יחסי ארצות הברית – ישראל

יחסי ארצות הברית – ישראל נחשבים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ליחסי החוץ הקרובים ביותר שמדינת ישראל מקיימת וגם מבחינת ארצות הברית יחסים אלו נחשבים ל"יחסים מיוחדים". היחסים בין ארצות הברית וישראל היו לרוב קרובים אך ידעו גם עליות ומורדות.

כמדינה קטנה במזרח התיכון הנתונה לסכנות קיומיות תמידיות, רואה ישראל ביחסיה עם מעצמה כמו ארצות הברית חשיבות עליונה, בזכות תרומתה לביטחונה ולשגשוגה. במקביל גם ארצות הברית נתרמת מהברית עם מדינה יציבה בלב המזרח התיכון.

שגרירות ארצות הברית בישראל שוכנת בירושלים, ושגרירות ישראל בארצות הברית שוכנת בוושינגטון. בספטמבר 2023 נחתם בין המדינות הסכם הדדי לכניסת אזרחים ללא צורך בויזה. בפברואר 2026 (תשפ"ו) המועצה המקומית אפרת הודיעה על פתיחת סניף רשמי של שגרירות ארצות הברית בתחומי המועצה. עד כה, שירותים אלו היו זמינים רק במשרדי השגרירות והקונסוליה בירושלים ותל אביב.

 היסטוריה 
 מייסוד הקונסוליה בירושלים עד למלחמת העולם השנייה 
ההתעניינות האמריקאית בארץ ישראל החלה עוד במאה ה-19 אולם למרות ייסודה של הקונסוליה האמריקאית בירושלים ב-1844, ביקורו של מארק טוויין בשנות ה-60 של המאה ה-19 והקמת מספר מושבות אמריקאיות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, מנעה הבדלנות האמריקאית קשרים משמעותיים בין ארצות הברית וישראל. התפתחות משמעותית ביחסים אלו הייתה רק בזמן מלחמת העולם הראשונה כאשר הנרי מורגנטאו (האב), שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, דיווח לארגונים היהודיים בארצות הברית על המצב הקשה של היישוב היהודי בארץ. הארגונים גייסו מגבית חירום (שהפכה לאחר מכן לג'וינט), העבירו את הסיוע לארץ (באמצעות הצי האמריקאי) וחילקו אותו בסיוע הקונסול בירושלים. כחלק מסיוע זה אף העביר הצי חלק ממגורשי מושבות הדרום צפונה ובכך מנע את גירושם מהארץ. ב-3 במרץ 1919 הודיע נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על תמיכתו בהקמת קהילה יהודית בארץ ישראל. ב-1922 הועברה בקונגרס האמריקאי הצעה התומכת ב"בית לאומי" וב-1924 נחתם הסכם בין בריטניה לארצות הברית בנוגע לארץ ישראל אשר סעיף 7 בו שמר על האינטרסים של ארצות הברית בארץ.

לאחר מלחמת העולם הראשונה וקבלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחלשו מאוד הקשרים בין הארץ וארצות הברית. הדבר נבע בעיקר מתהליך הבדלנות שעברה ארצות הברית לאחר מלחמת העולם וכתוצאה מהתייחסותה למזרח התיכון כאזור השפעה בריטי. הפעילות המשמעותית היחידה ששרדה הייתה פעילותה הרפואית של הדסה וכן פעילות גיוס כספים של התנועה הציונית בארצות הברית.

רק כאשר התגברו רדיפות הנאצים אחר היהודים בסוף שנות ה-30, החלה לגלות ארצות הברית שוב עניין מסויג. לחץ יהודי בארצות הברית הביא את הממשל לפרסם באוקטובר 1938 הצהרה כי בניגוד לטענותיהם אין ארצות הברית רשאית להתנגד לשינוי כתב המנדט ולשינוי המדיניות הצפוי של בריטניה. לעומת זאת, הציע רוזוולט לבריטניה בסוף השנה כי חלק מערביי ארץ ישראל יועברו למדינות ערב השכנות (הצעה שנדחתה על הסף על ידי בריטניה). בתחילת 1939, לקראת פרסום הספר הלבן השלישי, לחץ הקונגרס ודעת הקהל האמריקאית על בריטניה למנוע את פרסומו, מחלקת המדינה המשיכה במדיניות של אי התערבות, ואף טענה כי יש לקחת בחשבון את האינטרסים הערביים. פרסום הספר הלבן לא נתקל בהתנגדות פומבית של הממשל (אף על פי שהנשיא הביע התנגדות באופן לא פומבי) ונוסח הספר הושפע רק במעט (בעיקר בהוספת אפשרות אישור הנציב העליון לקניית חלק מהאדמות) מעמדת ארצות הברית.

 ממלחמת העולם השנייה עד להקמת מדינת ישראל 
ימין|ממוזער|המסמך עליו חתם נשיא ארצות הברית הארי טרומן שבו הכירה ארצות הברית במדינת ישראל, דקות ספורות לאחר שהכריזה על עצמאותה, 14 במאי 1948
220px|ממוזער|שמאל|מברק סודי ביותר, שנשלח ביום 14 במאי 1948, ממחלקת המדינה של ארצות הברית לנציגויות הדיפלומטיות במזרח התיכון, המתריע על כוונת ארצות הברית להכיר דה פקטו במדינת ישראל
שמאל|ממוזער|250px|נשיא ארצות הברית הארי טרומן, בפגישה עם ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון ושגריר ישראל הראשון בוושינגטון, אבא אבן, 8 במאי 1951
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכנסו חוקי הנייטרליות של ארצות הברית לתוקף, בעוד שארץ ישראל נחשבה (בגלל היותה תחת מנדט בריטי) כנמצאת במלחמה. מצב זה בצירוף הגורמים הבדלניים החזקים בארצות הברית, העמדה האנטי ציונית של מחלקת המדינה והקשיים הניכרים בתקשורת בעקבות המלחמה גרם לחוסר פעילות של ארצות הברית בשלב הראשון. לעומת זאת, מכוני מחקר פרטיים וציבוריים רבים שעסקו בתכנון המצב העולמי לאחר המלחמה, כללו בהצעותיהם גם את פתרון בעיית ארץ ישראל. באמצע 1941 חלה עליה בהתעניינות הציבורית בארצות הברית בנעשה בארץ ישראל בעקבות פעילות של ועד החירום הציוני והוועד האמריקאי למען ארץ ישראל, דבר שהביא את הנציגויות הערביות והמוסלמיות במדינה למחות. בשנת 1943 חלה עלייה ניכרת בהתעניינות של הממשל בארץ ישראל בעקבות התגברות האינטרסים שלו באזור (כיבוש צפון אפריקה, שימוש באיראן להעברת הסיוע לברית המועצות ועלייה ניכרת בקניית נפט מסעודיה), עלייה זו בהתעניינות נוצלה על ידי בריטניה לניסוח הצהרה אנטי ציונית משותפת שנועדה להבטיח את הפיכת ארץ ישראל למדינה ערבית, הצהרה זו נחסמה ברגע האחרון על ידי פעילות ציונית נמרצת אולם נותרה תלויה ועומדת. התגברות הידיעות על השואה ובעקבותיהם התגברות הפעילות הציונית בארצות הברית בשנת 1944 הביאו לעמדה פרו ציונית יותר ויותר של דעת הקהל בארצות הברית, דבר שהתבטא בין השאר בפעילות ניכרת בקונגרס (כולל העלאת הצעת חוק פרו ציונית שנחסמה על ידי הממשל) והכנסת קריאה להקמת קהילה (יהודית) בארץ ישראל במצעי שתי המפלגות בארצות הברית לקראת הבחירות בסוף שנה זו. מצב זה הביא לכך שבריטניה נאלצה להתחייב לכבד את אישורי העלייה גם לאחר שתוקפם היה אמור לפוג לפי הספר הלבן ב-31 במרץ 1944. לעומת זאת, לאחר ועידת יאלטה בתחילת 1945, נפגש רוזוולט עם אבן סעוד והבטיח לו כי יתחשב באינטרסים הערביים בארץ ישראל.

החל מסוף 1944 החלו להיחשף מחנות ההשמדה על ידי כוחות בעלות הברית, והתמונות המזוויעות שהתגלו בהם השפיעו השפעה ניכרת על דעת הקהל האמריקאית. במצב העולמי שנוצר לאחר המלחמה לא יכלה בריטניה לעמוד בלחץ האמריקאי ובסוף 1945 הוחלט על הקמת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. ועדה זו המליצה על חלוקת הארץ ועל אפשור עליית מאה אלף עקורים לארץ ישראל. חוסר שביעות רצונה של בריטניה הביא להקמת ועדת מוריסון-גריידי, ועדה משותפת לה ולארצות הברית, שהציעה לחלק את הארץ תוך שמירה על ממשל בריטי. תוצאות הוועדה נדחו על ידי היהודים, הערבים וכן על ידי ארצות הברית (באוקטובר 1946) שדרשה להרשות את הגירת העקורים באופן מיידי. ארצות הברית תמכה בתוכנית החלוקה באו"ם בסוף 1947 אולם מצבו הקשה של היישוב היהודי והערכת ה-CIA כי לא ישרוד את המלחמה, הביא אותה להציע ב-19 במרץ 1948 את החלפת המנדט במשטר נאמנות של האו"ם. עם זאת, מיד לאחר הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית דה פקטו (ובכך הייתה למדינה הראשונה שעשתה כן) בישראל וב-30 בינואר 1949 הכירה בה גם דה יורה.

 ממלחמת העצמאות עד למלחמת ששת הימים 
במהלך מלחמת העצמאות צייתה ארצות הברית להכרזת אמברגו הנשק של האו"ם וסירבה למכור ציוד צבאי לישראל, ה-FBI אף עצר יהודים אמריקאים שהעבירו נשק לישראל. אל שווימר, ממקימי התעשייה האווירית, נכלל ברשימת המבוקשים של ה-FBI. בנוסף הערימה קשיים (אך לא יותר מכך) על מתנדבים יהודיים ולא יהודיים שבאו במסגרת המח"ל. כאשר פלש צה"ל לסיני בינואר 1949, דרשו האמריקאים את פינוי האזור. חששם של גורמים בממשל האמריקאי כי ישראל הסוציאליסטית תבחר להסתפח לגוש המזרחי במלחמה הקרה הופג לאחר תמיכתה של ישראל במלחמת קוריאה. במקביל סייעה הקהילה היהודית בארצות הברית לישראל במהלך תקופת הצנע. לאחר המלחמה התנגדה ארצות הברית לפעולות התגמול שביצעה ישראל והסתפקה באמירות רטוריות לגבי זכותן של אוניות ישראליות לעבור בתעלת סואץ.
ימין|ממוזער|230px|נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, שיזם את ביסוס הקשרים הביטחוניים עם ישראל, נפגש עם שרת החוץ גולדה מאיר, 27 בדצמבר 1962.
ממוזער|לוי אשכול ואשתו מרים עם הנשיא לינדון ג'ונסון ורעייתו, ליידי בירד, בארוחת ערב ממלכתית לכבוד ביקור ראש ממשלת ישראל בארצות הברית, יוני 1964

ב-1950 חתמה ארצות הברית יחד עם בריטניה וצרפת על ההצהרה המשולשת של שלוש המעצמות, שנועדה להבטיח את הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע בהסכמי שביתת הנשק ולמנוע מרוץ חימוש. ב-1951 דחתה ארצות הברית את בקשתה של ישראל לסייע בקבלת הסכם השילומים מגרמניה. לעומת זאת החלה ארצות הברית בסיוע בהיקף קטן (עשרות מיליוני דולרים בשנה) שנשאר בהיקף זה עד לתחילת שנות ה-70. ביולי 1952 הודיע ממשל טרומן כי הוא עדיין מחזיק בדעה המנוגדת לגישת ישראל, כי יש לכונן משטר בין-לאומי בירושלים. ב-1953 פעלה ארצות הברית באמצעות אריק ג'ונסטון, שליחו המיוחד של הנשיא, כדי להביא לחלוקת מי הירדן. אף על פי שתוכנית ג'ונסטון (שגובשה סופית רק ב-1955 ונמסרה לישראל ב-1959) לא התקבלה רשמית, הרי שהמדינות חולקות המים (ישראל, ירדן, סוריה ולבנון) חילקו בפועל עד לסוף שנות ה-80 (למעט התקופה של המלחמה על המים) את המים לפי תוכנית זו. כמו כן, המשיכו האמריקאים כל העת בניסיון לתווך בנושא בין ישראל ומדינות ערב.

בארבעת החודשים הראשונים של 1956 פעל שליח אמריקאי מיוחד, רוברט אנדרסון לתיווך בין ישראל ומצרים אולם נכשל. בזמן מבצע קדש פעלה נגדו ארצות הברית תוך הפעלת לחץ על צרפת ועל בריטניה ומיד לאחריו דרשה ארצות הברית, יחד עם ברית המועצות, כי ישראל תפנה את חצי האי סיני וישראל נאלצה לעשות כן. בתמורה התחייבה ארצות הברית לדאוג להבטחת חופש המעבר של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן. העברת הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב לארצות הברית הביאה ליצירת קשר מודיעיני בין המדינות.

לאחר ההפיכה בעיראק ב-1958 שהביאה להתמוטטות ברית בגדאד החלו היחסים הצבאיים בין שתי המדינות להתחמם, כשארצות הברית רואה בישראל בסיס אסטרטגי שלה באזור.

ב-1952 גורש המזכיר הראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון, אלישיב בן חורין, לאחר שנחשפה פעילות מודיעין ישראלית חשאית בארצות הברית.

הקמת הקריה למחקר גרעיני (בסיוע צרפת) בתחילת שנות ה-60 התגלתה על ידי ארצות הברית ופורסמה לראשונה על ידי מחלקת המדינה בסוף 1960. כתוצאה מחשיפת הכור שלוותה בלחץ אמריקאי, אפשרה ישראל לפקחים אמריקאים לערוך ביקורות בכור אשר נמשכו לפחות עד סוף שנות ה-60 (הלחץ נמשך עד שבתחילת שנות ה-70 הכירה ארצות הברית למעשה ביכולתה הגרעינית של ישראל). במאי 1961 נערכה פגישה ראשונה בין ראש ממשלת ישראל לנשיא ארצות הברית.

ב-11 במרץ 1960 נסע דוד בן-גוריון לארצות הברית לביקור בלתי-רשמי, כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס, ופגש את נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ואת סגנו ריצ'רד ניקסון. השניים דנו במצב במזרח התיכון. ב-31 במאי 1961 נערך ביקור שני של בן-גוריון בבית הלבן, בו נפגש עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.

במאי 1963 הכריז הנשיא קנדי בנאום רשמי כי ארצות הברית תתערב לטובת ישראל במקרה של תוקפנות. ב-12 בדצמבר אותה שנה נחתמה אמנת הסגרה בין שתי המדינות.

ביוני 1964 היה לוי אשכול לראש הממשלה הישראלי הראשון שהוזמן לביקור רשמי בארצות הברית, ונפגש עם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בבית הלבן. בעקבות זאת חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות חשאי ב-10 במרץ 1965.

עד למלחמת ששת הימים הייתה צרפת ספקית הנשק העיקרית של ישראל. עם זאת החל מראשית שנות ה-60 החלה ארצות הברית למכור לישראל נשק, תחילה הגנתי (כמו טילי הוק שנקנו בשנת 1962) ולאחר מכן גם התקפי (טנקי פטון שנקנו בשנת 1965). כמו כן סיפקה ארצות הברית נשק באופן עקיף לישראל שהועבר מגרמניה המערבית כחלק מהסכם השילומים (דבר שגילויו הביא להתמוטטות מאמצי האמריקאים להסכם הגבלת נשק עם התגלותו ב-1965).

 ממלחמת ששת הימים עד למלחמת יום הכיפורים 
שמאל|ממוזער|250px|נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ורעייתו פאט ניקסון עם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, 1973
250px|ממוזער|שמאל|ראש הממשלה יצחק רבין עם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בבית הלבן, 7 במרץ 1977
250px|ממוזער|שמאל|פחות מחודש לאחר היבחרו, קבלת פנים חגיגית לראש הממשלה מנחם בגין ורעייתו על ידי הנשיא קרטר ורעייתו בוושינגטון, 19 ביולי 1977
לאחר שנאצר חסם את מצרי טיראן, הזכיר אבא אבן לארצות הברית את התחייבותה למעבר חופשי של שיט בים האדום. בתחילה נטען כי לא היה שום מסמך כזה, על שלאחר חשיפת המסמכים הסודיים שהותרו לפרסום, נמצא המסמך. במהלך המלחמה הותקפה ספינת ביון של הצי האמריקני על ידי צה"ל, אירוע שנודע כתקרית ליברטי. לאחר המלחמה ניסתה ארצות הברית להתקרב לארצות ערב במטרה לבלום את ההשפעה הסובייטית והביאה לקבלת החלטה 242 במועצת הביטחון, אולם בשל תוצאות המלחמה נטו מדינות ערב (במיוחד מצרים) לצד הסובייטי שסייע להם להשתקם. מצב זה, בצירוף ההידרדרות החמורה ביחסים בין צרפת וישראל והתקרבות של צרפת לברית המועצות, הביא להידוק היחסים בין ישראל וארצות הברית, כאשר ארצות הברית הפכה לספקית הנשק העיקרית של ישראל. לעומת זאת סיפוח מזרח ירושלים לישראל נתקל בהתנגדות אמריקאית תקיפה, ב-28 ביוני (יום לאחר הסיפוח) הודיע שגריר ארצות הברית באו"ם כי היא אינה מכירה בו וב-1 ביולי 1969 הודיע מחליפו כי ארצות הברית רואה במזרח ירושלים שטח כבוש. בשנת 1969 הייתה שותפה ארצות הברית (יחד עם בריטניה, צרפת וברית המועצות) לשיחות הארבע שנועדו לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי ולאחר מכן מזכיר המדינה ויליאם רוג'רס הציע בשנים 1969–1971 שלוש תוכניות לפתרון הסכסוך, במיוחד בהקשר למלחמת ההתשה.

סמוך למלחמת ששת הימים, עמדה התמיכה בישראל בקרב אזרחי ארצות הברית על 56%, לאחר המלחמה נסקה התמיכה ל-74%.

היחסים הצבאיים בין המדינות קיבלו דחיפה נוספת עם האמברגו הצרפתי על מכירת נשק בישראל, שהביא את ארצות הברית למכירת מטוסי F-4 פנטום לישראל בשנת 1968, עסקה בה היה מעורב אישית נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. המשלוח הראשון של מטוסי הפנטום הגיע לישראל בספטמבר 1969 וארצות הברית הצהירה שאספקת המטוסים נעשתה בתגובה לנשק שברית המועצות שלחה לארצות ערב.

במהלך ספטמבר השחור הכריעה בקשה של ארצות הברית בוויכוח הפנימי שנערך בישראל בקשר לתמיכה במלך חוסיין. לאחר מלחמת ההתשה נקלע הממשל בארצות הברית לבעיות פנימיות (פרשת ווטרגייט), דבר שהקטין את מעורבותו באזור. בעקבות מצב זה, ניסיונותיו של סאדאת להשיג התקדמות מדינית נתקלו בהתעלמות גם מצד ארצות הברית. ב-1972 נוסדה הקרן לשיתוף פעולה מדעי.

 ממלחמת יום הכיפורים עד למלחמת המפרץ 
מלחמת יום כיפור הביאה להתפתחות משמעותית ביחסים, כאשר ההפתעה במלחמה גרמה לכך שללוחמי צה"ל לא היה די ציוד, ובשלב מתקדם של המלחמה העבירה ארצות הברית ציוד ברכבת אווירית דרך אירופה. המלחמה גרמה לעלייה משמעותית במתיחות בין ארצות הברית ובין ברית המועצות, כאשר בשיא המשבר, בסוף המלחמה, הועלתה רמת הכוננות בצבא ארצות הברית לרמה 3 (מתוך 5). לאחר המלחמה ניצלה ארצות הברית את המצב לניסיונות שלום שכללו את ועידת ז'נבה (דצמבר 1973) ואת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה במאי 1974, ניסיונות אלו לוו בלחץ מסיבי על ישראל. ב-16 ביוני 1974 הגיע לישראל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. היה זה ביקור ראשון של נשיא ארצות הברית בישראל. חרם הנפט הביא לחיזוק הגישה הפרו ערבית בארצות הברית, דבר שהביא להתגברות הייצוא למדינות ערב ולעימותים על רקע מכירת נשק אמריקאי מתקדם לארצות אלו שנמשכים עד לימינו. ב-1974, בעקבות התעוררות המאבק למען אסירי ציון הועבר בקונגרס חוק הקורא לשחרורם ומטיל סנקציות על ברית המועצות עד לשחרורם.

במרץ 1975 פרץ משבר ביחסים, כאשר ארצות הברית דרשה מישראל לסגת ממעברי המיתלה והגידי ללא הסכם אי לוחמה, משבר זה לווה בהכרזה של הממשל על "הערכה מחדש" ולעומתה מכתב תמיכה בישראל של שלושת רבעי מחברי הסנאט לנשיא. משבר זה הסתיים כאשר הוסכם על נוכחות אמריקאית אזרחית לכאורה במקום, דבר אשר אפשר את הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 (שלווה בחתימת מזכר הבנות בין המדינות שקבע בין היתר כי ארצות הברית תספק במידת הצורך נפט לישראל) ועודד את יציאת מצרים ממעגל ההשפעה הסובייטי. כחלק מהתפתחות זו שלח ב-1 בספטמבר 1975 הנשיא ג'רלד פורד מכתב סודי לראש הממשלה יצחק רבין שבו התחייב לא רק לאספקת נשק אלא גם לשמירת היתרון האיכותי של ישראל (התחייבות שחוזרת ונשנית מאז) ולכך שלא תיווצר מדיניות אמריקאית חדשה באזור ללא התייעצות עם ישראל.

בעשור הרביעי לקיומה של מדינת ישראל, בשנים 1977–1987, התהדקו היחסים בין ישראל לארצות הברית, וראייתה של ארצות הברית את ישראל כנכס אסטרטגי עבורה במזרח התיכון קיבלה משנה תוקף. הידוק היחסים בין המדינות בא לידי ביטוי בשדרוג היחסים במישור האסטרטגי-צבאי ובמישור הכלכלי, למרות חילוקי דעות בנושאים: אופן קידומו של התהליך המדיני במזרח התיכון, ומדיניותה של ישראל ביהודה ושומרון, בעזה, ברמת הגולן ובלבנון. ב-1977 הועבר חוק בקונגרס האמריקאי המטיל קנסות על חברות אמריקאיות המיישמות את החרם הערבי. בתחילת אוקטובר 1977 נערכה ועידת שלום בין-לאומית על הסכסוך הישראלי-ערבי בחסות ארצות הברית וברית המועצות בז'נבה. ארצות הברית הייתה המלווה העיקרית של תהליך השלום בין ישראל ומצרים כאשר במהלך ועידת קמפ דייוויד לחץ הנשיא ג'ימי קרטר על הצדדים להגיע להסכם. טקס חתימת הסכמי קמפ דייוויד נערך בבית הלבן ב-17 בספטמבר 1978 והביא לא רק לשלום בין ישראל ומצרים אלא גם לתחילתו של סיוע אמריקאי רציף (לישראל – צבאי בעיקרו) לשתי המדינות. חתימתו הסופית של הסכם השלום ב-26 במרץ 1979 לוותה בהסכם שבו התחייבה ארצות הברית לערוב לביצועו, לספק נשק לישראל ולהימנע מאספקת נשק שיסכן אותה. כמו כן, ארצות הברית מימנה את העברת בסיסי חיל האוויר מסיני לתוך הקו הירוק.

ב-3 במרץ 1980 תמכה ארצות הברית בהחלטה 465 של מועצת הביטחון של האו"ם שהצהירה כי אמנת ז'נבה הרביעית מוחלת על השטחים, כולל מזרח ירושלים, אולם לאחר מכן חזר הממשל בו. החל משנת 1981 ניתן הסיוע האזרחי האמריקאי לישראל בצורת מענקים וב-30 באוקטובר שנה זו נחתם הסכם שיתוף פעולה אסטרטגי בין ישראל וארצות הברית. הסכם זה בוטל במהרה בעקבות החלת הריבונות הישראלית על הגולן. לעומת זאת תקיפת הכור העיראקי ב-7 ביוני הביאה למתח ביחסים ולעיכוב אספקת מטוסים לישראל. באותה שנה הביאה גם מכירת מטוסי שליטה ובקרה מסוג בואינג E-3 סנטרי (AWACS) לסעודיה למתח ביחסים.

בשנת 1982 הכריז מזכיר המדינה האמריקאי אלכסנדר הייג, ש"ישראל היא נושאת המטוסים האמריקאית הגדולה והיעילה". אין צורך להציב עליה חיילים אמריקאים, אי אפשר להטביעה והיא משייטת באזור חיוני לביטחון ארצות הברית.

מבצע שלום הגליל הביא למתיחות בין ישראל וארצות הברית שראתה בו הפרה של הסכם הפסקת האש בין ישראל ואש"ף שהושג בתיווכה ב-24 ביולי 1981. טבח סברה ושתילה הביא להידרדרות נוספת ביחסים (ולשליחת כוחות מארינס ללבנון, שנאלצו לסגת משם שנה לאחר מכן בעקבות פיגועי טרור). גם דחייתה של ישראל את תוכנית רייגן ב-1 בספטמבר 1982 שגובשה בעקבות שליחות פיליפ חביב לאזור לא תרמה ליחסים, ותוכניות ארצות הברית להתקדמות הוקפאו בשל רצח באשיר ג'ומייל.

ב-1983 התאוששו היחסים, דבר שהתבטא בחתימה על הסכם הדיאלוג האסטרטגי בין המדינות ב-29 בנובמבר. בינואר 1984 נערך תרגיל ימי ואווירי משותף ראשון ולאחר מכן הקימה ארצות הברית מחסני ציוד צבאי בישראל (המחסנים שייכים לארצות הברית אולם חוסכים את זמן ההעברה אם מוחלט להעביר את הציוד לישראל).

ב-1985 התייצב הסיוע הצבאי האמריקאי על 3 מיליארד דולר לשנה והוא הפך למענק, בנוסף סייעה ארצות הברית לתוכנית הייצוב של 1985 על ידי מענק של 1.5 מיליארד דולר וסיוע של מומחים כלכליים (אחד מהם, סטנלי פישר, הפך כעבור שני עשורים לנגיד בנק ישראל). בנוסף נחתם ב-22 באפריל 1985 הסכם אזור סחר חופשי בין שתי המדינות שהיה הראשון מסוג זה שחתמו שתי הארצות.

ב-21 בנובמבר 1985 חלה הידרדרות משמעותית במצב היחסים בעקבות חשיפת פרשת פולארד, אזרח אמריקאי שריגל לטובת ישראל ונתפס על ידי ה-FBI (לאחר שניסיונו למצוא מקלט בשגרירות ישראל נכשל), נשפט ונכלא בארצות הברית. ב-1996 קיבל פולארד אזרחות ישראלית. חרף מאמצים מצד ישראל לשחרורו, הוא שוחרר מהכלא לאחר 30 שנות מאסר ב-20 בנובמבר 2015.

עד למהפכה האסלאמית ב-1979 היו יחסי איראן–ישראל טובים, למרות הידרדרות היחסים לאחר המהפכה נשארו מספר קשרים בין ישראלים לשרידי משטר השאה. קשרים אלו היוו את הבסיס לפרשת איראן-קונטראס (הידוע גם כ"איראנגייט") שבמסגרתה מכרה ארצות הברית נשק לאיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי מאמצע אוגוסט 1985 ועד לינואר 1986. הכסף שהתקבל שימש למימון קבוצות מורדים ניקרגואים בשם קונטראס.

ב-6 במאי 1986 שולבה ישראל בתוכנית מלחמת הכוכבים כאשר נחתם הסכם לפיתוח טיל החץ במסגרתה. במרץ 1987 תמכה ארצות הברית בהסכם לונדון בין ישראל וירדן (ההסכם נכשל בשל סיבות פוליטיות פנימיות בישראל).

בשנת 1987 הוכרה ישראל כ"בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו", דבר שהעניק לה השתתפות בפרויקטים צבאיים אמריקאיים. ביוני 1987 חתמו המדינות על הסכם להקמת תחנת ממסר של קול אמריקה בערבה, תחנה זו הייתה מיועדת לשדר לאזורים בשליטה סובייטית. הקמת התחנה נתקלה בהתנגדות עזה מצד ארגוני איכות הסביבה ולבסוף בוטלה בתחילת שנות ה-90 בעקבות התמוטטות ברית המועצות.

החל מתחילת שנות ה-80, השקיעה ישראל בפיתוח מטוס קרב עצמאי, הלביא, פיתוח אשר מומן חלקית על ידי הסיוע האמריקאי. בסוף שנת 1985 גבר הלחץ האמריקאי כנגד המטוס שאמור היה להתחרות בתעשיית המטוסים האמריקאית (במיוחד במטוס ה-F-16), לחץ שהביא לביטול הפרויקט לבסוף ב-30 באוגוסט 1987.

בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 יזמה ארצות הברית בפברואר-מרץ 1988 תוכנית שלום שנודעה כמסמך שולץ, תוכנית שלא הביאה להתקדמות מעשית. הכרזתו של אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית בנובמבר 1988 הביאה לפתיחת דיאלוג בינו לבין ארצות הברית שהתקיים תוך התנגדות תקיפה של ישראל (הדיאלוג הופסק לאחר הפיגוע בניצנים ב-1990). בשנת 1989 הציעה ארצות הברית תוכנית שנודעה כ-4 הנקודות של בייקר (במאי) ואחר כך כ-5 הנקודות של בייקר (בספטמבר), תוכנית שלא התממשה. במקביל הסכימו ארצות הברית וישראל על עריכת בחירות בשטחים אולם הן לא התקיימו בשל מחלוקת על מזרח ירושלים שהתבטאה גם בהכרזתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-3 במרץ 1990 כי מזרח ירושלים איננה חלק ממדינת ישראל. בעקבות פלישת עיראק לכווית העבירה ארצות הברית סוללות פטריוט לישראל. בפעם הראשונה לוו הסוללות בחיילים אמריקאיים שהגנו על שמי ישראל.

 ממלחמת המפרץ עד לפיגועי 11 בספטמבר 
עוד לפני פרוץ מלחמת המפרץ הפעילה ארצות הברית לחץ כבד ביותר על ישראל שלא להגיב לירי אפשרי של טילים מעיראק עליה וזאת במטרה למנוע התפוררות הקואליציה כנגד עיראק, בתמורה התחייבה ארצות הברית לפעול כנגד הטילים במערב עיראק. במהלך המלחמה פעלה אומנם ארצות הברית כנגד הטילים בעיראק ואף הפעילה סוללות טילים בישראל כנגדם אולם למעשה התגלה מאוחר יותר כי פעולות אלו היו בלתי יעילות בעליל. הלחץ האמריקאי מנע מישראל לפעול כנגד עיראק על אף תביעות חוזרות ונשנות של מערכת הביטחון.

לאחר המלחמה ביקשה ישראל לנצל את האיפוק כדי לקבל סיוע כלכלי אמריקאי לקליטת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר, בצורה של ערבויות להלוואה אותה ביקשה ישראל מבנקים מסחריים בארצות הברית על מנת לממן בניית שיכונים לעולים (סיוע אותו ביקשה בסוף 1990, כלומר עוד לפני המלחמה). מטרה זו נתקלה בקשיים מצד האמריקאים שתקפו את ישראל על ההתנחלויות ואף הודיעו כי ינכו מהערבויות את עלותן. מאבק זה נמשך במהלך ביקוריו של מזכיר המדינה ג'יימס בייקר (שבתקופתם הוקמו התנחלויות חדשות), בניסיון של ראש הממשלה יצחק שמיר להפעיל את איפא"ק (השדולה הישראלית בארצות הברית) כדי ללחוץ על הממשל והגיע לשיאו בנאום ב-12 בספטמבר 1991 שבו תקף ג'ורג' בוש האב את שמיר על ההתנחלויות, האשים את איפא"ק בפעולה כנגד האינטרסים של ארצות הברית (האשמה שממנה נסוג מאוחר יותר בשל טענות על אנטישמיות) שעליהם הוא מגן, הציג את מלחמת המפרץ כמיועדת לסיוע לישראל והזכיר את הסיוע הכלכלי המשמעותי לישראל (כאלף דולר לנפש בשנה). במקביל ניצלה ארצות הברית את חיזוק מעמדה כתוצאה מהתמוטטותה הקרבה של ברית המועצות כדי להביא לכינוס ועידת מדריד בין ישראל ומדינות ערב השכנות. מאמצי התיווך של ארצות הברית כהמשך לוועידת מדריד נתקלו בקשיים משמעותיים, מה שהביא להתדרדרות משמעותית ביחסים שבין המדינות.

לאחר בחירות 1992 ומינויו של יצחק רבין לראשות הממשלה חל שיפור ביחסים, דבר שהביא לאישור העברת הערבויות ב-5 באוקטובר (החמישית הראשונה הועברה בדצמבר). עם זאת המאבק על הערבויות נמשך והסתכם לבסוף בקיצוץ של 774 מיליון דולר מ-10 מיליארד שאמורים היו להינתן לישראל (בפועל ניצלה ישראל רק כ-6.6 מיליארד במהלך חמש השנים שבהן סופקו הערבויות).

שמאל|ממוזער|250px|נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ויושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בעת הסכמי אוסלו ב-13 בספטמבר 1993
ממוזער|270px|ימין|טקס חתימת הסכם השלום עם ירדן, במסוף הערבה בגבול ישראל–ירדן בסמוך לאילת, 26 באוקטובר 1994
ארצות הברית לא שותפה בשיחות שהביאו להסכמי אוסלו אולם למרות זאת החליטו הפלסטינים והישראלים לערוך את טקס החתימה ב-13 בספטמבר 1993 בבית הלבן, דבר שהעניק להסכם הביניים חסות אמריקאית. כמו כן הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם ב-26 באוקטובר 1994, נחתם בנוכחות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. גם הסכם קהיר בין ישראל לפלסטינים שנחתם ב-28 בספטמבר 1994, נחתם בבית הלבן.

לפני בחירתו לנשיא תמך ביל קלינטון (בריאיון לעיתון Middle East Insight) בהכרה בירושלים כבירת ישראל הבלתי מחולקת ובמרץ 1994 התנגד ממשלו באו"ם להצעת החלטה בנושא גינוי הטבח בחברון בשל סיבה זו. ב-23 באוקטובר 1995 הועבר בארצות הברית חוק המכיר בירושלים כבירת ישראל ומחייב את הממשל להעביר את השגרירות האמריקאית בישראל אליה עד 1999 (ביצוע החוק נדחה כל פעם בחצי שנה והתבצע רק ב-2018 על ידי דונלד טראמפ). במקביל ניהל הממשל האמריקאי מדיניות חצויה (בהתאם למדיניות המעורפלת של ישראל בשנים אלו) לגבי האוריינט האוס שמצד אחד שלל רשמית קיום מרכז פעילות של הרשות הפלסטינית בירושלים ומצד שני פקידיו ביקרו תדיר במקום.

לאחר רצח רבין ביקר הנשיא ביל קלינטון בארץ במסגרת הלוויה, והצליח לרגש רבים בחברה הישראלית כאשר ביטא "שלום, חבר" בעברית בנאום ההספד שלו. לאחר גל פיגועי הטרור במרץ 1996 ארגנה ארצות הברית ועידת אנטי-טרור בשארם א-שייח', האופוזיציה בישראל הציגה את מטרת הוועידה כסיוע לבחירתו של שמעון פרס לראשות הממשלה ותקפה את הבטחות ארצות הברית לסיוע לישראל שניתנו בה.

לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה פרצו מהומות מנהרת הכותל, מהומות אלו הביאו את ארצות הברית ללחוץ על ישראל לפנות את חברון, דבר שאכן הביא לחתימת הסכם חברון בינואר 1997. לאחר חתימת ההסכם חלה התדרדרות ביחסי המדינות כאשר נתניהו סירב להיענות לדרישת ארצות הברית להמשיך בתהליך המדיני. לבסוף הביא הלחץ האמריקאי האינטנסיבי את בנימין נתניהו להסכים בסוף 1998 לכינוס ועידת וואי שבמרילנד, בה נחתם הסכם להתקדמות התהליך המדיני ולמימוש חלקים בהסכם אוסלו, שבעיקרו העברת 13% משטחי C שבגדה שהועברו לשטחי A ו-B, 1% ו-12% בהתאמה. נתניהו התנה את הגעתו לוועידה בהבטחת קלינטון לשחרור פולארד; אך בסוף לא קוימה. מצב היחסים המשיך להידרדר (לאחר שיפור קל בעקבות הוועידה), כאשר נתניהו, שמצבו הפוליטי התדרדר, נקלע לעימות עם ארצות הברית בעקבות ביקורו של קלינטון בעזה.

עליית האינטרנט וגאות ה-.com שהחלה בסוף שנות ה-90 והגיעה לשיאה ב-2000 הביאה לעליה דרמטית במספר החברות הישראליות (רובן חברות היי טק) הנסחרות בבורסת ניו יורק עד כדי כך שהן מהוות את קבוצת המניות הזרות הגדולה ביותר בה.

בתקופת ממשלתו של אהוד ברק חל שיפור משמעותי ביחסים בין ישראל וארצות הברית. נכונותו של ראש הממשלה ברק להגיע להסכמי שלום עם סוריה ועם הפלסטינים הביאה את ארצות הברית לנסות ולקדם את התהליך המדיני. תחילה נערכו בתחילת 2000 שיחות בחסות אמריקאית בשפרדסטאון שבמערב וירג'יניה בין ישראל וסוריה, אולם הן נכשלו. במקביל נערכו דיונים על מתן סיוע אמריקאי לנסיגה מלבנון בה תמכו האמריקאים, דיונים שלבסוף לא השיגו דבר. שיאו של הניסיון האמריקאי לקדם את התהליך היה בשיחות קמפ דייוויד בין ישראל והפלסטינים שנערכו ביולי 2000; אולם גם שיחות אלו לא צלחו כאשר האשים הנשיא ביל קלינטון, לצד הישראלים, את הפלסטינים ויאסר ערפאת בכישלונן. גם לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000 המשיכו האמריקאים לנסות ולקדם את התהליך, בין השאר על ידי מתווה קלינטון שהוצע בדצמבר באותה השנה.

מכירת נשק ישראלי לסין הביאה למשבר ביחסים הביטחוניים בין המדינות ב-2000, כאשר ארצות הברית הציבה אולטימטום לישראל להימנע ממכירת ארבע מערכות פאלקון מוטסות בשווי של כמיליארד דולר לסין. ישראל נאלצה לבסוף לבטל את העסקה דבר שהביא למשבר עמוק ביחסיה עם סין ולתשלום פיצויים גבוה. במהלך השנים שלאחר מכן חסמה ארצות הברית עסקה דומה עם הודו וכן גרמה קשיים ניכרים במכירת נשק ישראלי (שהתחרה בנשק אמריקאי) לטורקיה.

עם כניסתו של ג'ורג' ווקר בוש לבית הלבן בינואר 2001 לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה, ימים לפני בחירתו של אריאל שרון במקומו של ראש הממשלה המכהן אהוד ברק, לא התערבה ארצות הברית באזור ובמהלך המדיני בין ישראל לפלסטינים בהמשך השנה, עד לספטמבר 2001.

 מפיגועי 11 בספטמבר עד תום תקופת הנשיא אובמה
שמאל|ממוזער|250px|ראש ממשלת ישראל אריאל שרון במהלך פגישה עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש
250px|ממוזער|שמאל|הנשיא ברק אובמה במהלך פגישה שהתקיימה בבית הלבן עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ב-18 במאי 2009
ממוזער|מזכיר המדינה ג'ון קרי נפגש עם הנשיא שמעון פרס, 2013
ממוזער|250px|הנשיא דונלד טראמפ בפגישה עם הנשיא ראובן רבלין במהלך ביקורו בארץ במאי 2017
ממוזער|250px|ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו והנשיא טראמפ במהלך ביקורו של נתניהו בבית הלבן, פברואר 2017

פיגועי 11 בספטמבר הביאו לשינוי משמעותי ביחסים כאשר לאחר כעשור (מאז מלחמת המפרץ) שבו הושקעו מרב המאמצים בכיוון המדיני, הרי שכעת התחזק שוב הגוון הביטחוני שלהם. הפיגועים הביאו את ארצות הברית לאמץ גישות נוקשות יותר (ודומות יותר לאלו של ישראל) ביחס לטרור ולאבטחה (דבר שהביא גם לזכייתן של חברות ישראליות רבות במכרזים ביטחוניים).

הפיגועים אומנם הביאו לשינוי מיידי כמעט במדיניות האמריקאית (בניגוד למקרים דומים בעבר, חיילי צה"ל שנכנסו לשטחי A לפני הפיגועים לא נדרשו על ידי הממשל לצאת משם מיד). מצד שני מזכיר המדינה, קולין פאוול, החליט כי זה הזמן לוויתורים ישראליים. מצב זה הביא את אריאל שרון לנאום ב-4 באוקטובר 2001 את "נאום צ'כוסלובקיה" שבו הודיע כי ישראל תתנגד להקרבתה על מזבח השגת שיתוף הפעולה עם מדינות ערב. נאום זה גרם כי בוש הבן לא הלך בדרכי אביו; לא נפגש עם ערפאת, אפילו פעם אחת. הוא התגלה כאישיות פרו ישראלית, ולישראל ניתן גיבוי כמעט אוטומטי לכל צעדיה.

במהלך האינתיפאדה השנייה הביעה ארצות הברית תמיכה רבה בישראל (במיוחד החל מפיגועי 11 בספטמבר) תוך שהיא מסייעת לה להדוף את ההתנגדויות של גורמים אחרים בקהילה הבין-לאומית ובמיוחד בקוורטט (הכולל גם את האו"ם, רוסיה והאיחוד האירופי) למדיניותה. במקביל ניסתה ארצות הברית מספר פעמים לקדם את התהליך המדיני. בין הניסיונות הבולטים היה נאום בוש (24 ביוני 2002, שבו הכריז רשמית בפעם הראשונה על תמיכה במדינה פלסטינית) ומפת הדרכים (הוגשה רשמית ב-30 באפריל 2003, אושרה סופית בוועידת עקבה ב-4 ביוני). לעומת זאת, גילתה ארצות הברית חשדנות הולכת וגוברת כלפי יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, החרימה אותו החל מפרשת קארין A בתחילת 2002 ופעלה למעשה להדחתו ולהחלפתו באבו מאזן עד למותו בסוף 2004.

במהלך מלחמת עיראק שיזמה ארצות הברית ב-2003 התכוננה ישראל לספיגת מטחי טילים מעיראק, סיכון שלא התממש. עוד לפני המלחמה ביקשה ישראל סיוע ישיר וערבויות של ממשלת ארצות הברית להלוואות שתיקח על מנת להוציא את המשק הישראלי ממיתון. ארצות הברית אישרה חלקית את הבקשה והוחלט על הסכם ערבויות דומה מאוד לזה שהוסכם עליו בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה.

בתמורה לתוכנית ההתנתקות שבוצעה ב-2005 והביאה לנסיגתה של ישראל מרצועת עזה, העניק בוש מכתב לשרון ובו התחייב לפעול למניעת הפיכת האזורים שישראל נסוגה מהם לאיום ביטחוני על ישראל. בנוסף ישראל זכתה לתמיכתה של ארצות הברית לאחר שתדלנות ישראלית בארצות הברית, ובדומה לנסיגה מלבנון נערכו דיונים על קבלת סיוע לה. בדצמבר חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה לאיתור הברחת חומר רדיואקטיבי (כולל הצבת מתקן לגילוי בנמל חיפה). לאחר ניצחון החמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בתחילת 2006 תמכה ארצות הברית בעמדת ישראל השוללת כל משא ומתן עם הרשות. במהלך מלחמת לבנון השנייה תמכה ארצות הברית בעמדת ישראל שדרשה קבלת ערבויות לנסיגת חזבאללה. מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה באמצע 2007 תומכת ארצות הברית בעמדת ישראל השוללת כל דיאלוג איתו בטרם יכיר בישראל. תמיכה זו נמשכה גם בתקופת מבצע עופרת יצוקה בה הכשילה ארצות הברית קבלת החלטות נגד ישראל במועצת הביטחון.

לאחר בחירתם של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית ושל בנימין נתניהו לראש ממשלת ישראל בתחילת 2009, נתגלעה מתיחות בין שתי המדינות, בשל דרישתה של ארצות הברית להפסקת הבנייה בהתנחלויות כצעד מקדמי למשא ומתן, תביעה לה נענתה חלקית ישראל בהקפאת הבנייה בהן בסוף 2009. בשנת 2010, התפתח משבר בין המדינות, בעקבות הכרזתה של ישראל על בניית 1600 יחידות דיור ברמת שלמה שבירושלים, בניגוד לעמדת ארצות הברית שטענה שמהלך כגון זה עלול להפריע למשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים.

במסגרת התייצבותה של ארצות הברית נגד החלטות אנטי-ישראליות באומות המאוחדות, היא הטילה בפברואר 2011 וטו במועצת הביטחון על הצעה לגנות את ישראל על הבנייה בהתנחלויות. ביולי 2011 החליט הקונגרס ברוב גורף של למעלה מ-400 תומכים מול 6 מתנגדים, על הפעלת סנקציות נגד הרשות הפלסטינית אם תכריז על הקמת מדינה באופן חד צדדי. בדצמבר 2014 הטילה ארצות הברית וטו על ההצעה הפלסטינית ל"סיום הכיבוש", שקוראת ל"סיום הכיבוש ולהגדרת לוח זמנים לגיבוש הסכם שלום ולנסיגה ישראלית מהשטחים".

ב-20 במרץ 2013 ערך נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביקור של שלושה ימים בישראל, במהלכו סקר את מערכות ההגנה האוויריות ואת סוללת כיפת ברזל, ביקר במספר אתרים כמו מוזיאון ישראל, מוזיאון "יד ושם" והר הרצל, וכן בכנסיית המולד בבית לחם, ביצע מספר פגישות מדיניות, קיבל בארוחת ערב חגיגית את עיטור הנשיא פרס ונאם בבנייני האומה לעיני סטודנטים. בנוסף ביקר אובמה ברמאללה ונפגש עם יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן.

בשנים 2013–2014 התנהל משא ומתן בין ישראל לפלסטינים, בהובלת ממשלו של אובמה ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי, שלבסוף לא צלח והסתיים באפריל 2014.

בעקבות פעילות ארצות הברית להסכם על תוכנית הגרעין האיראנית, נתגלעה מתיחות בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לנשיא ברק אובמה. המתיחות הגיעה לשיאה בשנת 2015, לאחר שיו"ר בית הנבחרים ג'ון ביינר הרפובליקני, הזמין את נתניהו לנאום בפני שני בתי הקונגרס. ההזמנה והנאום, שלא תואם מראש עם הממשל האמריקאי, יצרו מתיחות בין הנשיא אובמה לנתניהו, לאחר שנתניהו דיבר נגד ההסכם המתגבש בין המעצמות לאיראן. אובמה עצמו, ומספר חברי קונגרס דמוקרטים,לא נכחו בנאום. החיכוכים בין נתניהו ואובמה המשיכו לאורך הפעילות האמריקאית בנוגע לגרעין האיראני. עם זאת, אובמה הדגיש שהיחסים בין ארצות הברית לישראל נשארו הדוקים כבעבר, וחילוקי הדעות אינם משפיעים על שיתוף הפעולה הכלכלי והצבאי. לבסוף, נחתמו הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית באפריל 2015, שהובילו לאחר חודשים נוספים של שיחות להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.

ב-23 בדצמבר 2016 נרשמה מתיחות גבוהה ביחסים בין שתי המדינות, כשארצות הברית נמנעה בהחלטה נגד ההתנחלויות במועצת הביטחון של האו"ם, שאושרה ברוב של 14-0-1 (ארצות הברית נמנעה). הימנעות ארצות הברית בהחלטה זו באו"ם (והחלטתה שלא להתנגד ולהטיל וטו) עוררה תגובות קשות בישראל ובארצות הברית, וראש הממשלה בנימין נתניהו הגדיר את ההחלטה כצבועה וגם הנשיא הנבחר דונלד טראמפ תקף את ההחלטה.

תקופת הנשיא דונלד טראמפ
שנות כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ סימנו תקופה של התחממות יוצאת דופן ביחסים, שאופיינה בשורה של הכרעות היסטוריות ששינו את פני המדיניות האמריקאית במזרח התיכון. כבר בראשית כהונתו, אותת טראמפ על שינוי גישה כאשר הצהיר כי פתרון "שתי המדינות" אינו הדרך הבלעדית לסיום הסכסוך, והדגיש כי ארצות הברית תתמוך בנוסחה שתהיה מוסכמת על שני הצדדים. ב-22 במאי 2017, הגיע הנשיא דונלד טראמפ לביקור רשמי בישראל, טראמפ ומשלחתו ביקרו בכותל המערבי, ובכנסיית הקבר. שיאה של התמיכה המדינית התבטא ב"נאום ירושלים" בדצמבר 2017, שבו הכירה ארצות הברית רשמית בירושלים כבירת ישראל. מהלך זה תורגם למעשה ב-14 במאי 2018, עם העברת השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים. שנה לאחר מכן, במרץ 2019, חתם הנשיא על צו נשיאותי המכיר בריבונות הישראלית ברמת הגולן. בנובמבר 2019 חולל ממשל טראמפ שינוי משמעותי נוסף כשדחה את העמדה המשפטית המסורתית לפיה ההתנחלויות ביהודה ושומרון מנוגדות לחוק הבינלאומי. מדיניות זו לופפה בקידומה של "תוכנית המאה", הצעה מקיפה להסדר מדיני בין ישראל לפלסטינים. במקביל, הממשל תיווך בהצלחה בכינונם של "הסכמי אברהם", שהביאו לנורמליזציה בין ישראל לבין איחוד האמירויות, בחריין ומרוקו.

לקראת סוף הכהונה, חיזק מזכיר המדינה מייק פומפאו את הקו הפרו-ישראלי בביקור היסטורי שערך בנובמבר 2020. פומפאו היה למזכיר המדינה הראשון שביקר בהתנחלות (יקב פסגות), שם הצהיר כי מוצרים מאזורים אלו יסווגו כ"תוצרת ישראל". בנוסף, הכריז הממשל על תנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית והודיע על הפסקת כל תמיכה בארגונים הקשורים אליה, ובכך חתם תקופה של גיבוי מדיני חסר תקדים למדינת ישראל בזירה הבינלאומית.

תקופת הנשיא ביידן
ממוזער|ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט (מימין) נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בבית הלבן, אוגוסט 2021 (במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית)
ממוזער|ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בעת ביקורו בישראל, יולי 2022

לעומת הנשיא טראמפ התנגד להסכם הגרעין עם איראן ואף פרש ממנו, הנשיא ג'ו ביידן תומך בחזרה להסכם, אך לצד זאת הצהיר כי אם המגעים הדיפלומטיים עם טהראן ייכשלו – יפנה לנתיבים אחרים. נשיא ארצות הברית ביידן ונפתלי בנט, ראש ממשלת ישראל, תמכו בליבון המחלוקות בנושא בשיח ישיר ולא שיח תקשורתי. אף על פי כן, ראש הממשלה בנט הצהיר על התנגדותו לחזרה להסכם, בדומה לעמדת קודמו בתפקיד. מאוחר יותר אמר ביידן כי הסכם הגרעין עם איראן "מת".

הנשיא ביידן תומך בפתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני באמצעות שתי מדינות לשני עמים. עם התמשכות מלחמת חרבות ברזל פתח ביידן ביוזמה מדינית לקידום חזון שתי המדינות.

ביולי 2022 ביקר הנשיא ביידן בישראל והכריז יחד עם ראש הממשלה יאיר לפיד על "אמנת ירושלים". לקראת ביקורו, נשאל ביידן (בריאיון עם יונית לוי) על ההתרחקות של אחדים מחברי מפלגתו מישראל, והשיב "הם מעטים והם טועים".

בימי נשיאותו נחנכו פורום הנגב – פורום שרי חוץ שנתי של ארצות הברית, ישראל ורוב המדינות הערביות שמקיימות עמה יחסים דיפלומטיים; וקבוצת I2U2 – קבוצה שכוללת את איחוד האמירויות הערביות, ארצות הברית, הודו וישראל ואמורה לשתף פעולה במגוון תחומים.

 תחת ממשלת ישראל השלושים ושבע 
לאחר הקמת ממשלת נתניהו השישית חלה מתיחות ביחסי המדינות. הסוגיה המרכזית שהעיבה על היחסים הייתה קידום הרפורמה המשפטית, שעוררה דאגה עמוקה בממשל ביידן באשר לחוסן המוסדות הדמוקרטיים בישראל. הממשל האמריקאי לחץ להגעה להסכמה רחבה, והנשיא ביידן נקט בצעד חריג כשהתבטא פומבית נגד המהלך, והדגיש את הצורך באיזונים ובלמים. ביידן אף נמנע במשך חודשים ארוכים מהזמנת ראש הממשלה נתניהו לבית הלבן, אקט ששימש כביטוי דיפלומטי לסלידה ממדיניותו.

במקביל למחלוקת על הרפורמה, שרר מתח מתמיד סביב המתרחש ביהודה ושומרון. ממשל ביידן הפגין התנגדות עקבית ונחרצת להרחבת ההתנחלויות ולהלבנת מאחזים, תוך שהוא מגדיר צעדים אלו כמכשול לחזון שתי המדינות. גורמים רשמיים בוושינגטון הביעו דאגה גוברת גם מהעלייה בהיקף אלימות המתנחלים נגד פלסטינים, וקראו לממשלת ישראל לפעול בנחישות להרגעת הרוחות בשטח. למתיחות זו נוספו גם דבריו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' שלאחר פיגוע ירי נגד ישראלים שבוצע בחווארה אמר שיש "למחוק את חווארה". דבריו ספגו גינויים מצד משרד החוץ האמריקני, ולמרות שהוא הבהיר שלא הייתה כוונתו לפגיעה בחפים מפשע, אנשי הממשל האמריקאי הודיעו שלא ייפגשו איתו כשביקר בארצות הברית, וביטלו את השתתפותם באירוע של הבונדס בו נאם. בעקבות אישור התיקון בחוק ההתנתקות שביטל את תחולתו בצפון השומרון, זומן שגריר ישראל לשיחה במחלקת המדינה, לראשונה מאז 2010. בפברואר 2024 הטילה ארצות הברית סנקציות על 4 מתנחלים בגין אלימות כלפי פלסטינים, צרפת ובריטניה נקטו אחריה צעד דומה. לאחר שבצלאל סמוטריץ' הודיע כי נתניהו אישר לקדם בניה של 3,000 יחידות דיור באזור מעלה אדומים בעקבות פיגוע הירי במחלף הזיתים, שר החוץ אנתוני בלינקן אמר כי "ההתנחלויות לא מועילות לשלום מתמשך – והן גם לא עולות בקנה אחד עם החוק הבין-לאומי. הממשל שלנו שומר על התנגדות נחרצת להרחבת ההתנחלויות, שרק מחלישות – ולא מחזקות – את ביטחון ישראל".

למרות חילוקי הדעות המדיניים החריפים, הקשר הביטחוני נותר על כנו, במיוחד סביב המאמצים המשותפים לבלימת תוכנית הגרעין האיראנית והתוקפנות של שלוחי איראן במזרח התיכון. הממשל האמריקאי הקפיד להבהיר כי המחלוקות הפוליטיות אינן משפיעות על מחויבותו לביטחונה של ישראל ולשימור יתרונה האיכותי. בנוסף, ממשל ביידן השקיע מאמץ דיפלומטי בתיווך הסכם נורמליזציה בין ישראל לסעודיה. פגישתם של ביידן ונתניהו בניו יורק בשולי עצרת האו"ם בספטמבר 2023 שיקפה זאת. באותו חודש נרשם גם הסתיים תהליך ארוך שנים של כניסתה ישראל לתוכנית הפטור מוויזה .

 מלחמת חרבות ברזל 

ממוזער|הנשיא ג'ו ביידן עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בעת ביקורו בישראל לאחר טבח שבעה באוקטובר, 18 באוקטובר 2023
ממוזער|עצרת התמיכה בוושינגטון למען ישראל, נובמבר 2023
ממוזער|במרכז התמונה - כרזה בתל אביב הקוראת לדונלד טראמפ לסיים את המלחמה

ארצות הברית היא התומכת העיקרית של ישראל במלחמת חרבות ברזל, סיפקה לישראל אמצעי לחימה וגינתה בחריפות רבה את טבח שבעה באוקטובר. הנשיא ביידן נשא נאומי תמיכה אחדים וארצות הברית השתתפה בהצהרת מדינות המערב המגנות בחריפות את מתקפת החמאס. מזכיר המדינה האמריקני אנתוני בלינקן הגיע לביקורים אחדים בישראל במהלך המלחמה וכך גם הנשיא ביידן, כדי לדון במלחמה. ארצות הברית תיווכה את עסקת שחרור החטופים בסוף נובמבר 2023, שבה הוסכם על הפוגה ושוחררו משבי החמאס 70 ישראלים, בעיקר נשים וילדים.

ב-20 באוקטובר ביקש ביידן מהקונגרס אישור לתוספת 14 מיליארד דולר לתקציב התמיכה בישראל.

היחסים בין ממשל ארצות הברית לממשל בישראל הצטננו ככל שהמלחמה התארכה. הנשיא ביידן דרש הפסקת אש מיידית במסגרת עסקה לשחרור חטופים, והזהיר מפני המשבר ההומניטרי המחמיר בעזה. כדי לעקוף את הצורך לעבור במעברי הגבול בין ישראל לעזה ואת בעיית החלוקה של הסיוע, החלה ארצות הברית בהקמת נמל זמני בעזה, במטרה להעביר 2 מיליון מנות מזון מדי יום. ההחלטה האמריקאית התקבלה בעקבות אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה.

אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה הגיע לאחר שורת מקרים בהם ישראל התקשתה לעמוד בהתחייבותה להכניס סיוע לרצועה, מכיוון שהמשאיות נחסמו על-ידי מפגינים והוביל להחלטה האמריקאית להקים נמל זמני בעזה במטרה להבטיח את כניסת הסיוע לרצועה ואת חלוקתו לאזרחים.

ב-14 במרץ נשא מנהיג הרוב בסנאט של ארצות הברית, צ'אק שומר, נאום בו אמר כי נתניהו "אפשר להישרדותו הפוליטית לגבור על האינטרסים של ישראל", שהוא בנה קואליציית ימין קיצוני שגרמה לו "לקבל בקלות רבה מדי" את ממדי הרג האזרחים בעזה, ו"ישראל לא תוכל להצליח כמנודה נגד כל העולם". הוא הוסיף שנחוצות בחירות בישראל. ביידן גיבה את הנאום ואמר שהוא משקף דאגה שאמריקאים רבים שותפים לה". יריבו לבחירות לנשיאות, דונלד טראמפ, אף אמר שצריך ולסיים את המלחמה וישראל מפסידה במאבק על דעת הקהל.

על אף המתיחות ביחסים משלוחי הנשק מארצות הברית לישראל לא נפגעו, במרץ 2024 אישרה ארצות הברית משלוח נוסף של 25 מטוסי קרב F35A ופצצות במשקל טון. כשנשאלה על כך סגנית הנשיא קמלה האריס, היא אמרה "חשוב מאוד להבחין או לפחות לא לבלבל בין ממשלת ישראל לאזרחים הישראלים. לאזרחים הישראלים, כמו לפלסטינים, יש זכות לביטחון."

ב-4 בפברואר 2025 נפגש טראמפ עם בנימין נתניהו ולאחר מכן הצהיר כי ארצות הברית תיקח אחריות על רצועת עזה, ויתפנו ממנה 1.8 מיליון עזתים.

במהלך פברואר 2025, הגיע משלוח חימושים כבדים מסוג MK-84 לישראל, זאת לאחר שהנשיא טראמפ הסיר את האמברגו של ביידן על פצצות כבדות לישראל.

במהלך תקופת המלחמה, סקרים בארצות הברית הראו ירידה דרמטית בתמיכה בישראל, כאשר בקרב הצעירים הדמוקרטיים כ-80% מתנגדים לה. הירידה אינה רק בתמיכה בישראל, אלא בעיקר בתמיכה בכך שארצות הברית תמשיך להעניק לישראל סיוע צבאי וכלכלי בלתי מותנה וגברה הגישה האומרת שישראל רשאית להגן על עצמה, אך עליה לממן זאת בעצמה ולא להסתמך על סיוע אמריקני.

 הסכמים והבנות בין ישראל לארצות הברית 

ב-1957, לאחר מבצע סיני, לחצה ארצות הברית לסגת מסיני, והתחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן.

ב-12 בדצמבר 1962 נחתמה אמנת הסגרה בין שתי המדינות.

ב-10 במרץ 1965 חתמו שתי המדינות על "מזכר הבנות" ראשון וחשאי.
ממוזער|269x269 פיקסלים|ראש הממשלה בנימין נתניהו וסגן הנשיא מייק פנס בעת ביקורו בירושלים
ב-1975 נערך מזכר הבנות האמריקני-ישראל, בין ממשלו של ג'רלד פורד לממשלת ישראל. במזכר התחייב הממשל האמריקני, בתמורה לוויתורים ישראליים בגבול עם מצרים, שלא להכיר באש"ף ולא לנהל איתו משא ומתן כל עוד עומד אש"ף בסירובו להכיר בישראל ובזכותה להתקיים בגבולות מוכרים ובטוחים. ממשלו של ג'ימי קרטר שבא אחריו, התסתייג מהתחייבות זו וניסה לעקוף אותה בדרכים שונות אולם נמנע מלהפר אותה בגלוי. ההתחייבות השנייה במזכר הייתה שארצות הברית תתאם מראש עם ישראל מהלכים להתקדמות בתהליך השלום. התחייבות זו הופרה ב-1 באוקטובר 1977 כשממשל קרטר השיק יוזמה משותפת עם ברית המועצות, ליישוב הסוגיה הפלסטינית, מבלי ליידע את ראש הממשלה הישראלי על המהלך.

ב-1978, כתמורה לוויתור ישראל על סיני בהסכם השלום עם מצרים, התחייבה ארצות הברית לערוב לביצועו, לספק נשק לישראל ולהימנע מאספקת נשק שיסכן אותה.

ב-1991, כדי לדרבן את ישראל להסכים לכינוס ועידת מדריד, מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות ובו מצוין כי היא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית.

ב-2005, בתמורה לתוכנית ההתנתקות העניק בוש לשרון מכתב שבו הכיר בזכות ישראל על גושי ההתנחלויות ביהודה ושומרון.

ב-19 בספטמבר 2014 אשרר הסנאט האמריקני ברוב גדול את חוק "השותפות האסטרטגית ישראל־ארצות הברית". חוק שחיזק באופן משמעותי את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, בכל הנוגע לאיומים ביטחוניים ולסוגיות אזוריות. את ההצעה יזמו הסנטורים ברברה בוקסר ורוי בלאנט. עם אישורה הסופי של הצעת החוק קיבלה ישראל, בין היתר, מטוסי תדלוק ותחמושות מיוחדות, הועמדו לרשותה תצלומים שיפיקו  לווייני ריגול אמריקניים, והמרחב האווירי של ארצות הברית נפתח לאימונים של חיל האוויר הישראלי.

 שיתוף פעולה ביטחוני 

שמאל|ממוזער|250px|מטוס חיל האוויר האמריקאי F-15C (משמאל), מטוס חיל האוויר הישראלי F-16 מטייסת 107 (באמצע), ומטוס חיל האוויר האמריקאי F-16, ממתינים להמראה בבסיס חיל האוויר האמריקאי נליס בנבדה, במסגרת תרגיל אווירי משותף
250px|ממוזער|שמאל|מטוס הרקולס של חיל האוויר האמריקאי מבסיס רמשטיין נוחת בבסיס חצרים, ב-6 בדצמבר 2009, במסגרת תרגיל משותף של צבא ארצות הברית וצה"ל, אשר נמשך 10 ימים
ממוזער|250x250 פיקסלים|מפציץ אסטרטגי B-52 סטרטופורטרס אמריקאי מלווה במטוסי חיל האוויר הישראלי במהלך תרגיל משותף, 2025
ארה"ב הטילה אמברגו נשק על אזור המזרח התיכון, לרבות היישוב היהודי בארץ ישראל, כבר ב-14 בנובמבר 1947. אמברגו זה הורחב עם החלטה 46 והחלטה 50 של מועצת הביטחון של האו"ם, בזמן מלחמת העצמאות. שיתוף פעולה מודיעיני משמעותי החל בעקבות מסירת הנאום הסודי של חרושצ'וב ב-1956. השגת הנוסח המדויק של הנאום נחשבה להישג מדהים לשירותים החשאיים של ישראל, ויצרה את התשתית לשיתוף הפעולה עם ה־CIA. עם זאת, באותה שנה אילצה ארצות הברית את ישראל לסגת מסיני באמצעות לחץ כלכלי ומדיני כבד, שכלל איום בסנקציות והפסקת סיוע, ואזהרה שלא תבוא לעזרתה נוכח האיומים הצבאיים של ברית המועצות.

החל מאמצע שנות ה-60 הפך שיתוף הפעולה הביטחוני לבסיס היחסים בין המדינות. במבצע "יהלום" משנת 1966, השיג "המוסד" מטוס מיג-21 עיראקי. דגם זה היה עמוד השדרה של הכוח האווירי הסובייטי וטייסי צפון וייטנאם בזמן מלחמת וייטנאם, וארצות הברית השקיעה מאמצים רבים להשיג דגם כזה אך לשווא. ישראל העניקה לטכנאים אמריקאים גישה אליו בתמורה לטילי אוויר-אוויר "סיידוויינדר", ומידע מודיעיני על מערכות נ"מ סובייטיות. שיתוף פעולה זה נחשבל נקודת הפתיחה של היחסים הקרובים בין ישראל לארצות הברית.

המלחמה הקרה ושיתוף הפעולה של מרבית מדינות ערב עם ברית המועצות הביאו את ארצות הברית לתמוך בישראל, אולם שיתוף פעולה זה המשיך והתחזק. שיאו של הסיוע האמריקאי הצבאי היה ברכבת האווירית שסיפקה ציוד צבאי לישראל במלחמת יום כיפור. באותה מלחמה, מנעה ארצות הברית מנעה סיוע סובייטי לארמייה השלישית, באמצעות הכרזה על כוננות גרעינית ל-3 DEFCON, בלילה שבין ה-24 ל-25 באוקטובר 1973. לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים והחזרת סיני, נוצר צורך בבניית בסיסי טיסה חלופיים לחיל האוויר הישראלי. חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בנה שלושה בסיסי אוויר בנגב: רמון, נבטים ועובדה. מאז כלל שיתוף הפעולה בניית מחנות צבא ומחסנים של הכוחות האמריקנים בשטח ישראל, וכן בניית מחנות צבא עבור צה"ל בידי חיל ההנדסה האמריקני. מספר מחנות ובסיסים נוספים נבנו במהלך שנות ה-90 באזור הנגב, וזאת על מנת לסגור בסיסים ישנים ביהודה ושומרון.

החל מתחילת שנות ה-80 מקיימות המדינות "דיאלוג אסטרטגי" במסגרתו מתואמות שתי המדינות את המדיניות המדינית והצבאית שלהן. כמו כן החל מסוף שנות ה-80 נחשבת ישראל ל"בעלת ברית עיקרית שאיננה בנאט"ו", מה שמעניק לה אפשרות לקבל ציוד ולהשתתף בפרויקטים ביטחוניים אמריקאיים כמו פיתוח טיל החץ, טנק המרכבה ופרויקט הלביא, שלחץ אמריקאי דווקא הביא לביטולו. כמו כן סייעה ישראל לממשלת ארצות הברית בפרשת איראן-קונטראס באמצע שנות ה-80.

בנוסף, מקיימים שני הצבאות – צה"ל והכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית – תמרונים ואימונים משותפים, בעיקר של חילות האוויר וכוחות מיוחדים. החל מאמצע שנות ה-90 קיים באופן רשמי שיתוף פעולה בנושא אנטי-טרור והחל מ-2002 החלו כוחות צבא של ארצות הברית להתאמן במחנה צאלים בלוחמה בשטח בנוי לפי השיטות והמודלים שפיתח צה"ל באינתיפאדה השנייה. בשנת 2003 מכר צה"ל לארצות הברית 12 דחפורי D9 ממוגנים למלחמה בעיראק (הדחפורים היוו הצלחה עבור האמריקנים) ורקטות כנגד בונקרים.

מלבד שיתוף הפעולה בין הצבאות, ארצות הברית מעניקה לישראל מדי שנה כספי סיוע חוץ ביטחוני (FMS), בהם ישראל יכולה לרכוש בהנחה ציוד ומערכות נשק תוצרת ארצות הברית. כתוצאה מכך, כיום רוב הציוד והנשק בצה"ל הוא תוצרת ארצות הברית, דבר שפגע בתעשיות המקומיות. מכירת הנשק נעשית תוך מגבלות המתחלקות לשני סוגים: מגבלות שימוש (בעיקר אי שימוש בנשק למלחמה תוקפנית) ומגבלות מכירה הלאה (המחייבות את ישראל לקבל את הסכמת ארצות הברית למכירת נשק המכיל טכנולוגיה אמריקאית), ההסכם המגביל מתעדכן מדי פעם בהתאם להתפתחויות. כתוצאה ממגבלות אלו הוטל מספר פעמים אמברגו זמני על ישראל (למשל בעקבות מבצע אופרה) בשל חריגה לדעתם של האמריקאים מהמגבלות וכן הוכרחה ישראל לוותר על מכירות נשק לארצות שונות (למשל מכירת הפלקון לסין). ארצות הברית לעומת זאת התחייבה מספר פעמים לכך שיישמר היתרון האיכותי של צה"ל, דבר שגם הוא הביא מספר פעמים לטענות של ישראל על הפרת ההתחייבות (בעיקר בהקשר למכירות נשק לערב הסעודית).

ארצות הברית מחזיקה בישראל מחסנים ובהם ציוד לחימה לשעת חירום. במסגרת התוכנית הקרויה WRSA-I, מאוחסנים פגזים, טילים, רק"ם ועוד בשווי מיליארד דולר, המיועדים לשימוש בידי ארצות הברית וישראל. התוכנית מופעלת על ידי יוקום (פיקוד אירופה של צבא ארצות הברית). במלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן מכרה ארצות הברית לישראל ציוד מתוך מאגר זה.

בשנת 2008 הוקמה בנגב המערבי תחנת מכ"ם אמריקאית. המכ"ם מתוצרת ריית'יאון מסוגל לזהות כדור בייסבול ממרחק 4,700 קילומטרים, והוא מקושר למערכת האמריקנית להגנה מפני טילים. זהו בסיס הקבע הזר הראשון על אדמת ישראל. התחנה מאוישת על ידי חיילים מפיקוד אירופה של צבא ארצות הברית, ולישראל אין גישה ישירה למודיעין המופק.
ב-2012 אישר הקונגרס האמריקני העברת סיוע של מיליארד דולר נוספים לכיפת ברזל, בנוסף לסיוע הנוכחי העומד על כשלושה מיליארד דולר ב-2019 נחתם חוזה בין משרד הביטחון הישראלי לבין משרד ההגנה האמריקאי, לפיו ארצות הברית תרכוש מישראל 2 סוללות כיפת ברזל ובשנת 2020 צפויה כיפת ברזל להיכנס לשירות מערך ההגנה מפני טילים של ארצות הברית.

ב-22 ביוני 2025 במהלך מבצע עם כלביא שפתחה ישראל כנגד איראן במטרה לפגוע בתוכנית הגרעין האיראנית וביכולות שיגור וייצור הטילים הבליסטים שלה, ארצות הברית הצטרפה בצעד חסר תקדים למתקפה הישראלית והפציצה בעזרת מפציצי B-2 ספיריט את מתקני הגרעין בפורדו, נתנז ואספהאן במבצע פטיש חצות. מדובר בפעם הראשונה בהיסטוריה בה ארצות הברית פועלת באופן צבאי וגלוי לצד ישראל כנגד מדינה ריבונית אחרת. נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודה לראש הממשלה בנימין נתניהו בהצהרה מיוחדת מהבית הלבן באותו יום על שיתוף הפעולה היוצא דופן בין המדינות במהלך המבצע ואמר – ״פעלנו כצוות, אולי כמו שאף צוות לא פעל אי פעם. יחד סילקנו איום חמור לשלום העולם ולקיומה של ישראל. הסיוט הגרעיני האיראני נגמר, וארה״ב ניצבת לצד ישראל, חזקה מתמיד״.

 קשרים כלכליים 
ארצות הברית היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של ישראל ומהווה את הגוש הכלכלי השני בגודלו (אחרי האיחוד האירופי) שאיתו מקיימת ישראל קשרי סחר. ב-2003 היווה היצוא (ללא יהלומים) לארצות הברית 29% מכלל היצוא הישראלי ואילו היבוא מארצות הברית היווה 18% מכלל היבוא (ללא יהלומים) של ישראל וישראל נמצאה בעודף מסחרי של כמיליארד דולר מול ארצות הברית (הנתונים אינם כוללים את היבוא הביטחוני). חלק גדול מהסחר הוא של מוצרי טכנולוגיה עילית (היי טק) וכן של תרופות (בעיקר מושפע מחברת טבע). הסחר בין שתי המדינות מתנהל במסגרת הסכם סחר חופשי אשר נחתם ב-1985. הסכם זה מסייע משמעותית לכלכלת ישראל, בין השאר בשל העובדה, כי היא אחת המדינות הבודדות החתומות על הסכם סחר חופשי הן עם ארצות הברית והן עם האיחוד האירופי.

גם מרבית סחר החוץ של ישראל שאיננו מתנהל עם ארצות הברית (למעשה כמעט כל הסחר שאיננו עם האיחוד האירופי) מתנהל בדולר אמריקני. עובדה זו הביאה את ישראל בעבר לאמץ מדיניות של ניהול לירה ישראלית מול הדולר, מדיניות אשר הוחלפה ב-1976 בעבודה מול סל מטבעות (אשר נקבע על פי הרכב סחר החוץ של ישראל) בו המרכיב הדומיננטי הוא הדולר ובוטלה באוקטובר 1977. לאחר תוכנית הייצוב ב-1985 קובע שוב שער המטבע מול הדולר ובאוגוסט 1986 חזרה המדיניות לשמירת שער מול סל המטבעות עד שבוטלה ביולי 2005.

מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל מערך של חמישה נספחים כלכליים הפרושים ברחבי ארצות הברית: ענת כץ, הנספחת הכלכלית בוושינגטון,
נילי שלו, הציר הכלכלי בניו יורק (אחראית על אזור צפון-מזרח ארצות הברית), גיא כהן, הנספח הכלכלי בשיקגו (אחראי על אזור המערב התיכון), מיכל נידם, הנספחת הכלכלית ביוסטון (אחראית על אזור הדרום) וגילי עובדיה, הנספח הכלכלי בסן פרנסיסקו (אחראי על אזור מערב ארצות הברית). מטרת הנספחויות היא קידום הסחר והיצוא, ייזום ותחזוקת הסכמי סחר לשיפור תנאי הסחר של ישראל, עידוד ומשיכת השקעות זרות ויצירת שיתופי פעולה אסטרטגית עם חברות זרות, ארגונים וגופים ממשלתיים.

בנוסף על הסחר הענף, נסחרות חברות ישראליות לא מעטות בבורסת ניו יורק ובנאסד"ק וכן מתבצעות השקעות רבות של חברות משתי המדינות.

ממשלת ארצות הברית מעניקה כל שנה לישראל סיוע כלכלי גדול (ממוצע של 2.55 מיליארד דולר בשנה בחמש השנים האחרונות) שהחל מ-2008 מגיע כולו כסיוע ביטחוני. כמו כן, ארצות הברית מעניקה כיום לישראל ערבויות בסך כולל של עשרה מיליארד דולר בהן יכולה ישראל להשתמש כדי ללוות כסף בשוקי העולם בריבית הקרובה יותר לריבית בה ממשלת ארצות הברית לווה (מסכום הערבויות מנוכה ההשקעה בהתנחלויות אולם בכל מקרה הסכום ברובו איננו מנוצל בשל חוסר צורך).

בסוף 2010 נחתם הסכם "שמיים פתוחים" בין ישראל לארצות הברית. על פי ההסכם, חברות תעופה ישראליות יוכלו לטוס לכל יעד בארצות הברית ללא הגבלה, ולהמשיך לכל יעד אחר ברחבי העולם.

בשנת 2013, סך הייצוא של ישראל לארצות הברית ירד ל-22%. גם היבוא מארצות הברית נמצא במגמת ירידה ובסך הכול צפויה היחלשות במגמת היצוא והיבוא למערב בכלל ולארצות הברית בפרט בשנים הקרובות.

בתחילת אפריל 2025 הודיעה ארצות הברית על הטלת מכס בשיעור 17% על יבוא מישראל לארצות הברית. במשרדי ראש הממשלה, האוצר, והכלכלה של ישראל לא ידעו מראש על הטלת המכס המתוכננת על ישראל ולא ידעו מהו החישוב שהביא לשיעור המכס שנקבע. בשנת 2024 הסתכם היצוא מישראל לארה"ב בכ-34 מיליארד דולר של סחורות ושירותים.

 השפעה תרבותית 
שמאל|ממוזער|250px|גבר חובש כיפה שעליה רקומים דגלי ישראל וארצות הברית
לפני קום המדינה היו ההשפעות התרבותיות העיקריות על הציבור היהודי מארצות מזרח אירופה (ארצות המוצא של רוב העולים) וכן ממעצמת המנדט – בריטניה. עם התפתחות הברית הצרפתית-ישראלית באמצע שנות ה-50 גברה ההשפעה התרבותית הצרפתית, לעומת זאת ההשפעה התרבותית האמריקאית הייתה זניחה וארצות הברית אף נחשבה בעיני האליטה לנחותה.

עם התחזקות הקשרים בין ישראל וארצות הברית מאמצע שנות ה-60, הולכת וגוברת ההשפעה התרבותית האמריקאית וזאת בהתאם להתפשטותה בעולם. מרבית הסרטים המוצגים בישראל הם אמריקאים, חלק ניכר מרשתות המזון המיוצגות בישראל הן אמריקאיות, חלק ניכר מהמוזיקה הלועזית המושמעת ברשתות הרדיו היא אמריקאית, חלק גדול מהמילים הלועזיות החודרות לעברית הן באנגלית אמריקאית וכדומה. אף על פי שאירופה נחשבת עדיין למרכז תרבותי בעיני האליטה, הרי ההשפעה של ארצות הברית על התרבות הישראלית ניכרת במרבית הרבדים התרבותיים של החברה הישראלית.

כמו כן, קיימת גם השפעה תרבותית קטנה של ישראל על ארצות הברית, בעיקר דתית וקולינרית. ניתן אפוא לראות שישנה התעניינות רבה של קהלים גדולים בארצות הברית בישראל, כמדינת יהודים וכארץ הקודש לנצרות.

 יהדות ארצות הברית 

יהדות ארצות הברית ויהדות ישראל מהוות כיום את שני המרכזים הדומיננטיים של העם היהודי, המרכזים יחד כ-85% מכלל היהודים בעולם. בין שתי הקהילות מתקיימת מערכת יחסים ענפה ומורכבת, הנשענת על זיקה היסטורית, דתית ולאומית עמוקה. קשרים אלו מתבטאים במישורים רבים, החל מתיירות וביקורים תכופים בישראל, דרך תרומות כלכליות נרחבות למוסדות ישראליים, ועד לתמיכה פוליטית איתנה במוסדות השלטון האמריקאיים. גורם מפתח בשימור עוצמתה של תמיכה זו הוא הלובי הפרו-ישראלי "איפא"ק" (AIPAC), הפועל בוושינגטון לביצור הברית האסטרטגית בין המדינות.

על אף שבאופן מסורתי הרוב המוחלט של הקהילה היהודית בארצות הברית מביע תמיכה עקבית במדינת ישראל, הקשר ידע לאורך העשורים מספר נקודות חיכוך משמעותיות. התנגשויות אלו צפו בעיקר סביב האשמות ב"נאמנות כפולה", סוגיה שהגיעה לשיאה בפרשת המרגל ג'ונתן פולארד ועוררה חשש בקרב יהודי אמריקה מפני ערעור מעמדם כאזרחים נאמנים. מוקד מתיחות נוסף הוא שאלת "מיהו יהודי", הנובעת מהפער הדתי והחברתי שבין הקהילות. בעוד שחלק ניכר מיהודי ארצות הברית משתייך לזרמים הרפורמיים והקונסרבטיביים, הממסד הדתי בישראל מנוהל על ידי האורתודוקסיה, מה שיוצר תחושת ניכור בקרב חלקים ביהדות התפוצות.

מדינת ישראל, מצדה, מייחסת חשיבות אסטרטגית עליונה לשימור הזיקה עם הקהילה האמריקאית. חשיבות זו מתפרסת על פני שלושה מישורים עיקריים: המישור המדיני, המסתייע בהשפעת הקהילה על הממשל בארה"ב, המישור התרבותי, שבו פועלת ישראל לחיזוק הזהות היהודית ומניעת התבוללות, והמישור הכלכלי, על אף שמגמות עדכניות מצביעות על ירידה הדרגתית באחוז התרומות המופנה לישראל מתוך כלל יעדי הצדקה של יהדות אמריקה.

בערים שבהן קהילות יהודיות גדולות, ובייחוד בניו יורק, לוס אנג'לס, מיאמי וסן פרנסיסקו, ישנם גם ריכוזים משמעותיים של קהילות ישראליות המהווה יעד מרכזי להגירה של ישראלים, במידה רבה בשל איכות החיים הגבוהה במדינה והגשמת "החלום האמריקאי". הישראלים בארצות הברית (כולל צאצאיהם) מונים כחצי מיליון איש, והם מהווים קרוב לעשרה אחוז מכלל היהודים במדינה.

שגרירים
שגרירי ישראל בארצות הברית
ממוזער|351x351 פיקסלים|שגרירות ישראל, וושינגטון די.סי

 שם  תקופת כהונה  הערה אליהו אילת  1948–1950  השגריר הראשון אבא אבן  1950–1959  במקביל לכהונתו כשגריר ישראל באומות המאוחדות אברהם הרמן  1959–1968  השגריר במהלך מלחמת ששת הימים יצחק רבין  1968–1973  שמחה דיניץ  1973–1978  השגריר במהלך מלחמת יום הכיפורים, מזכר הבנה בין המדינות ובהסכמי קמפ דייוויד אפרים עברון  1978–1982  משה ארנס  1982–1983  השגריר במהלך מלחמת לבנון הראשונה מאיר רוזן  1983–1987  השגריר במהלך התפוצצות פרשת פולארד משה ארד  1987–1990  זלמן שובל  1990–1993  השגריר במהלך מלחמת המפרץ איתמר רבינוביץ  1993–1996  השגריר בתקופת החתימה ותחילת יישום הסכמי אוסלו אליהו בן-אלישר  1996–1998  זלמן שובל  1998–2000  תקופת כהונה שנייה דוד עברי  2000–2002  דני אילון  2002–2006  השגריר במהלך מלחמת המפרץ השנייה סלי מרידור  2006–2009 השגריר בתקופת מלחמת לבנון השנייה מיכאל אורן  2009–2013  רון דרמר  2013–2021  גלעד ארדן  2021  במקביל לכהונתו כשגריר ישראל באומות המאוחדות מיכאל הרצוג  2021–2025  יחיאל לייטר  2025–הווה 

שגרירי ארצות הברית בישראל

ממוזער|300x300 פיקסלים|שגרירות ארצות הברית בירושלים
 שם  תקופת כהונה  הערה ג'יימס מקדונלד  1949–1950  השגריר הראשון, קודם לכן במעמד ציר מונט ביין דייוויס  1951–1953  אדוארד לוסון  1954–1959  השגריר בתקופת מלחמת סיני אוגדן ריד  1959–1961  וולוורת ברבור  1961–1973  השגריר בתקופת מלחמת ששת הימים, ספטמבר השחור ומלחמת ההתשה קנת קיטינג  1973–1975  השגריר בתקופת מלחמת יום הכיפורים מלקולם טון  1975–1976  סמואל לואיס  1977–1985  השגריר בתקופת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הפצצת הכור בעיראק, מלחמת לבנון הראשונה תומאס פיקרינג  1985–1988  השגריר בפרוץ האינתיפאדה הראשונה ויליאם בראון  1988–1992  השגריר בתקופת מלחמת המפרץ ויליאם הרופ  1992–1993  אדוארד ג'רג'יאן  1993–1994  מרטין אינדיק  1995–1997  אדוארד ווקר  1997–1999  מרטין אינדיק  1999–2001  תקופת כהונה שנייה דן קרצר  2001–2005  ריצ'רד ג'ונס  2005–2008  השגריר בתקופת מלחמת לבנון השנייה ג'יימס קנינגהם  2008–2011  דן שפירו  2011–2017  דייוויד פרידמן  2017–2021 במאי 2018 עברה השגרירות מתל אביב לירושלים תומאס ריצ'רד ניידס  2021–2023 ג'ק לו2023–2025סטפני האלט2025ממלאת מקוםמייק האקבי2025–הווה

 ראו גם 
 יחסי החוץ של ישראל
 שגרירות ישראל בוושינגטון
 שגרירות ארצות הברית בישראל
 סניף תל אביב של שגרירות ארצות הברית
 הקונסוליה האמריקאית בירושלים
 סיוע אמריקאי לישראל
 יחסי ארצות הברית–ירדן

 לקריאה נוספת 
 נדב ספרן, מדינת ישראל ויחסיה עם ארצות הברית, מאנגלית: שלמה גונן, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשל"ט 1979
 יוסי מלמן ודן רביב, שותפים לדבר מעשה, ספרית מעריב, 1994
 הנרי קיסינג'ר, משבר: ניהול מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם, הוצאת שלם, 2004
 אהרן דייוויד מילר, הארץ המובטחת מדי: המרדף החמקמק של אמריקה אחר שלום במזרח-התיכון, מאנגלית: גיא הרלינג, ידיעות ספרים, 2008
Michael B. Oren, Power, Faith, and Fntasy: America in the Middle East: 1776 to the Present, W. W. Norton & Company; 2008.
 אברהם בן צבי, מטרומן ועד אובמה: עלייתם וראשית שקיעתם של יחסי ארצות הברית-ישראל, ידיעות ספרים, 2011
 יוסף הלר, ישראל והמלחמה הקרה, ממלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים, קריית שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"א.
 יצחק אורן, לדוג עם הנשיא: עלייתו של הספין הדיפלומטי, תל אביב: רסלינג, 2014.
 משה ביתן, יומן מדיני 1970-1967, עורך: ארנון למפרום, תל אביב: עולם חדש, 2014.
 מיכאל אורן, בן ברית: חיי כגשר בין ישראל לארצות הברית, תל אביב: ידיעות ספרים, 2016.
 בועז וונטיק וזכי שלום, "יחסי ישראל-ארצות הברית 1987-1977", בתוך יחיעם ויץ וצבי צמרת (עורכים), העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2016, עמ' 143–164.
 ברק רביד, השלום של טראמפ: הסכמי אברהם והמהפך במזרח התיכון, ידיעות ספרים, 2021.
 משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 49–55, 330–336.

 קישורים חיצוניים 

 חנן בר-און, מדינה בצמיחה: חמישה עשורים של יחסי ישראל-ארצות-הברית
 יחסי ישראל ארצות הברית, ארכיון המדינה

 יחסי ישראל–ארצות הברית בספרייה היהודית הווירטואלית 
 סקירה אודות יחסי ישראל-ארצות הברית ב-50 השנים הראשונות לעצמאותה של מדינת ישראל 


 תמלול שיחה שנוהלה בין גולדה מאיר לריצ'רד ניקסון ב-1 במרץ 1973
  (הקדמה: יוחאי גואל)




 שאול ברנפלד, מ"עיט" ל"קורנס": תחילתה של ידידות אווירית על ההיסטוריה של הקשר בין חיל האוויר הישראלי וחיל האוויר האמריקאי וראשית היחסים הביטחוניים בין המדינות, מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל


 יחסי ישראל ארצות הברית באתר ארכיון המדינה
 אלון פנקס, ישראל - מפלגת או מאחדת את ארצות הברית?, באתר תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית
 אסף אוריון ושחר עילם, יהודי ארצות הברית והביטחון הלאומי של ישראל, המכון למחקרי ביטחון לאומי
  משלוח ראשון מהמענק האמריקאי, יומני כרמל 1952
  מזכיר המדינה של ארה"ב ג'ון פוסטר דאלס בישראל, 1953, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
  יום העצמאות של ארצות הברית נחגג בישראל, סרטי גבע, ארכיון שפילברג, 1957 (התחלה 0:15)
  לוי אשכול בביקור ממלכתי בארצות הברית, מתקבל על ידי הנשיא ג'ונסון, יומני כרמל, ינואר 1968 (התחלה 0:25)
  גולדה מאיר בביקור ממלכתי בארצות הברית, מתקבלת על ידי הנשיא ניקסון, ארכיון המדינה, 1969

רס"ן יוגב נדב, "יעדים ואינטרסים במשא ומתן", הוצאת מערכות, גיליון 480 - 481





 ארנון למפרום, "החתימה על מזכר ההבנה החשאי בין ישראל לארצות הברית ב-10 במרס 1965". אתר ארכיון המדינה, אוקטובר 2015 https://catalog.archives.gov.il/site/chapter/memorandum-of-understanding-1965/


 הערות שוליים 

*