כרת

כָּרֵת הוא עונש חמור ביהדות ואחד מעונשי התורה, ונזכר כעונש ההלכתי על 36 חטאים. מסכת כריתות העוסקת בקורבנות הבאים על חטאים, מונה בתחילתה את העבירות עליהם חייבים כרת.

במשנה במסכת מכות ( ובגמרא שם ) מובאת שיטת רבי עקיבא לפיה אדם שעבר עבירה שחייבים עליה כרת, ונענש במלקות עליה, נפטר מחיוב הכרת שהיה עליו.

מקורות בתורה
עונש הכרת מוזכר בפסוקים רבים בניסוחים שונים:
כל אוכל מחמצת – ונכרתה הנפש ההיא מעדת ישראל 
כל נפש אשר תאכל כל דם – ונכרתה הנפש ההיא מעמיה 
כל הנוגע במת בנפש האדם אשר ימות ולא יתחטא, את משכן ה' טימא – ונכרתה הנפש ההיא מישראל 
ואיש אשר יטמא ולא יתחטא – ונכרתה הנפש ההיא מתוך הקהל 
והנפש אשר תפנה אל האובות והידעונים לזנות אחריהם ונתתי את פני בנפש ההיא והכרתי אותו מקרב עמו 
כל איש אשר יקרב מכל זרעכם אל הקדשים אשר יקדישו בני ישראל לה' וטומאתו עליו ונכרתה הנפש ההיא מלפני אני ה' 
בכל המקורות מופיע הפועל כ.ר.ת. כשהוא מיוחס לנפש, והאלמנט שממנו היא נכרתת הוא "מלפני ה'" "(עדת) ישראל", "עמיה", "הקהל".

ישנו מקור אחד שבו מוזכר הכרת בניסוח חריג, וזו הפרשיה העוסקת (על פי פירוש חז"ל) באיסור עבודה זרה:

קל לראות את ההדגשה המשולשת: .

יש מהמפרשים שראו בכך דבר ייחודי לעוון עבודה זרה שהוא חמור מכל החטאים, וכך גם פירשו שהכרת האמור בעבודה זרה שונה וחמור מהכרת הרגיל; ויש מהחכמים שראו מכאן מקור לבאר את טיב עונש הכרת בכל המקומות האחרים שבו הוא מופיע (וראו להלן מהות העונש).

יש שראו קשר מסוים בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים שנזכר בחז"ל.

מהות העונש

פירושים רבים נאמרו לגבי מהות העונש של כרת ויחסו לעונש של "מיתה בידי שמיים".

חז"ל

בדברי חז"ל נזכרת האפשרות לפיה כרת הוא עונש של קיצור החיים – מיתת האדם בטרם העת שיועדה לו; למשל:

בהמשך אותה גמרא, מובא סיפור על כך שרב יוסף עשה חגיגה בהגיעו לגיל שישים:

התלמוד הירושלמי מביא את ההסבר לכרת דיומי והוא מופיע בביכורים פרק ב הלכה א בגמרא
ועיקר ההסבר הוא האם יכול להיות שמי שמעל גיל חמישים יעבור מצוות כרת וישמח?
ועל זה עונה הגמרא שמעל גיל חמישים (ובמקורו מיתת הכרת היא גיל חמישים וכך נשאר בתלמוד הירושלמי למרות שבבבלי רבה "עידכן" את הגיל לשישים):

אפר חמשים ועשה דבר שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת כהדא דתניא או שחילל את השבת מת בהיכרת אלא כיני המת ליום אחד מיתה של זעם לשנים מיתה של בהלה לשלשה מת במגפה תני רבי חלפתא בן שאול מת באחד בשנים בשלשה [מת] בהיכרת

מכאן שכרת דיומי הוא כרת מעל גיל שישים (בבבלי וחמישים בירושלמי) שאם נפטר אחרי יום יומיים או שלושה ימי מחלה מודיעים לו מהשמיים שנפטר מכרת וזהו כרת דיומי הנזכר בתלמוד הבבלי מועד קטן כח.

בראשונים
רש"י בכמה מקומות מציין שעונש כרת משמעו גם עריריות, מיתה בלי בנים. זאת, כנראה, בהשראת פסוקים לגבי 2 מאיסורי העריות, שעל כולם חל איסור כרת:

הרמב"ם כותב שהכרת הוא היעדר נפש האדם מהעולם הבא:

כלומר: חיי העולם הבא עומדים מצד אחד, וההיכרתות מהם בצד שני, וזהו עונש הכרת.

דעה זו נסמכת בין השאר על דברי חז"ל בעונש על עבודה זרה שהובאו לעיל:

בידי אדם או בידי שמים

במסורת היהודית עונש הכרת הוא עונש הנעשה בידי שמים ולא בידי בני אדם. פירוש זה נסמך על הכתובים בהם מצוין שהאל הוא זה שמכרית את החוטאים. אולם היו שטענו שמדובר על עונש בידי אדם. על סמך העובדה שכמעט בכל המקומות נזכר שההיכרתות נעשית מ"(עדת) ישראל" וכדומה, יש בקרב חוקרי המקרא כאלו המפרשים שמדובר בעונש נידוי מהעם/הקהילה. שמואל ליונשטם באנציקלופדיה מקראית מתפלמס עם עמדה זאת באריכות וטוען שהיא אינה נכונה.

גם הקראים פירשו את עונש הכרת כעונש הניתן בידי אדם. ככל הנראה כנגד עמדה זאת של הקראים נכנס לחלק מנוסחי הווידוי במנהג בבל העתיק הביטוי "כרת בידי שמים".

ההבדל בין כרת למיתה בידי שמים
מדברי רש"י במקומות אחרים נראה שיש דמיון בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים, אלא שזה האחרון אינו כולל עונש על בנים אלא על מיתת האדם לבדו וכן לא כולל מוות של האדם דווקא בחצי ימיו. מדברי ראב"ע (בראשית יז, יד) נראה שהוא סובר שיש זהות בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים. הרמב"ם כותב שאין קשר בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים, שזה האחרון הוא מיתה של האדם בטרם עתו, ואינה שייכת לענישה בעולם הבא.

הירושלמי מביא את ההסבר לכרת דיומי והוא מופיע בביכורים פרק ב הלכה א בגמרא
ועיקר ההסבר הוא האם יכול להיות שמי שמעל גיל חמישים יעבור מצוות כרת וישמח?
ועל זה עונה הגמרא שמעל גיל חמישים (ובמקורו מיתת הכרת היא גיל חמישים וכך נשאר בתלמוד הירושלמי למרות שבבבלי רבה "עידכן" את הגיל לשישים):

אפר חמשים ועשה דבר שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת כהדא דתניא או שחילל את השבת מת בהיכרת אלא כיני המת ליום אחד מיתה של זעם לשנים מיתה של בהלה לשלשה מת במגפה תני רבי חלפתא בן שאול מת באחד בשנים בשלשה [מת] בהיכרת

מכאן שכרת דיומי הוא כרת מעל גיל שישים (בבבלי וחמישים בירושלמי) שאם נפטר אחרייום יומיים או שלושה ימי מחלה מודיעים לו מהשמיים שנפטר מכרת טזהו כרת דיומי הנזכר במועד קטן הבבלי כח.

החטאים שעליהם בא עונש כרת
המשנה הראשונה של מסכת כריתות מונה אחת לאחת את כל הכריתות; 34 מצוות לא תעשה, ו-2 מצוות עשה (בחסרון אכילת טבל שנמנית בתוספתא):
36 כרתות בתורה:
הבא על האם, ועל אשת האב, ועל הכלה, הבא על הזכור, ועל הבהמה, ואישה המביאה את הבהמה, והבא על אישה ובתה, ועל אשת איש, הבא על אחותו, ועל אחות אביו, ועל אחות אימו, ועל אחות אשתו, ועל אשת אחיו, ועל אשת אחי אביו, ועל הנידה, (15 – איסורי עריות)
והמגדף, והעובד עבודה זרה, והנותן מזרעו למולך, ובעל אוב, (4 – על עבודה זרה)
והמחלל את השבת, (1 – איסור שבת)
וטמא שאכל את הקודש, והבא אל המקדש טמא, (2 – על טומאה ומקדש/קודש)
והאוכל חֵלֶב, ודם, (2 – איסורי אכילה תמידיים)
ונותר, ופיגול, (2 – איסורי אכילה של קודשים)
השוחט ומעלה בחוץ, (2 – איסור קודש)
האוכל חמץ בפסח, האוכל והעושה מלאכה ביום הכיפורים, (3 – אכילות בזמנים אסורים, וצום יום כיפור)
המפטם את שמן המשחה, והמפטם את הקטורת, והסך בשמן המשחה; (3 – איסורי שימוש בקודש)
הפסח והמילה, במצות עשה. (2 – מצוות עשה מכוננות)

ניתן לראות סדר במניין:
בראש נמנו 2 מתוך שלושה האיסורים החמורים ביהדות – איסורי יהרג ואל יעבור (גילוי עריות ועבודה זרה; לא כולל איסור רצח), ושבת שאף עליה נאמר ששקולה כנגד כל המצוות;
לאחר מכן נמנו איסורי אכילה ומקדש שונים,
בסוף נמנו מצוות העשה שניתן לראות בהן מצוות מכוננות לעם היהודי.

שוגג
עונש כרת תמיד בא על חטא כשהוא נעשה במזיד.

על פי מסורת חז"ל, כל מצוות ה"לא תעשה" שעונשן כרת במזיד, יש להביא עליהן קורבן חטאת כשנעשות בשגגה, ולהפך (התאמה חד-חד ערכית), מה שאין כן לגבי שתי מצוות העשה (פסח ומילה) שעונשן במזיד כרת, שעליהן אין מביאים חטאת בשוגג, וכמו כן על איסור מגדף.

חומרת העונש
מקובל לראות בחומרת עונשי התורה תשקיף של חומרת העבירות. ישנן כמה ביקורות על שיטה זו, וכן לא תמיד קל לסווג את העונשים לפי חומרתם.

בחלוקה כללית בין עבירות קלות לבין עבירות חמורות עונש כרת מסווג בעבירות החמורות:

בווידוי בעדות השונות מקובל להתוודות על כל העבירות בסדר חומרה עולה, וזהו הסדר:
...ועל חטאים שאנו חייבים עליהם מלקות ארבעים
ועל חטאים שאנו חייבים עליהם מיתה בידי שמים
ועל חטאים שאנו חייבים עליהם כרת וערירי
ועל חטאים שאנו חייבים עליהם ארבע מיתות בית דין.
אולם, קל לראות שאין השיבוץ הזה פשוט. זאת משום שישנם חטאים מורכבים:
שחייבים עליהם כרת בכל מקרה ומלקות בהתראה ועדים (...)
שחייבים עליהם כרת בכל מקרה ומיתת בית דין בהתראה ועדים (...)
שחייבים עליהם מיתת בית דין בהתראה ועדים, בלי כרת כלל (...)

העובדה שעונש כרת חופף לעיתים למלקות ולעיתים למיתה, והיות מיתה לפעמים עם כרת ולפעמים בלי, הביאה לגישה לפיה כרת הוא עונש נלווה שלא בהכרח שייך לסקאלה של חומרת העבירה מבחינה עצמית (לסקאלה הזו שייכים: מלקות, מיתה בידי שמים, מיתת בית דין), אלא מבחינת הקשר לעם. לפי גישה זו – אדם המתחייב בעונש כרת הוא אדם שעשה מעשה שגרם לו להתנתק באופן חמור מההווי היהודי. גישה זו מתיישבת היטב ובאופן אינטואיטיבי עם הגישה הרואה בעונש כרת – נידוי.

הרמב"ם בפירושו לפרק חלק, כותב לגבי מעשים הנזכרים בחז"ל כמונעים מהאדם "חלק לעולם הבא" שעניינם הוא:

אף לגבי עונש הכרת, נראה שהרמב"ם יאמר שאלו מעשים סמליים, המעידים על נפש האדם, ולא שהמעשים האלו חמורים בפני עצמם בהכרח.

קישורים חיצוניים


 הרב יצחק גוטמן, מה בין כרת למיתה בידי שמים?, אתר ישיבת הר עציון.
 נתנאל דגן, עונש הכרת בראי תאוריות ענישה מודרניות , באתר אוניברסיטת בר-אילן


הערות שוליים

קטגוריה:משפט עברי: ענישה
*