שחורה, צפצפה רטיטה.

 צפצפת הפרת 
צַפְצָפַת הַפְּרָת (Populus euphratica) היא העץ הבר היחיד בסוג צפצפה הגדל בישראל ובסביבתה. זהו עץ ענף, מהיר צמיחה, המגיע בגובהו ל-15 מ' בעל צמרת גבוהה ורחבה וקוטר נוף של 16 מ', גזעו אפור לבנבן ולעיתים נטוי או מעוקם, ומערכת שורשים שטחית. לעץ שני טיפוסי עלים: עלים צעירים (בעיקר על ענפים צעירים או בעצים צעירים) סרגליים וצרים, דמויי עלי ערבה או אקליפטוס; ואילו עלים בוגרים בשאר חלקי העץ תמימים, משולשים או מעוינים (דמוי רומבס) במיוחד על הענפים שנושאים את התפרחות. העלים אפורים-ירקרקים, בהירים ובעלי מרקם גלדני מעט; הפטוטרת ארוכה, כ-3 ס״מ ואף עד 5 ס"מ, והניצנים הצעירים שעירים. העגילים הזכריים ירקרקים מוארכים ויצאות מתוך לפה קצר וחלק. ומשתלשלים ואילו העגילים הנקביים פחות צפופים וזקופים. מספר האבקנים בפרחים הזכריים 8 עד 12. השחלה בעלת 3 צלקות ארגמניות. הפרי הוא הלקט קטן באורך 9 עד 13 מ"מ ובו זרעים קטנים ורבים בעלי ציצית לבנה שבאמצעותה הם נפוצים ברוח.

צפצפת הפרת היא המין היחיד בישראל שמפגין הטרופיליה ברורה ועקבית (רב-צורתיות של העלים), תכונה המבדילה אותה הן מהמינים האחרים של צפצפה שיובאו לישראל לצורכי נוי, ייעור ותעשיית עץ, שאינם הטרופיליים בתנאי הארץ, והן ממיני הערבה.

כל פרח בצפצפת הפרת יושב בחיקו של חפה משונן או מאונה ומלוּוה בכמה קשקשים חיצוניים, בשונה ממיני הערבה שבהם הפרחים יושבים בחיקו של חפה ששפתו תמימה ומלווים בקשקש חיצוני יחיד בלבד. ראו ערך מורחב.

 צפצפה מאפירה 
צַפְצָפָה מַאֲפִירָה (Populus × canescens (Aiton) Sm.) היא בן-כלאיים טבעי בין צפצפה מכסיפה (Populus alba) לבין צפצפה מרטיטה (Populus tremula), שני מיני צפצפה שמוצאם באירואסיה. תחום תפוצתו הטבעי משתרע בעיקר באזורים הממוזגים של אירופה ומזרחה עד שינג'יאנג (Xinjiang) שבמערב סין. זהו עץ הגדל בעיקר באזורים ממוזגים. העלים אינם הטרופיליים (דו-צורתיים). שטחם התחתון של הטרפים הבוגרים מכוסה בצפיפות בשערות רכות וצבעו אפרפר. הטרף תמים או משונן לעיתים, ולעיתים בעל אונות רדודות ובלתי ברורות. בעמוד השחלה שתי צלקות, שכל אחת מהן מחולקת לשלוש או ארבע אונות, וצבען ארגמן.

 צפצפה מכסיפה 
צַפְצָפָה מַכְסִיפָה (Populus alba) – עצים שגובהם מגיע עד כ-20 מטרים, בעלי נוף מבודר או צריפי. הגזעים והענפים הצעירים מכוסים קליפה בהירה מאוד, ולעיתים נראים לבנים ממש. צידן התחתון של הטרפים שעיר מאוד וצבעו לבן-מכסיף עד אפרפר – מאפיין מובהק המבדיל את המין. הטרף בדרך כלל בעל אונות ברורות; צורתו ביצית עד מעוגלת, והאונות משולשות או בעלות מפרצים רחבים. אורכם 5 עד 15 ס״מ. התפרחות יושבות (עגילים חסרי עוקץ), אורכן כ-5 ס״מ. בפרחים הזכריים 6 עד 10 אבקנים.

תום תפוצתה הטבעי רחב ביותר באופן טבעי באזורי אקלים הממוזגים והקרים מאירופה המרכזית והדרומית ועד חבל שינג'יאנג והרי ההימלאיה המערביים. באירופה (מרכזה ודרומה, כולל חצי האי האיברי, הבלקן ואיי הים התיכון), בצפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, לוב ותוניסיה), ובמערב ומרכז אסיה - מטורקיה, איראן ואפגניסטן דרך מרכז רוסיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן ועד חבל שינג'יאנג והרי ההימלאיה המערביים. תחום תפוצתו הטבעי כולל גם את הלבנט (לבנון–סוריה). המין הופץ ואוכלס בידי האדם לאזורים נוספים באירופה (צפון וסקנדינביה), בצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), בדרום אמריקה (ארגנטינה), באפריקה (אנגולה, לסוטו, רואנדה ודרום אפריקה), באסיה המזרחית (סין, יפן, קוריאה), ובאוסטרליה (כולל טסמניה).

כיום צפצפה מכסיפה גדלה במקומות רבים בעולם, הן כעץ נוי והגנה על קרקע והן כמקור לעץ תעשייתי. בישראל היא הובאה לצורכי ייעור ותעשיית העץ, ובחלק מהמקומות בישראל אף התאזרח וחרג מתחומי השתילה המקורית.

 צפצפה מקוצעת 
צַפְצָפָה מְקֻצַּעַת (Populus deltoides) – עץ גדול מאוד שמוצאו מהאזורים הממוזגים של אמריקה הצפונית, מגיע עד 55 מ׳ גובה וקוטר גזע של עד 3.5 מ׳, ולעיתים בעל שני גזעים או יותר בבסיסו. קליפתו חומה-בהירה ומחורצת עמוקות; ענפי השנה בצבע צהוב-חום, ובעת שמלאו להם שלוש שנים מקבלים גוון חום בהיר-צהבהב, עגולים או לעיתים בעלי חמישה מקצועות (השם העברי נגזר מכך), קוטרם 1 עד 3.5 מ״מ (לעיתים עד 6), חלקים או דלילים בשערות ארוכות. בניגוד לצפצפה מכסיפה, פרטיה בישראל לרוב אינם הטרופיליים (עליהם אחידים בצורתם), אף שבבית גידולם הטבעי הם לעיתים הטרופיליים במידה בינונית עד רבה. הטרף דמוי ביצה או משולש (מכאן השם deltoides), שפתו חרוקה ונושאת בלוטות, ובבסיסו או בראש הפטוטרת 2 עד 6 בלוטות; הפטוטרת שטוחה. העגילים באורך 5 עד 7.5 ס״מ, ובפרח הזכרי 30 עד 40 אבקנים.

השם המדעי Populus deltoides מתייחס לצורת העלים המשולשת, ואילו השם העברי רומז לענפים שעשויים להיות עגולים או בעלי חמישה מקצועות. שמותיה הנפוצים הם Eastern cottonwood באנגלית ו־Cotonier בצרפתית; שני השמות פירושם "עץ הכותנה" ומתייחסים לצמרית הלבנה העוטפת את הזרעים ומתפזרת ברוח ככותנה. זהו עץ הגדל בעיקר באזורי האקלים הממוזג. תחום התפוצה הטבעי של צפצפה מקוצעת משתרע ממרכז ומזרח קנדה ועד מקסיקו, והיא נפוצה ברוב חלקי ארצות הברית ממזרח למערב, למעט האזורים הקיצוניים בצפון ובדרום-מערב.

במגדיר לצמחי התרבות בישראל חלו חילופי שמות ביחס לשימוש המדעי המקובל כיום:

 השם צפצפה מקוצעת ניתן שם למין Populus angulata Aiton, הנחשב כיום שם נרדף לתת-המין טיפוסי של צפצפה מקוצעת – Populus deltoides subsp. deltoides.
 השם צפצפה משולשת ניתן שם למין Populus monilifera, שהוא שם נרדף לתת-המין מוניליפרה (ארוכי-עגילים) – Populus deltoides subsp. monilifera. תת-מין זה כנראה אינו גדל בישראל.

לפי המגדיר, מאפייני תת-מין מוניליפרה הם: עצים רחבי נוף המגיעים לגובה של 30 מ'; ענפים צעירים עגולים או לעיתים בעלי מקצועות; בבסיס הטרף מצויות בלוטות ניכרות; הניצנים קירחים; הטרף ביצני או משולש, שפתו בעלת שיניים מעוקמות ושערות ריסניות צפופות. העגילים באורך 7–10 ס״מ, והעגילים הנקביים מתארכים בעת ההבשלה עד כ־20 ס״מ. בפרחים הזכריים 40 עד 60 אבקנים.

 צפצפה קנדית 
צַפְצָפָה קָנָדִית (Populus × canadensis Moench) — עץ גדול, לרוב בעל נוף צריפי או צר למחצה (בייחוד בזנים מסוימים כגון הקלון ‘Eugenei’). הטרף בדרך כלל דמוי ביצה או משולש, בעל חוד ארוך ורחב בבסיסו או מעט מתחת לאמצעו; שפתו משוננת בשיניים עדינות ובעלת ריסים דלילים. העלים הראשוניים צרים וארוכים במקצת מרוחבם, ובבסיס הטרף לרוב אין בלוטות ניכרות (לעיתים אחד או חסר לחלוטין, לעומת 2 עד 6 בצפצפה מקוצעת). הפטוטרת שטוחה, ואורך העגילים 7.5 עד 12.5 ס״מ; בפרח הזכרי 15 עד 30 אבקנים. המין הוא בן-כלאיים טבעי בין צפצפה מקוצעת (Populus deltoides), שמוצאה באמריקה הצפונית, לבין צפצפה שחורה (Populus nigra), שמוצאה באירואסיה. ההכלאה הופיעה לראשונה באירופה בסוף המאה ה-17 לאחר שהובאה לשם צפצפה מקוצעת, ומאז הופקו במכוון קווי מכלוא רבים המשמשים בסיס מרכזי למטעי צפצפות מסחריים באירופה. במזרח אמריקה הצפונית נשתל המכלוא לשימושים כלכליים, אך במטעי צפון-מערב היבשת (קולומביה הבריטית, אורגון, וושינגטון) הוחלף לעיתים בבן-הכלאיים Populus × generosa (P. trichocarpa × P. deltoides). בגינון נפוץ במיוחד הקלון הזכרי 'Eugenei' – המכונה גם “פופלר קרוליני” – בעל צמרת צרה שירש מהאב הזכר Populus nigra cv. Italica (הצפצפה הלומברדית).

במחצית השנייה של המאה ה־20 נעשו ניסיונות להחדיר לישראל את הצפצפה הקנדית במטרה לגדל עצי תעשייה מהירי צמיחה לשימוש כעצה. נטיעות ניסיוניות נעשו בקיבוץ גונן שבאצבע הגליל ובקיבוץ יגור לרגלי הכרמל, כחלק מתוכניות הספקת חומר גלם לתעשיית העץ המקומית.

עם זאת, הניסיון לא התפתח לענף מסחרי של ממש: הצפצפה הקנדית התקשתה להתאים לאורך זמן לאקלים המקומי (בעיקר תנאי יובש, מחלות ומזיקים), ולא הוכיחה יתרון כלכלי ברור בהשוואה למינים אחרים שהיו זמינים לתעשיית הנגרות והנייר. כיום הצפצפה הקנדית אינה נחשבת בישראל לעץ יערות כלכלי ואינה משמשת לייעור, לנוי ציבורי או לייצור עץ תעשייתי, למעט כמה פרטים בודדים שנותרו מנטיעות ניסוי ישנות.

 צפצפה שחורה 
צפצפה שחורה (Populus nigra) - עץ שגובהו עשוי להגיע לכ־30 מטרים. גזעיו וענפיו הצעירים מכוסים בקליפה אפורה. תחום תפוצתו הטבעי אירו־אסייתי, ומשתרע מאירופה דרך אגן הים התיכון ועד שינג'יאנג (Xinjiang) שבמערב סין. הוא גדל בעיקר באזורים ממוזגים. העלים אינם הטרופיליים (דו-צורתיים). הם קירחים או שעירים רק בעורקים; הטרף לרוב דמוי יתד בבסיסו, בצורת משולש או רומבוס, באורך 7 עד 8 ס"מ (ולעיתים עד 10 ס"מ), ושפתו משוננת. הניצנים קירחים ודביקים במידה משתנה. עגילי הפריחה הזכריים באורך 5 עד 7.5 ס"מ, ואילו הנקביים קצרים מהם, זקופים בזמן הפריחה ומתארכים עד כ־15 ס"מ בהבשלה. בפרחים הזכריים 12 עד 25 אבקנים, ובנקביים שני עמודי שחלה, שכל אחד מהם מתפצל לשתי אונות.

 צפצפה שחורה זן 'איטלקי' 
צפצפה שחורה 'איטלקי' (Populus nigra 'Italica') ידועה גם בשמות צפצפה צריפית, צפצפה איטלקית. זהו זן תרבות של הצפצפה השחורה, הנבדל מן המין הטיפוסי בכך שהוא יוצר עץ גבוה וצר (בעל נוף צריפי), מצמיח ענפים רבים כבר מבסיס הגזע, וענפיו קירחים.

 צפצפה רטיטה 
צַפְצָפָה רְטִיטָה (Populus tremuloides) - עץ דו-ביתי (ישנם עצים זכריים ועצים נקביים), מהיר צמיחה, שגובהו מגיע עד כ־35 מ׳ וקוטר גזעו עד מטר. תפוצתו הטבעית משתרעת באזורים הקרים של אמריקה הצפונית. בניגוד לצפצפה מכסיפה, עליו בישראל לרוב אינם הטרופיליים (אינם דו-צורתיים). העלים קירחים או שעירים רק בעורקים, באורך 2.5 עד 7.5 ס״מ; הטרף דמוי ביצה או מעוגל, מסתיים בחוד קצר וחד ובסיסו לרוב קטום או כמעט דמוי לב; שפתו משוננת בשיניים קטנות. העגילים באורך 7.5עד 10 ס״מ, ובפרח הזכרי 6 עד 12 אבקנים. ראו ערך מורחב.

הצפצפה במקורות
הצפצפה נזכרה פעם אחת בספר יחזקאל במשל הגפן כעץ בעל זיקה למים: "קָח עַל מַיִם רַבִּים צַפְצָפָה שָׂמוֹ".

לזיהוי ה'צפצפה' אין מסורת ברורה בתרגומים הקדומים, אך לפי מסורת חז"ל, שמקובלת גם על הפרשנים ורוב החוקרים, מדובר באחד ממיני הערבה (Salix) או הצפצפה (Populus).

קיים ממצא בוטני-ארכאולוגי רב של צפצפת הפרת (Populus euphratica), באתרים שונים בארץ ישראל מכל התקופות הקדומות. השימוש הנרחב בו נבע מקלות עיבודו ומהאפשרויות הרבות לניצולו.

ה קובעת כי הצפצפה פסולה לשימוש כערבה, כחלק ממצוות ארבעה מינים. אפשר והכוונה לצפצפת הפרת אשר נפוצה סמוך למקורות מים בארץ ישראל.

גידול עצי צפצפה בישראל
ב-1957 הציע עקיבא עצמון, לגדל בישראל עצי צפצפה לייצור עץ. עצמון נטע במימון משרד המסחר והתעשייה מטעי צפצפה נסיוניים במקומות שונים ברחבי ישראל. בתחילה הוחלט על 500 דונם בנגב, 200 דונם בעמק החולה ו-200 דונם באזור בית שאן. הנטיעות בוצעו על ידי חברת "מפעלי עץ ותאית" שעצמון היה מנהלה, שקיבלה כספים מהחברה הממשלתית "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל. ב-1960 טענו במשרד המסחר והתעשייה שגידול הצפצפות הוא מאוד רווחי.

משרד החקלאות סבר שהגידול אינו כלכלי וחמש ועדות מומחים ממשלתיות בדקו את הנושא. הוועדה שהוקמה ב-1962 פרסמה דוח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונם ל-400 דונם. על פי הדו"ח, צריכת המים הגבוהה והמחיר הנמוך של העץ מובילים לכדאיות גבולית. בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען כי הגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים. בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הניסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה. באוקטובר 1965 התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה. ב-1968 החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אך לא בשטחים אחרים בישראל. מטעי עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם לשני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל. בראשית שנות ה-80 גידל גם קיבוץ יגור עצי צפצפה, על מי ביוב מטוהרים.

ב-1999 חלה התייקרות ניכרת של התשומות, ששינתה לרעה את כדאיות הגידול והעיבוד של העץ, וקיבוץ גונן סגר את המפעלים.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

*
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס