בית דג'אן

בית דג'אן (בערבית: بيت دجن) היה כפר ערבי כ-9 קילומטרים דרומית-מזרחית ליפו, בסמוך לכביש מראשון לציון ליהודיה (היום כביש 412) וגם בסמוך לדרך ההיסטורית בין יפו לירושלים דרך רמלה (היום כביש 44). הכפר היה שייך לנפת יפו המנדטורית, שמו מגיע ככל הנראה משמו של האל הכנעני דגון. במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש ותושביו ברחו לרמלה.

 היסטוריה 

 העת העתיקה 
בתנ"ך, ובטקסטים מצריים ואשוריים קדומים, מוזכר היישוב בית דגון, ששמו התגלגל כבית דגאנא בתקופה האשורית וכ-Keparadagon ("כפר דגון") בתקופה הרומית. בתקופה זו התקיים במקום יישוב שומרוני שבו הקים בבא רבא בית כנסת במאה ה-4.

 התקופה המוסלמית הקדומה 
הח'ליף האומיי השאם אבן עבד אלמלכ בנה בכפר ארמון, והצלבנים בנו בו מבצר בשם קסאל מַאֵן. במקום נשארו שרידי מבנים עתיקים מערות ובורות.

הגאוגרף הערבי בן המאה ה-10 מוקדסי הזכיר בכתביו דרך באזור רמלה בשם דרב דג'ון, שהובילה לכפר דג'ון שבו היה מסגד שישי. במקום אחר, הוא כותב שרוב תושבי העיירה בזמנו היו שומרונים. באותה העת, אחד משמונת שערי העיר רמלה נקרא באותו השם, דג'ון.Levy, 1995, p. 492.Al-Muqaddasi, 1886, p. 33Conder, 1876, p.196

במאה ה-11, בית דג'ן שימשה כמפקדה של הצבא הפאטמי בארץ ישראל.Gil and Broido, 1997, p. 727.

 התקופה העות'מאנית 
בשנת 1596, במפקד האוכלוסין שערך השלטון העות'מאני, גרו בכפר 633 איש.

 המנדט הבריטי 
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931, נמנו בבית דג'אן 2,626 מוסלמים, 27 נוצרים ו-11 יהודים שהתגוררו ב-591 בתים. לפי סקר הכפרים 1945 מנתה אוכלוסיית בית דג'אן 3,480 נפשות, מתוכם 130 נוצרים והיתר מוסלמים. בתקופת המנדט הבריטי גדלה אוכלוסיית בית דג'אן ב-127% הכפר היה בעל שטח נרחב של 17,327 דונם, מתוכם היו 1,975 דונם בבעלות יהודית .

בתקופת המרד הערבי הגדול שימש הכפר כמחסה לפורעים שבין שאר פעולותיהם ירו על נוסעים יהודים בכביש.
במסגרת הקמת מצודות למשטרה הבריטית בהתאם לתכנונו של סר צ'ארלס טגארט הוקמה בשנים 1941-1940 מצודת משטרה בצומת שמדרום לכפר שבו הצטלבו הדרכים הראשיות מיפו לרמלה ומיהודייה לראשון-לציון.

ב-1927 פרסמה רשות העתיקות דו"ח לפיו במרכז הכפר עמד מסגד שכונה ג'אמע עבד אלע'ר. תחת המסגד הייתה קריפטה שהובילה לתא תת-קרקעי שהכיל קבר קדוש.

ממערב לכפר ומצפון לצומת הראשי הוקמה ב-1944 בלב הפרדסים מטוויית 'גולדן ספינדל' על ידי חברת 'האחים אבו לבן', שמנהלה היה אחמד אבו לבן מוסלמי תושב יפו, שהיה חבר במועצת עיריית יפו וחבר הוועדה הלאומית שלה. במטווייה ייצרו בדים באמצעות מכונות חדישות יחסית. חומרי הגלם והעובדים המקצועיים הובאו מסוריה. בתחילת מלחמת העצמאות פינו בעלי החברה חלק ממכונות הייצור וציוד יקר ערך של המטווייה לשכם, והמפעל שבק חיים. במבני המטווייה התמקמה מחלקה של אנשי כנופיות ערביות, שהיו תחת פיקודו של חסן סלאמה, מפקד הכנופיות הערביות במחוז לוד.

 מלחמת העצמאות 
במלחמת העצמאות הותקפו מספר פעמים מכוניות של יהודים שנסעו סמוך לכפר ביריות ובמוקשים.

בית הקרן הקיימת על יד בית דגן היה בית מבודד בשטח הערבי ושימש כחלק ממערך אבטחת הדרך לירושלים. בבית שהו נוטרים יהודים והוא היה נתון להתקפות מתמידות מצד הכפר בית דג'ן הסמוך. בדצמבר 1947 התמקם בו כוח פלמ"ח בתחילת ינואר פוצץ אחד מחדרי הבית ולוחם אחד נהרג. באמצע פברואר 1948 הוחלף כוח הפלמ"ח במחלקה מגדוד 51 של חטיבת גבעתי. הבית בן שלוש הקומות הפך למשלט קדמי. ערביי הסביבה תקפו את הבית כמה פעמים ואף הצליחו ב-19 בפברואר להחריבו באמצעות מכונית תופת, אך המגינים הצליחו להדוף בגבורה ובעקשנות את כל ההתקפות, אף על פי שהיו נצורים במקום לסירוגין במשך כשישה שבועות עד תום מבצע חמץ בתחילת מרץ נפגע יהודי נוסף בבית מזריקת רימון. ניסיונות נוספים לכיבוש המקום נעשו במחצית השנייה של חודש מרץ.

בחודשים ינואר ופברואר פוצצו אנשי ההגנה כמה בתים בכפר ששימשו מרכז לכנופיות וכעמדות ירי לעבר הכביש.

בתחילת מרץ 1948 הגיעו לכפר לוחמים עיראקים. בסוף אפריל 1948 עברו תושבי בית דג'ן בחסות המשטרה הבריטית לרמלה. בריחתם הושלמה ב-1 במאי.

ב-15-14 במאי נכבש הכפר על ידי חטיבת 'קרייתי. בזמן ההפוגה הראשונה נהרסו בתי הכפר שהיה קרוב לחזית במטרה למנוע חזרת התושבים והשתלטות האויב. ביוני אותה שנה סיכם בן-גוריון לעצמו כי הבתים נהרסו, ככל הנראה על סמך דיווח של יוסף ויץ, אולם בספטמבר מצאו את הכפר מתאים ליישוב של עולים יהודים. ב-27 בדצמבר 1948⁩ דיווח עיתון "הארץ" כי בכפר התיישבו כ-250 משפחות, רובם מעולי בולגריה; הכפר שוקק חיים אך יש בו גם בתים הרוסים רבים, כולל מבנה בית הספר שהועלה באש, ושורת מבנים הקרובים לכביש הראשי שצה"ל פוצץ.

על אדמות הכפר הוקמו היישובים בית דגן, משמר השבעה, גנות, חמד וכן מספר שכונות של ראשון לציון. באוקטובר 1948 הוקמה במטווייה הנטושה סדנת תחבורה 14 שהייתה כפופה לשירות התחבורה. בינואר 1949 הפכה לבית מלאכה בסיסי 684 ולימים שלוחה של מרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7100 בתל השומר.

גלריה

לקריאה נוספת
 משה גבעתי, בידיהם חושלה הפלדה - סיפורו של מרכז השיקום ואחזקה 7100 1948 - 1996, הוצאת משרד הביטחון, 1997
 גד קרויזר, הטיגארטים - הקמת מצודות המשטרה הבריטית בארץ ישראל 1943-1938, ספריית יהודה דקל והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ישראל, 2011

קישורים חיצוניים

 דף הכפר באתר Palestine Remembered
 סקירה על שרידי הכפר בית דג'אן בליווי תמונות באתר 'רשימות', 3/2010

 הקרב על בית קק"ל - (בית שוגרמן), אתר ההנצחה והמורשת בגוש עציון


הערות שוליים

קטגוריה:בית דגן
קטגוריה:מישור החוף הדרומי
קטגוריה:מרחב תל אביב במלחמת העצמאות
קטגוריה:קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות
קטגוריה:יישובים ערביים המשמרים שם עברי
קטגוריה:יישובים שומרוניים לשעבר