וימפל

וימפֶּל (בכתיב יידי: ווימפל, ווימפעל; בגרמנית: Wimpel), או מפה, הוא יריעת בד ארוכה הנכרכת סביב ספר התורה, מתחת למעיל, בחלק מהקהילות. לפי מנהג יהדות גרמניה, הווימפל יוצר מן החיתול ששימש את התינוק בברית המילה שלו, ואחר כך נתרם לבית הכנסת כדי שישמש לעיטוף ספר התורה. על הווימפל נכתב שמו של הילד שתרם אותו ותאריך לידתו, וכן ברכות שונות, והוא עוטר באיורים. 

השימוש בווימפל נהג בעיקר בדרום גרמניה אך גם במספר קהילות בצפון גרמניה, באוסטריה ובאיטליה.

תיאור המנהג
לאחר ברית המילה, חותכים את החיתול שהיה מונח תחת התינוק, ויוצרים ממנו רצועה ארוכה וצרה. על הרצועה נהוג לכתוב את שמו של התינוק, תאריך לידתו, וברכות שונות, ולעטר אותו באיורים ובקישוטים. היריעה המוכנה נכרכת על ספר ההתורה, סביב שני עצי החיים, מתחת למעיל. כיום, ברבו הקהילות, ממלא תפקיד זה ה'אבנט' שנקשר סביב ספר התורה. אולם, בניגוד לאבנט, הווימפל איננו קשור, אלא מלופף סביב ספר התורה לכל אורכו. בחלק מן הקהילות הקפידו להתחיל את הכריכה מן הצד התחתון, בהתאם לכלל 'מעלין בקודש ואין מורידין', ובקהילות אחרות כרכו דווקא מלמעלה למטה. כריכת ספר התורה בוימפל היא חלק מן הגלילה, המתבצעת בתום קריאת התורה.

שול טראגן
כאשר הילד גדל מעט, נערך טקס שבו הובא לראשונה הווימפל לבית הכנסת. בדרך כלל הילד, שלעיתים זו גם לו הפעם הראשונה להגיע לתפילה בבית הכנסת, כבוד בגלילת ספר התורה באמצעות הווימפל החדש. טקס זה כונה "שול טראגן" (ביידיש: ההבאה או הנשיאה לבית הכנסת). שם הטקס עשוי להתייחס להורים הנושאים את ילדם אל בית הכנסת, או לילד עצמו הנושא את הוימפל ומביא אותו לבית הכנסת. בקהילות שונות היו מנהגים שונים באיזה גיל עורכים  שול טראגן – יש שנהגו לעשות זאת כאשר התינוק בן שנה, ויש שהמתינו לגיל שנתיים או שלוש שנים.

ציורו של מוריץ אופנהיים, "הנשיאה לבית הכנסת" (בגרמנית:Das Schultragen)  (1869) מוקדש לטקס שול טראגן, ונראים בו אב ובנו בטקס הצגת הווימפל בבית הכנסת.

בניגוד למה שחושבים רבים, הזיקה בין הווימפל ובין הילד שעל שמו נקרא אינה מתנתקת אלא נשארת במהלך השנים. נהוג שבכל שנה בקריאת התורה הסמוכה ליום ההולדת של הילד, מכבדים אותו בגלילת ספר התורה באמצעות הווימפל 'שלו', וכך גם באירועים אחרים בחייו. בקהילת אהבת תורה הווימפלים חולקו לשנים עשר מגירות נפרדות על פי חודשי לידתם של התורמים.

 היסטוריה 
ממוזער|מוריץ אופנהיים: הוצאת ספר תורה בבית הכנסת הישן בפרנקפורט, שים לב לוימפלים הנחשפים מתחת למעיל.
הווימפל הקדום ביותר שנשתמר עד ימינו נתרם על ידי ילד שנולד בשנת ה'ר"ם (1480).שרשי מנהג אשכנז חלק ב' עמ' 352 הערה 200. בערך באותה התקופה נזכר המנהג בספרו של המומר אנטוניוס מרגריטה.

לפי השערה נפוצה, שהעלה יהודה לייב ביאלר, מנהל אוסף היודאיקה בהיכל שלמה, מקור המנהג הוא באירוע שהתרחש במגנצא במאה ה-14: תינוק שנימול, ואחר הברית לא נמצאה תחבושת לחבוש בה את התינוק. המהרי"ל, ששימש כסנדק, הורה לקחת את אחת ממטפחות ספר התורה שבבית הכנסת ולחבוש באמצעותה, משום פיקוח נפש. לאחר המעשה הורה המהרי"ל לכבס את המפה, לטהרה מן הדם ולהחזירה, ואמר שיתנו דבר מועט להקדש כדי שלא יהנו מן ההקדשהסיפור מובא בספר מנהגי מהרי"ל, הלכות מילה, אות כ"ד.. לפי ההשערה, בעקבות המאורע, החלו לקחת את חיתולי ברית המילה ולהפוך אותם למטפחות לספרי תורה. הרב בנימין שלמה המבורגר חלק על ההשערה וטען כי לא סביר שבעקבות אירוע חד-פעמי והוראה יוצאת דופן יתפתח מנהג כולל בכל קהילות אשכנז. שנית, לא בכל הקהילות נהגו לכבס את הווימפל מדם הבריתכגון ביהדות וורמייזא וכנראה גם בבנותיה., בשונה מהוראת המהרי"ל. לדבריו, סביר יותר להניח כי המנהג כבר היה קיים היה בימי מהרי"ל, וזו הייתה הסיבה להוראתו להשתמש דווקא במפה מן הספר ולא בבד אחר כמו טלית,שרשי מנהג אשכנז חלק ב' עמ' 352. ובנוסף ע"פ העובדה שמצוות ברית מילה וספר תורה קשורים ביחס מיוחד ע"פ המקורות.תלמוד בבלי מסכת נדרים דף לא עמ' ב. בנוסף לכך יש עניין לעשות בתמישי קדושה מצוות נוספות, וכן הורה המהרי"ל עצמו שלאחר התבלות מפות ספר התורה יעשו מהן תכריכים.

רוב החיתולים נשרפו בליל הבדולח או הושמדו בשואה, והמעטים שנשמרו נמצאים במוזיאונים בישראל ובעולם. במוזיאון היהודי של שווייץ שמור אוסף של 218 וימפלים  שנתגלו בשנות השישים של המאה ה-20 בבית הכנסת העתיק בלנגנאו.

 המנהג היום 
ניסיון להמשיך מנהג זה נעשה במושבה "אביגדור" שבארגנטינה, על ידי פליטים מגרמניה שהגיעו לשם בשנת 1937.

גם בישראל נעשו ניסיונות דומים: בקיבוץ חפץ חיים המסורת נמשכת עד היום, כאשר נהוג שהסב מגביה את ספר התורה, האב גולל והילד בן השלוש חוגר את הווימפל סביב ספר התורה. גם בבתי הכנסת "איחוד שיבת ציון" בתל אביב, "מקור חיים" בפתח תקווה, מניין צעירים בבית אל, "אהבת תורה" בחיפה ובקהילת "קול צופייך" בירושלים ממשיכים מנהג זה.

המנהג מצוי בכל הקהילות של מכון מורשת אשכנז שהוקמו בארץ, וכן בבתי הכנסת של היקים ברחבי העולם.
תיאור חזותי
רוחבו של ה"וימפל" הוא כ-20 ס"מ ואורכו כ-3 מטרים, הוא מקושט ביצירות אמנות ורקומים עליו שמותיהם של התינוק ואביו. 

נוסח הווימפל כולל את שם הילד, שם אביו, תאריך ושנת הלידה (כך הוכרע תאריך הלידה של ר' עקיבא איגרנחשף: תאריך ומקום הלידה של רבי עקיבא איגר זצ"ל, באתר חרדים.), לעיתים בגימטריה של מילים מהמקרא ("פרט"), והאיחול הידוע: ה' יגדלו לתורה לחופה ולמעשים טובים". הווימפל נרקם או מצויר בצבעים מגוונים ומקושט באלמנטים הקשורים לטקסט: למשל, שם החודש היה מעוטר בציור של המזל או ציור אחר השייך לחודש; אם שם הילד היה כשם בעל חיים (זואונימיה) אז מציירים את בעל החיים, כגון אם הילד לוי מציירים כד מים ואם כהן מציירים ידיים פרוסות. הנוסח הרווח הנפוץ: 
מרכז|ממוזער|750px|וימפל מודרני (משנת תשס"א), פתוח למלוא אורכו. שם הילד טושטש, אך ניתן להבחין בכיתוב "נולד במ"ט (במזל טוב) יום ששי ג' כסלו תשס"א ה' יגדלהו לתורה ולחופה ולמעשים טובים אמן סלה"

לקריאה נוספת
 בנימין שלמה המבורגר, שרשי מנהג אשכנז, כרך ב, בני ברק: מכון מורשת אשכנז, 2000, עמ' 322–592.
 נחמה קורמן (קלרמן), על מנהג גלילת ספר תורה ב"וימפל" (מפה), ספר היובל לקהילת חברת אהבת תורה, חיפה תש"נ, עמ' 82–84
 טלי מרים ברנר, על פי דרכם: ילדים וילדוּת באשכנז, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2018, עמ' 225–227

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:מנהגים יהודיים
קטגוריה:תשמישי קדושה
קטגוריה:יהדות גרמניה
קטגוריה:ספר תורה