לשון הקודש

לשון הקודש הוא כינוי יהודי לשפה העברית, ולעיתים לשפה הארמית, בהן נכתבו הטקסטים הדתיים מן התורה ועד לספרות הרבנית בכל הדורות. המונח שימש בהנגדה ללשונות שדוברו בקרב הציבור היהודי הרחב למן הפסקת השימוש בעברית כלשון חיה, כמו יידיש או ערבית-יהודית, ומתייחס בעיקר לשפה בעת תקופת הביניים שלה.

מקור הכינוי

הביטוי "לשון הקודש" מופיע לראשונה בקטע ממגילות קומראן המתוארך לימיו של הורדוס שמספרו 4Q464, בהקשרו של אברהם. עוד לפני כן, נאמר בספר היובלים, המתוארך למאה השנייה לפני הספירה, כי לשון דיבורו של האל לאברהם הייתה עברית: "ויאמר ה' אלהים אלי פתח פיו ושפתיו ופקח אזניו, ואחל לדבר עברית כלשון עמו". בספרות המקרא, אין כל אזכור לכך ששמה של שפת בני ישראל הוא "עברית", כאשר, אין  כל אזכור לייחוד של שפה זו על פני שפות אחרות - שפת בני ישראל מכונה "יהודית" או "שפת כנען". מכאן, שייחוד השפה העברית החל בתקופת בית שני, לאחר הפיכת הארמית והיוונית לשפות מדוברות במרחב הארץ ישראלי, כאשר רב הלשוניות, לצד המשך השימוש בעברית כשפת הפולחן בבית המקדש, גרמו להפיכת העברית לסמל לאומי.

בהמשך, מופיע הביטוי "לשון הקודש" בדברי חז"ל: 
במשמעות מצומצמת, מתייחס הביטוי "לשון הקודש" לא לעברית כולה, אלא לעברית המקראית בלבד. במשמעותו המורחבת הוא משמש לשילוב של העברית והארמית התלמודית בתוך העברית הרבנית ששימשה לכתיבת הספרות התורנית של ימי הביניים והעת החדשה. 

משמעותו המדויקת של המושג "לשון הקודש" מתבארת גם על פי המושג המנוגד לו. במשנה ובתלמוד בא המושג להוציא את הלשונות הלועזיות שהיו מדוברות בסביבת היהודים: "אמר רבי, בארץ ישראל לשון סורסי למה? אלא אי לשון הקודש אי לשון יוונית. ואמר רב יוסף, בבבל לשון ארמי למה? אלא או לשון הקודש או לשון פרסי" (). בתפיסתם של הראשונים הייתה לשון המקרא לשון הקודש, לעומת לשון חז"ל; ביידיש משמש הביטוי "לשון הקודש" לתאר את המרכיב העברי-ארמי שלה, לעומת המילים שמקורן בגרמנית או בשפות הסלאביות. אצל זרמים חרדיים בעיקר בחו"ל משמש הביטוי "לשון הקודש" כתחליף לשם "עברית" ככינוי הרגיל לשפה, ומשתמשים בלשון הקודש ביומיום בעיקר בכתיבה, ולעומת זאת את העברית המודרנית הרבה מהם לא יודעים כלל. זרמים קיצוניים בדוגמת העדה החרדית אף נמנעים מלהשתמש במילים שהתחדשו מאז תחיית השפה העברית.

הוגי דעות יהודיים הציעו נימוקים שונים לכך שדווקא העברית היא "לשון הקודש". הרמב"ן הציע נימוק המבוסס על השימוש שנעשה בשפה זו:

הרמב"ם נימק את העדפת העברית בתכונות פנימיות המאפיינות אותה (בספרו מורה נבוכים שנכתב בערבית יהודית):

לקריאה נוספת
שלמה הרמתי, "מדוע נקראת העברית 'לשון הקודש'?", בתוך: עברית חיה במרוצת הדורות - מרס"ג ועד טלר, הוצאת מסדה, 1992

קישורים חיצוניים
 יואב שחם, מדוע העברית מוגדרת כלשון הקודש, ישיבת הר עציון, אלון שבות.

 הערות שוליים 

קטגוריה:עברית
קטגוריה:ניבים וביטויים חז"ליים