זכריה בן יהוידע

זְכַרְיָה בֶּן יְהוֹיָדָע הֵכֹּהֵן (המאה ה-9 לפנה"ס) הוא דמות מקראית מתקופת יהואש מלך יהודה. מוזכר במקרא בתוך סיפור על עבודת עבודה זרה על ידי שרי יהודה, כנביא המוכיח את העם שנהרג בידי אספסוף בחצר בית המקדש במצוות המלך. הסיפור מוזכר באגדות החורבן ובקינות לתשעה באב.

מסורת עממית מייחסת את מקום קבורתו למונומנט אבן, "נפש", מתקופת בית שני בעמק קדרון אשר למרגלות הר הזיתים, הידוע בשם קבר זכריה.

מעשה הריגתו ונסיבותיו
הכתוב בדברי הימים מספר על כפיות הטובה של יהואש לאחר מות יהוידע. כאשר זכריה בן יהוידע אמר דברי תוכחה כנגד מעשיהם הרעים של יהואש ושריו, ציווה הלה והוציאוהו להורג.

המקרא מספר כי הריגתו של זכריה גרמה לרציחתו של יהואש בידי עבדיו, אך רק לאחר שעלה חיל ארם על יהודה וירושלים, והניח את המלך פצוע. המקרא מנמק את תבוסת ממלכת יהודה בעקבות עזיבתם את ה'.

הריגת זכריה בספרות חז"ל ובפרשנות חכמי ימי הביניים
הפרשנות המדרשית הוסיפה נופך להריגת יהואש, כשהיא מדגישה את חלקם של עבדי המלך הנזכרים כעמוני ומואבי, אומות הנתפסות ככפויות טובה, בהריגתו של המלך שכפר בטובתו של יהוידע הכהן, אביו של זכריה.

במדרש נאמר כי זכריה היה חתן המלך, ובגרסה אחת במדרש נאמר כי היה ככהן גדול.

לפי המדרשים, נקמת דמו של זכריה לא מוצתה בדמי יהואש בלבד, ונקשרים אליה מאורעות שאירעו בחורבנם של בתי המקדש. מעשה הריגתו של זכריה מוזכר במדרשים כאחד החטאים הכבדים שגרמו לחורבן.

הרמב"ם, בהקדמתו לספרו משנה תורה, מציין את שמו של זכריה בשרשרת מסירת התורה ממשה ועד רב אשי. לפי דברי הרמב"ם שם, זכריה למד את התורה מאביו, יהוידע, ומסר את התורה לנביא הושע בן בארי.

מסע הרצח של נבוזראדן
המדרש בקהלת-רבה, על הפסוק "ומקום הצדק שמה הרשע" (ג, טז), עוסק במעשה הריגתו של זכריה ובנקמת דמו:

המדרש עובר לעסוק במעשה נקמת דמו של זכריה על ידי נבוזראדן רב טבחים בשעת החורבן, כ-250 שנה לאחר הריגתו של זכריה (החלקים שבארמית תורגמו לעברית):

בתלמוד מסופר שנבוזראדן הזדעזע והתגייר בעקבות המעשה הזה.

בסיום המדרש רבי יודן מוסיף פרטים על הריגתו:

אם יהרג במקדש ה' כהן ונביא
ירמיהו הנביא מקונן במגילת איכה:

חזל דרשו, כי ה-"כהן ונביא" שמוזכר כאן, הוא זכריה, שנהרג בבית המקדש. בהקשר הזה, התלמוד מביא את הברייתא הבאה, על חורבן בית המקדש השני:

ביקורת על זכריה
בתוך הדברים שמביא המדרש באגדות על החורבן, מובאת ביקורת על זכריה, על כך ש"הניח (עזב) ענוותנותו":

קינות העוסקות במאורע
במרוצת השנים הוזכר סיפור הריגת זכריה במספר קינות לתשעה באב. הבולטת בהן היא "יום אכפי הכבדתי", שכתב רבי יהודה הלוי ונאמרת בקרב רוב קהילות ישראל ביום תשעה באב.

מהימנות היסטורית
יש חוקרים שסבורים, שסיפור מותו של זכריה, המופיע בספר דברי הימים המאוחר, מתקופת בית שני, ולא בספר מלכים הקדום יותר - אינו משקף התרחשות שהייתה, אלא מהווה מעין מבוא למדרשים שחז"ל הרבו לספר, שמבטאים פעמים רבות הרחבה סיפורית-מדרשית לפסוקים ידועים. לטענת חוקרים אלו, הסיפור מהווה מדרש על הפסוק "אם יהרג במקדש ה' כהן ונביא".

 בנצרות 
בברית החדשה מופיעה התייחסות לדמות בשם "זכריה“ שנרצח „בין ההיכל והמזבח“ - מתי כ״ג 35: לְמַעַן יָבֹא עֲלֵיכֶם כָּל־דָּם נָקִי הַנִּשְׁפָּךְ בָּאָרֶץ מִדַּם־הֶבֶל הַצַּדִּיק עַד־דַּם זְכַרְיָה בֶן־בֶּרֶכְיָה אֲשֶׁר רְצַחְתֶּם אוֹתוֹ בֵּין הַהֵיכָל וְלַמִּזְבֵּחַ, לוקס י״א 51: מִדַּם הֶבֶל וְעַד דַּם זְכַרְיָה שֶׁנֶּהֱרַג בֵּין הַמִּזְבֵּחַ לַבַּיִת’..
במסורת הפרשנית הנוצרית ובמחקר מקובל לעיתים לזהות רמיזה זו עם זכריה בן יהוידע, שנהרג בחצר בית ה׳ על פי המסופר בדברי הימים:

עם זאת, בגרסת הבשורה על פי מתי מופיע הכינוי "זכריה בן ברכיה“, היוצר קושי זיהויי, שכן "בן ברכיה“ מזוהה בדרך כלל עם זכריה הנביא מתקופת שיבת ציון. בשל כך הוצעו הסברים שונים, ובהם אפשרות של בלבול מסורות או מסירה טקסטואלית מורכבת.

ראו גם
אגדות החורבן
קבר זכריה

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:נביאים בתנ"ך
קטגוריה:כהנים בתנ"ך
קטגוריה:אישים הקשורים לבית המקדש
קטגוריה:יהודים שהוצאו להורג
קטגוריה:אגדות החורבן