חרבין

חַרְבִּין (בסינית מפושטת: 哈尔滨; בסינית מסורתית: 哈爾濱; בפין-יין: Hā'ěrbīn; ; תעתיק מדויק: הָא'אֶרְבִּין; ; ממנצ'ורית:  - חַלְבִּין - "מקום לייבוש רשתות דייגים") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז חיילונגג'יאנג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-10 מיליון תושבים, מתוכם כ-6.98 מיליון בתשעת הרבעים. חרבין היא מרכז תעשייה אזורי וכן מרכז התקשורת המרכזי בצפון-מזרח המדינה.

היסטוריה
שמאל|ממוזער|200px|ספר שו"ת משברי ים, שנדפס בעיר חרבין בשנת 1926 על ידי הרב קיסילוב, ששימש כרב הקהילה של היהודים פליטי רוסיה בעיר.
ההתיישבות הראשונה באזור זה הוקמה בשנת 2,200 לפני הספירה לערך, בסוף תקופת האבן.
העיר המודרנית הוקמה בשנת 1898 מכפר דייגים קטן. הזרז להקמת העיר הייתה הקמת רכבת מזרח סין על ידי רוסיה - כהמשך לקו הרכבת הטרנס סיבירית, במטרה לקשר את עיר הנמל דאליין לולדיווסטוק.

בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה יפן (1904-5) פחתה השפעתה של רוסיה באזור, ולעיר הגיעו תושבים של מדינות אירופאיות רבות (בעיקר גרמניה וצרפת) וכן אנשי עסקים מארצות הברית והקימו באזור חברות מסחריות, מפעלים ובנקים, ובמהרה הפכה חרבין למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין, ולמטרופולין רב תרבותי.

בדצמבר 1918 במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ברחו פליטים רבים מתומכי הצבא הלבן אל העיר. כמו כן הגיעה אל העיר קבוצה גדולה של יהודים רוסיים. בשנות ה-30 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בשל הגירה מגרמניה הנאצית, ומספרה היה יותר מעשרים אלף יהודים.

בשנת 1932 נכבשה העיר בידי הצבא היפני.
בשנת 1935 נמכרה מסילת הברזל ליפן, וגברה ההשפעה היפנית בעיר - השפעה שהגיעה לשיאה עם הפיכת העיר לבירת מדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו. היפנים החזיקו בעיר כוחות צבא גדולים, והקימו במקום מפעלים לייצור נשק ביולוגי.
בעקבות כניעת יפן בתחילת ספטמבר 1945 ופירוק מנצ'וקוו נכנסו כוחות הצבא האדום לעיר.
ברית המועצות מסרה את העיר לידי סין אולם, השאירה כוחות צבא בה. מרבית בני הלאומים הזרים בעיר נמלטו ממנה, בעיקר לאוסטרליה, ברזיל וארצות הברית. אזרחים רוסים רבים שברחו לעיר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוצאו להורג על ידי החיילים הסובייטיים.
בזכות הנוכחות הצבאית הסובייטית נכבשה חרבין בידי הקומוניסטים הסינים כבר בשנת 1946.

ב-13 בנובמבר 2005 גרמה דליפת בנזן ממפעל בקרבת העיר לזיהום משמעותי, שהביא להפסקת הזרמת מי השתייה לעיר. השלטון המקומי בעיר הכחיש את הדליפה וטען שמדובר בניקוי שגרתי של מערכת המים.

גאוגרפיה
שמאל|ממוזער|250px|תצלום לוויין של חרבין
תת-המחוז העירוני חרבין משתרע על פני 53,069 קמ"ר בדרום מחוז חיילונגג'יאנג וגובל בנציבויות העירוניות  מצפון,  מצפון-מזרח,  ממזרח,  מדרום-מזרח,  ו מצפון-מערב ובמחוז ג'ילין מדרום-מערב. העיר שוכנת על הגדה הדרומית של נהר , כ-1,060 ק"מ צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין. שטח תת-המחוז גם מכסה את הקצה הדרום-מזרחי של , חלק מרכזי ממישור צפון-מזרח סין. השטח העיקרי של העיר הוא באופן כללי שטוח ונמוך, עם גובה ממוצע של כ-150 מטרים.

אדריכלות
ממוזער|200px|כנסיית סופיה הקדושה
חרבין מכונה סנקט פטרבורג של המזרח בשל סגנון הבנייה הייחודי שבה - בעל ההשפעה הרוסית המרובה.

רחוב ג'ונג יאנג (הרחוב המרכזי, המכונה גם רחוב קיטאייסקיה) הוא מרכז העסקים הראשי של העיר. ברחוב זה נמצאים מבנים רבים בסגנון אירופאי, ובהם מבנים בסגנון הבארוק ואף סגנון בנייה ביזנטיני.

כנסיית סופיה הקדושה שנבנתה בסגנון הרוסי בשנת 1932, משמשת כיום למוזיאון להיסטוריה התרבותית והארכיטקטונית של חרבין.

בשנת 1998 רחוב סנטרל במרכס העיר הפך להיות מדרחוב.

השפעה רוסית
גם כיום מרובה ההשפעה של התרבות הרוסית והכלכלה הרוסית בעיר. בשל הקרבה לרוסיה, מיובאים לעיר מוצרי צריכה רבים. המטבח המקומי מושפע אף הוא מהמטבח הרוסי. גם העגה המקומית משתמשת במילים רבות מהשפה הרוסית.

תרבות
ממוזער|250px|עולם הקרח והשלג בחרבין
בחרבין נערך מדי שנה פסטיבל שלג וקרח, בשל היותה הצפונית ביותר בערי סין, ובשל קרבתה של העיר לסיביר. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21.2 מעלות צלזיוס, ובחורף 16.8- מעלות צלזיוס בממוצע (הטמפרטורות הנמוכות מגיעות ל-38.1- מעלות).

מדי שנה, מאז שנת 1985 נערך בעיר פסטיבל בינלאומי לפיסול בקרח ובשלג - אחד מארבעת פסטיבלי הפיסול בקרח הידועים בעולם (יחד עם פסטיבל השלג ספורו ביפן, קרניבל החורף של קוובק בקנדה ופסטיבל סקי בנורווגיה).

השכלה
בין המכללות והאוניברסיטאות בעיר ניתן למנות את:
אוניברסיטת ההנדסה של חרבין
אוניברסיטת חיילונגג'יאנג
המכון לטכנולוגיה של חרבין
אוניברסיטת חרבין למדע וטכנולוגיה
המכון הפוליטכני של חרבין

חלוקה מנהלית
תת-המחוז העירוני חרבין מחולק לתשעה רבעים, שבע נפות ושתי נפות עירוניות:
מפהשםסיניתפין-ייןאוכלוסייה (מפקד 2020)שטחצפיפותרובע דָאוֹלִי道里区Dàolĭ Qū1,097,430463.82,366רובע נָאנְגָאנְג南岗区Nángăng Qū1,390,679162.48,563רובע דָאוֹ-וָאי道外区Dàowài Qū811,178625.41,297רובע פִּינְגְפָֿאנְג平房区Píngfáng Qū238,94598.762,419רובע סוֹנְגְבֶּיי松北区Sōngbĕi Qū413,515756.2546.8רובע שְׂיָאנְגְפָֿאנְג香坊区Xiāngfāng Qū1,120,185341.43,281רובע חוּלָאן呼兰区Hūlán Qū769,9972,186352.2רובע אָצֶ'נְג阿城区Āchéng Qū500,3272,436205.4רובע שְׁוָאנְגְצֶ'נְג双城区Shuāngchéng Qū633,8803,113203.6נפת יִילָאן依兰县Yīlán Xiàn258,3454,60656.09נפת פָֿאנְגְגֶ'נְג方正县Fāngzhèng Xiàn183,7892,97861.72נפת בִּין宾县Bīn Xiàn444,3143,841115.7נפת בָּאיֵן巴彦县Bāyàn Xiàn420,4093,143133.8נפת מוּלָאן木兰县Mùlán Xiàn176,2453,17355.55נפת טוֹנְגְחֶה通河县Tōnghé Xiàn179,8285,65631.79נפת יֵנְשׁוֹאוּ延寿县Yánshòu Xiàn182,7253,08059.33הנפה העירונית שָׁאנְגְגְ'ה尚志市Shàngzhì Shì463,3588,90852.02הנפה העירונית ווּצָ'אנְג五常市Wŭcháng Shì724,7057,50196.61

הקהילה היהודית בחרבין

ראשוני היהודים הגיעו לחרבין מרוסיה וממזרח אירופה ב-1898, עם תחילת בנייתה של מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שנועדה לחבר בין מוסקבה לבייג'ינג. המסילה החלה לפעול בנובמבר 1903. באותה שנה כבר מנתה הקהילה כחמש מאות יהודים. אחרי מלחמת רוסיה–יפן, ב-1905, התיישבו בעיר חיילים יהודים משוחררים רבים. אליהם הצטרפו גם פליטים מהפרעות שהתחוללו בשנים 1905 – 1907 במחוזות דרום מערב רוסיה. ב-1908 חיו בחרבין כ-8,000 יהודים. אחרי המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917 היגר גל נוסף של יהודים לחרבין. רוב הזמן מנתה הקהילה עשרת אלפים בני אדם ובשיאה בין 1917 ל-1930 היו בעיר 15 אלף נפשות - כחמשה עד עשרה אחוז מתושבי העיר.

מבין יהודי חרבין היו סוחרים ויצרנים בעלי חנויות, מפעלים, מכרות פחם, בתי מלון ומסעדות. הם הקימו בית חולים יהודי ששירת גם את כלל האוכלוסייה. לקהילה היו בתי ספר, תנועות נוער, בית תמחוי, עיתונים יומיים, הוצאות ספרים, תזמורות ותיאטרון.

במהלך מלחמת האזרחים עזבו בני הזוג בת שבע (ורה, אחותה של רחל המשוררת) ואוריאל גולדשטיין את מוסקבה ועברו לחרבין. שם הקימו קונסרבטוריון והתגוררו למעלה מ-10 שנים. בתם הפסנתרנית אלה גולדשטיין נולדה שם.

בקהילה פעלו כמה מוסדות כגון מועדונים, בית אבות, ובית חולים, שטיפלו גם בלא-יהודים. בשנת 1907 נוסד תלמוד תורה, וב-1909 הוקם בית ספר יסודי יהודי ("אברייסקיה גימנזיה"), בו למדו בשנת 1910 יותר ממאה תלמידים. בבית הספר לא היו די כתות, ושבעים אחוזים מהתלמידים היהודים למדו בבתי ספר לא יהודים.

ב-3 במאי 1907 החלה הקהילה היהודית הגדלה בבניית בית כנסת חדש, שנקרא "הראשי", ברחוב ארטילריסקיה ברובע פריסטן (כיום רחוב אונג'יאנג, רובע דאולי). הבנייה נשלמה בינואר 1909. בית כנסת נוסף חסידי נוסד ב-1917. הרב לוין היה הרב הראשון של הקהילה מ-1903 עד לעזיבתו ב-1906. אחריו הובא הרב זלמן השקל (גשקל זלמן ליבוביץ') לשמש כרב אך הוא נפטר תקופה קצרה לאחר שהגיע לחרבין. הנהלת הקהילה בחרה פה אחד ברב אהרן משה קיסילוב (1866 – 1949) שהיה באותה שעה רב בעיר בוריסוב ברוסיה והזמינה אותו לחרבין. הוא כיהן כרב הקהילה משנת 1913 עד לפטירתו בספטמבר 1949. בקונגרס הקהילות היהודיות של המזרח הרחוק, שהתקיים בשנת 1947, נבחר הרב קיסילוב כרב הראשי של המזרח הרחוק כולל יפן. הוא הקים תלמוד תורה בו למדו מאות ילדים.

לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה. בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה. ד"ר אברהם קאופמן שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945 עמד בראש הפעילות הציונית בעיר. הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.

בסוף מלחמת העולם השנייה, תחת שלטון ברית המועצות שנמשך כתשעה חודשים, הופסקה הפעילות הציונית בעיר, רבים הוגלו למחנות כפייה ברוסיה, ויהודים רבים עזבו את חרבין. ב-1963 נסגרו רשמית מוסדות הקהילה היהודית בעיר. ב-1985 עזב היהודי האחרון שחי בחרבין.

ב-1903 נחנך בחרבין בית הקברות היהודי הראשון בסין ובמרוצת השנים נקברו בו 2,000 יהודים. בית הקברות הוקם במרכז העיר, אולם הועבר ב-1958 אל מחוץ לה. ב-1992, לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסין, הוא שופץ, לבקשת איגוד יוצאי סין בישראל ויש בו כיום 583 מצבות.

בתחילת שנות ה-2000 השקיעה עיריית חרבין, ביחד עם ממשלת היילונג'אנג והאקדמיה למדעי החברה של המחוז, בשימור המורשת היהודית של חרבין, שיקום ובשיפוץ בתי הכנסת, בית הקברות היהודי ושאר המוסדות היהודיים שנותרו בעיר. באפריל 2000 הוקם בחרבין מרכז מחקר יהודי, המקושר לאקדמיה למדעי החברה היילונג'יאנג. בית כנסת הישן הפך לאולם הקונצרטים.

היהודי הישראלי בחרבין
נכון לחודש ספטמבר 2025, לאחר שנים רבות שבהן לא חיו יהודים בחרבין, מתגורר בעיר פרופ' דן בן כנען, חוקר וסופר ישראלי המשמש כפרופסור אמריטוס למתודולוגיית מחקר וכתיבה. בן כנען, שהגיע לראשונה לסין ב-1985 והצטרף ב-2002 לאוניברסיטת היילונגג'יאנג בחרבין, הוא היהודי הישראלי היחיד המתגורר במחוז היילונגג'יאנג המונה יותר מ-15 מיליון תושבים. בין השנים 2012-2014 שימש כיועץ לשיקום "הגוש היהודי" בחרבין, פרויקט שהפך את האזור למרכז תרבות ומוזיקה. הוא מעורב באופן פעיל בשיקום מבני הקהילה היהודית בחרבין, כולל בית הכנסת הראשי, ומשמש כחבר בוועדה הממשלתית המיוחדת שהוקמה לטיפול בנושא. בן כנען מייסד ויו"ר מרכז המחקר והלימוד סין-ישראל ומייסד האגודה לתרבות יהודית בחרבין, וכתב מספר ספרים על תולדות הקהילה היהודית בעיר, כולל "Tombstone Histories: Tales of Jewish Life in Harbin" ו"Echoes of Harbin". הוא קיבל תואר אזרח כבוד מטעם עיריית חרבין על פועלו בשימור המורשת היהודית.

ערים תאומות
 מקומיות








 בינלאומיות















קישורים חיצוניים



 אתר רשמי של ממשלת העיר 

 אירנה ולדימירסקי, הקהילה היהודית בחרבין, סין, באתר בית התפוצות.





הערות שוליים

*
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: ערים
קטגוריה:מחוזות הרפובליקה העממית של סין: ערי בירה
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: ערים תת-מחוזיות
קטגוריה:חיילונגג'יאנג: ערים