איחוד גרמניה מחדש

איחוד גרמניה (בגרמנית: Deutsche Wiedervereinigung) התרחש ב-3 באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית.

 רקע 
אחרי הכנעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לארבעה אזורי כיבוש. בירתה ברלין, אף שהייתה בתוך האזור הסובייטי, חולקה בעצמה לארבעה אזורי כיבוש. הכוונה המקורית הייתה שבעלות הברית המנצחות ימשלו בגרמניה במשותף, אולם עם גבור המתח של המלחמה הקרה אוחדו בשנת 1949 אזורי הכיבוש הבריטים, הצרפתיים והאמריקאים ליחידה אחת, שהיוותה את הבסיס להקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1955. בשנת 1949 גם הוקמה באזור הכיבוש הסובייטי במזרחה של גרמניה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. העיר ברלין חולקה אף היא, ונבנתה חומה בעיר שחצצה בין שני חלקיה.

בתחילה היו עוד תקוות לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות, אולם עם דחיית תוכנית סטלין על ידי גרמניה המערבית, השתלבותה של גרמניה המזרחית בגוש המזרחי והשתלבות גרמניה המערבית בגוש המערבי, חודדו ההבדלים בין שתי המדינות.

 היחסים בין שתי המדינות 
שתי המדינות גרמניה אחזו בגישות שונות לשאלת האיחוד האפשרי בין המדינות. גרמניה המערבית טענה שהיא היורשת הבלעדית של הרייך הגרמני, ורק לה הזכות לייצג את העם הגרמני. כפועל יוצא מגישה זאת הוטל חרם על גרמניה המזרחית, שהוגדרה בידי שכנתה המערבית כמדינה בלתי לגיטימית תוך מאמץ לבודד אותה בזירה הבינלאומית. אף על פי שגישה זו רוככה בשנות השבעים כתוצאת ממדיניות האוסטפוליטיק, היא מעולם לא ננטשה.

גרמניה המזרחית ניסתה לנתק את עצמה מההיסטוריה הגרמנית. טענתה הייתה שעם כיבוש הרייך הגרמני בידי בעלות הברית בשנת 1945 הוא חדל מלהתקיים, ושתי המדינות שהוקמו על חורבות הרייך הן מדינות חדשות בלי שום מחויבות וזיקה למדינות הגרמניות של העבר.

 הדרך לאיחוד 

ממוזער|נפילת חומת ברלין 1989
עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות החלה רוח חדשה של רפורמות לנשב בגוש המזרחי, והמטרה של איחוד גרמניה שקודם נראתה בלתי אפשרית החלה להיראות מציאותית. הרפורמות בגוש המזרחי לא פסחו על גרמניה המזרחית. ב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין. הממשלה אולצה להתפטר בעקבות גלי מחאה ציבורית והיחלשות התמיכה הסובייטית בה. במזרח גרמניה נערכו, לראשונה, בחירות דמוקרטיות במרץ 1990, שהובילו להקמת ממשלה לא-קומוניסטית. עם נפילת הקומוניזם נשללה ההצדקה לקיומה של גרמניה המזרחית כישות נפרדת. משא ומתן בנוגע לאיחוד נפתח בין ארבע המעצמות הכובשות ושתי הגרמניות.

בהסכם שהושג, אמנת ה"שתיים פלוס ארבע", ויתרו הכוחות הכובשים על כל טענות טריטוריאליות לגבי גרמניה, והסכימו לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות. גרמניה, מצידה, הכירה בסיפוחם של השטחים המזרחיים של הרייך הגרמני על ידי ברית המועצות ופולין, והסכימה להטיל על עצמה הגבלות צבאיות. בפרט הכירה בקו הגבול אודר-נייסה עם פולין, שמשמעותו ויתור על רוב שלזיה, מזרח פומרניה, פרוסיה המזרחית ושטחים נוספים שהיו חלק מרפובליקת ויימאר.

אמנת איחוד גרמניה
250px|ממוזער|שמאל|שני העותקים המקוריים של אמנת האיחוד שנחתמו ב-31 באוגוסט 1990. שר הפנים של מערב גרמניה וולפגנג שייבל חתם עבור מערב גרמניה, ומזכיר המדינה, גינתר קראוזה, חתם עבור מזרח גרמניה
הפרלמנט של גרמניה המזרחית, קיבל החלטה ב-23 באוגוסט 1990 המצהירה על הצטרפותה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והרחבת תחום יישומו של חוק יסוד הרפובליקה הפדרלית על שטח מזרח גרמניה, כפי שמותר בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, שתהיה בתוקף מ-3 באוקטובר 1990.

הכרזת ההצטרפות המזרח גרמנית לרפובליקה הפדרלית, כפי שנקבע בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, אושרה על ידי וולקסקאמר ב-23 באוגוסט, והוצגה רשמית על ידי נשיאתה, סבין ברגמן-פוהל, לנשיא המדינה. של הבונדסטאג המערב-גרמני, ריטה סוסמוט, באמצעות מכתב ב-25 באוגוסט 1990. כך, באופן רשמי, הליך האיחוד מחדש החל עם הצטרפותה של גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, וקבלת גרמניה המזרחית את חוק היסוד שכבר היה תקף במערב גרמניה. המהלך החל למעשה כהחלטה ריבונית חד-צדדית של מזרח גרמניה, כפי שמותר על פי הוראות סעיף 23 לחוק יסוד מערב גרמניה כפי שהיה קיים אז.

בעקבות החלטת ההצטרפות של מזרח גרמניה, נחתם "הסכם האיחוד מחדש של גרמניה", הידוע בשפה הגרמנית בשם "Einigungsvertrag" (אמנת האיחוד) או "Wiedervereinigungsvertrag" (הסכם איחוד מחדש), שעבר בתהליך משא ומתן בין שתי הגרמניות מאז 2 ביולי 1990. ההסכם נחתם על ידי נציגי שתי הממשלות ב-31 באוגוסט 1990.
 האיחוד 
גרמניה אוחדה רשמית ב-3 באוקטובר 1990, בהתאם להסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה, ושטחה של מה שהיה עד אז גרמניה המזרחית, חולק לחמש מדינות (ברנדנבורג, סקסוניה, תורינגיה, סקסוניה-אנהלט ומקלנבורג-פורפומרן), לפי השיטה הפדרלית של גרמניה. החוקה הגרמנית הוחלה גם על 5 מדינות המחוז החדשות.

החוקה הגרמנית תוקנה כדי להרגיע את שכנותיה של גרמניה, ולפי התיקון אין שום חלקים מגרמניה שלא הצטרפו לפדרציה.

בעקבות האיחוד התקבלה החלטה על קביעת בירת גרמניה בברלין.

 תוצאות האיחוד 
250px|שמאל|ממוזער|גרמנים חוגגים את איחוד גרמניה ברייכסטאג, 1990
האיחוד גבה מחיר כבד מכלכלת גרמניה ועלויותיו הוערכו על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין ב-1.5 טריליון אירו. אחת הסיבות למחיר הייתה ההחלטה ששער ההמרה של המארק המזרחי ייקבע, מסיבות פוליטיות, כשווה לזה של המארק הגרמני, וגרמניה אולצה להזרים השקעות לכלכלה המזרחית החלשה.

התעשייה המזרח גרמנית, שקודם נתמכה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, הופרטה או פורקה. רוב העסקים המזרח גרמנים לא יכלו לעמוד בתחרות עם המערב ונסגרו. כתוצאה מכך נסקה האבטלה במזרח גרמניה לשיעור גבוה בהרבה מזו שבמערב, וחלק גדול מכוח העבודה המזרח גרמני, במיוחד העובדים המיומנים ביותר, היגרו למערב. בשל כך התארך המיתון, שהחל עוד בשנים שקדמו לאיחוד.

העובדה שהאיחוד נעשה על ידי הצטרפות של מדינות מזרח גרמניה ולא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כיחידה שלמה, הביאה לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש".

ראו גם
יום האחדות הגרמנית
חשבון משותף (סרט, 2024)

קישורים חיצוניים


 עבר גרמני - זיכרון ישראלי - על ספרו של פרופ' משה צימרמן העוסק באיחוד גרמניה, באתר יד ושם





הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:1990 בפוליטיקה
קטגוריה:יחסי גרמניה המזרחית – גרמניה המערבית
קטגוריה:איחודים לאומיים
*
קטגוריה:1989 בגרמניה
קטגוריה:1990 בגרמניה