אנטוניו בציני

אנטוניו בציני (באיטלקית: Antonio Bazzini; 11 במרץ 1818 – 10 בפברואר 1897) היה כנר, מלחין ופרופסור למוזיקה איטלקי. הוא נודע בשליטתו העילאית בנגינה בכינור והיה אחד מהסולנים המפורסמים והמוערכים בשעתו. לצד רביעיות כלי הקשת והיצירות הרבות שהלחין לכינור ולפסנתר, בציני חיבר גם אופרות וסימפוניות. עם זאת, הוא זכור כיום בעיקר בזכות היצירה הווירטואוזית "מחול השדונים" ("La Ronde des Lutins") שהלחין ב-1852. היצירה מציבה אתגר טכני משמעותי בפני המבצע, ולמן יום בכורתה היא מנוגנת בתדירות ברסיטלים או כקטע הדרן. מאוחר בחייו, לימד בציני קומפוזיציה וטיפח תחת חסותו שורה של תלמידים שלימים נהיו למלחינים מפורסמים, ובהם ג'אקומו פוצ'יני ופייטרו מסקאני. ב-1882, התמנה למנהל הקונסרבטוריון של מילאנו.

 ראשית חייו 
אנטוניו בציני נולד ב-11 במרץ 1818 בעיר ברשה שבמחוז לומברדיה בצפון איטליה. בצעירותו, למד נגינה בכינור בכיתתו של הכנר פאוסטינו קמיזני. בשנה שלאחר מכן פגש בניקולו פאגאניני, מגדולי הכנרים בכל הזמנים, שחיזק את ידיו ועודדוֹ לצאת את הדרך כסולן קונצרטים. כבר בהמשך השנה, פצח בציני בקריירה בינלאומית משגשגת וניגן עם מיטב התזמורות בכל רחבי אירופה.

 קריירה בינלאומית 
ממוזער|200x200 פיקסלים|דיוקן קבוצתי של 16 נגנים ומלחינים מסביב לפסנתר בסלון. אנטוניו בציני נראה עומד ראשון משמאל, ולצדו, בין היתר, המלחינים הקטור ברליוז ואנרי וייטאן. הדיוקן, מעשה ידיו של שארל בונייה , מנציח את מפגש העונה התשיעית של "האיגוד המוזיקלי" ("l'Union Musicale") שנערך ב-1853.
ב-1840, פגש בציני את מלחין האופרה האיטלקי גטאנו דוניצטי, והשניים נהיו לחברים קרובים, מה שהוביל את בציני לחבר מספר יצירות לכינור על בסיס האופרות של חברו. בין השנים 1840–1845, התגורר בציני בגרמניה והופיע ביחד עם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, תחת שרביטו של המלחין פליקס מנדלסון, ונודע כסולן בקונצרט הבכורה הפרטי של הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון. יתרה מכך, זכה בציני להערצתו של המלחין הגרמני רוברט שומאן, שהתרשם מכישוריו הן ככנר הן כמלחין:

בין השנים 1845–1864 סייר בציני בדרום איטליה, דנמרק, ספרד, צרפת ובהולנד, ולצד הופעותיו הרבות, לימד נגינה בכינור. ב-1852, זמן קצר לאחר שהעתיק את מקום מגוריו לפריז, חיבר בציני את היצירה הווירטואוזית לכינור ולפסנתר "סקרצו פנטסטי", המוכרת בשם "מחול השדונים" ("La Ronde des Lutins"). למן אמצע המאה ה-19, היצירה בוצעה ללא הפסק בפריז ובהמשך נפוצה ברחבי אירופה.

 אחרית ימיו 
בפסגת הקריירה הבינלאומית שלו, סירב בציני לצאת לסיבוב קונצרטים יוקרתי בארצות הברית, פרש מהופעותיו כסולן ושב לעיר הולדתו ברשה, אז החליט להקדיש את מלוא זמנו להוראה ולהלחנה, ובפרט לנגינה בהרכבים קאמריים, מסורת שננטשה על אם הדרך באותה תקופה באיטליה. עם שובו של בציני לכור מחצבתו, ניגש להלחין את האופרה "Turanda", על בסיס לברית פרי עטו של חברו הוותיק בן העיר ברשה, המשורר אנטוניו גאצולטי . ביצוע הבכורה של האופרה נערך ב-13 בינואר 1867 בתיאטרון הלה סקאלה במילאנו. האופרה לא נחלה הצלחה וזכתה לביקורות מעורבות. היא הוסרה מעל בימת התיאטרון לאחר 12 הופעות בלבד, ומאז לא הופקה מחדש. עשרות שנים לאחר מכן, סיפור העם עליו מבוססת עלילת האופרה שימש את פוצ'יני בחיבור האופרה האחרונה שלו "טורנדוט", שנחלה הצלחה כבירה ומבוצעת בתדירות עד עצם היום הזה.
ממוזער|200x200 פיקסלים|הקונסרבטוריון של מילאנו, אותו ניהל אנטוניו בציני החל משנת 1882.
בנובמבר 1869, ימים ספורים לאחר לכתו של מלחין האופרה האיטלקי ג'ואקינו רוסיני, הגה המלחין ג'וזפה ורדי את הרעיון ליצירה "מיסה לרוסיני"  – מיסת רקוויאם שתולחן לזכרו של המנוח. המיסה הולחנה בידי 13 מלחינים איטלקים, בכלל אלו ורדי עצמו, שתרם את פרק הסיום "Libera ma". בציני נעתר ליוזמתו של ורדי והלחין את הפרק השני במיסה, מזמור ה-"Dies Irae".

ב-1873 התמנה בציני לכהונת פרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו, וב-1882 נהיה למנהל הקונסרבטוריון. בין שורות תלמידיו נמנים ענקי האופרה אלפרדו קאטאליני, ג'אקומו פוצ'יני ופייטרו מסקאני. בציני נפטר במילאנו ב-10 בפברואר 1897.

 יצירתו המוזיקלית 
בציני היה אחד המוזיקאים האיטלקים המוערכים ביותר בשעתו. הוא זכה להכרה מתמשכת ככנר נשגב בעל טכניקה יוצאת מן הכלל, ונגינתו בכלי ריתקה את מאזיניו לכיסאותיהם. הוא חיבר בעיקר יצירות כליות, לרבות רביעיות, סונאטות, סימפוניות ופנטזיות. בפרט, הותיר בציני מכלול עתיר של יצירות לכינור ולפסנתר, החל ביצירות קלילות ומבדרות וכלה ביצירות עמוקות ומתוחכמות.

בראשית דרכו, התמקד בציני בהלחנת יצירות המבוססות על נושאים מוזיקליים מתוך אופרות איטלקיות. בציני תפר את היצירות הללו על פי מידותיו וביצע אותן ברחבי אירופה, דבר שהסב לו תהילה מזהירה. ב-1864, עם פרישתו מבימות הקונצרטים, בציני השתקע מחדש בעיר הולדתו ברשה והתמסר להלחנה ולהוראתה. למן תקופה זו, זנח בציני את היצירות הווירטואוזיות והעיבודים הקונצרטיים לטובת יצירות רציניות יותר. מטרתו הייתה להחיות את מסורת המוזיקה הכלית האיטלקית, שלמן אמצע ה-19 ירדה קרנה בקרב הקהל הרחב.

 יצירות המבוססות על נושאים מתוך אופרות 
בעולם מוזיקלי הנשלט בידי תרבות האופרה, הלחין בציני יצירות רבות על בסיס אריות ומוטיבים מתוך אופרות. בגיל 16 חיבר סדרת וריאציות על נושא מתוך האופרה "הקפולטים והמונטקים" מאת וינצ'נצו בליני. האופרות של בליני בפרט היוו עבור בציני מקור השראה פורה במיוחד, וברבות השנים חיבר בציני פנטזיות לכינור על בסיס מוטיבים מתוך אופרות אחרות מאת בליני, בכלל אלו "לה סונמבולה", "נורמה" ו"הפוריטנים". על אף שבתחילת דרכו בציני לא נשא עיניו ליצירותיו של ג'וזפה ורדי, לבסוף נכבש הלה בקסמיו של בן זמנו ואף חיבר פנטזיה על נושאים מתוך האופרה המפורסמת של ורדי "לה טרוויאטה".

היצירות הללו, פרי יצירתו של בציני, בוחנות מחדש את פניני האופרה האיטלקית במאה ה-19, לצד אריות וקטעים מוכרים פחות. הן דורשות מהמבצע שליטה מוחלטת ברזי הנגינה בכינור. כך, למשל, הפנטזיה על "לה פבוריטה " מאת גאטנו דוניצטי, חברו הקרוב של בציני, כוללת מערך רחב של צורות נגינה מאתגרות, בכלל אלו פלג'ולטים, קדנצות כרומטיות ארוכות, אוקטבות ואקורדים. חלקן אף מזמנות טכניקות מיוחדות ונדירות. בפנטזיה שחיבר בציני על בסיס האופרה "הפיראט" מאת בליני, נדרש הכנר לבצע סקורדטורה , כלומר לכוון את מיתרי הכלי בשונה מהכוונון הרגיל. הפנטזיות האופראיות של בציני גם מפתחות ומעשירות את התוכן שעליהן הן מבוססות, ושואפות להתחקות אחר הדרמה והרוח המפעמת באופרה המקורית. דוגמאות בולטות לכך הן הפנטזיה על "לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, ובה המלודיה והליווי משתלבים זה בזה ברגש עמוק, כפי שלא מצופה מיצירה וירטואוזית טיפוסית; והפנטזיה על "אוברון" מאת קרל מריה פון ובר, לה משווה בציני צביון סימפוני.

 מוזיקה קאמרית 
על אף שחיבר כמה אופרות מצליחות והשפיע השפעה מכרעת על תלמידו פוצ'יני, לימים אחד מענקי האופרה האיטלקית, בציני עשה חיל בעיקר בתחום המוזיקה הקאמרית. באותם ימים, רביעיות כלי קשת מקומיות פרחו ברחבי איטליה, ועמן גם חל שינוי בטעם הקהל – מעיבודים מפוארים וְוירטואוזיים של מנגינות פופולריות, שנכתבו לבמה הגדולה, ליצירות קאמריות בעלות צורה ורעיון מופשטים, המיועדות להתאספויות מצומצמות יותר, ביתיות או קהילתיות.

שש רביעיות כלי הקשת של בציני נחשבות למובחרות שביצירותיו. הרביעייה הראשונה, שנכתבה ב-1864, קטפה את הפרס הראשון בתחרות שערכה אגודת הרביעיות של מילאנו. מבקר המוזיקה האיטלקי אריגו בויטו תיאר את הרביעייה כך:

 מחול השדונים 
ממוזער|256x256 פיקסלים|כריכת מהדורת התווים של "מחול השדונים".

למרות המורשת המוזיקלית העשירה שהותיר לאחר לכתו, בציני ידוע כיום באופן בלעדי בזכות היצירה "סקרצו פנטסטי" (אופ. 25), המוכרת בשם "מחול השדונים". היצירה הולחנה בתקופה בה ערך סיבובי הופעות ברחבי אירופה כסולן וירטואוז. היצירה ידועה כאחת מן היצירות המאתגרות ברפרטואר הסטנדרטי לכינור, וכוללת מפגן ראווה של טכניקות מתקדמות, כגון נגינת תווים גבוהים, ריקושט, פלג'ולט ופיציקטו ביד שמאל. למן יום בכורתה, מבוצעת היצירה בתדירות בידי כנרים מרחבי העולם, ברסיטלים או כקטע הדרן בסיום קונצרט. במרוצת השנים, כנרים רבים התהדרו בנגינתם את היצירה, ובהם ברוניסלב הוברמן, יאשה חפץ, יהודי מנוחין, דייוויד גארט, ג'יימס אהנס  ויצחק פרלמן.

 רשימת יצירות נבחרות 
 מוזיקה תזמורתית 
 "סימפוניה קנטטה" לקול סופרן, קול בריטון, מקהלה ותזמורת, אופ. 74.
 "פרנצ'סקה דה רימיני" (פואמה סימפונית), אופ. 77 (1889).
 פתיחה למוזיקת הליווי למחזה "שאול" מאת ויטוריו אלפיירי  (1867).
 פתיחה למוזיקת הליווי למחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר, אופ. 68 (1874).

 אופרות 
ממוזער|200x200 פיקסלים|עיצוב תפאורת הבמה למערכה השלישית של האופרה "טורנדה" (1867), פרי מלאכתו של מעצב התפאורה האיטלקי קארלו פראריו .
 "Il silfo e l'innamorato", אופ. 39 (1865).
 "טורנדה", אופ. 5 (1867).

 מוזיקה קאמרית 
+רביעיות כלי קשתשם היצירהסולםמספר אופוסשנהרביעיית כלי קשת מס. 1דו מז'ור71864רביעיית כלי קשת מס. 2רה מינור751875רביעיית כלי קשת מס. 3מי במול מז'ור761878רביעיית כלי קשת מס. 4סול מז'ור791892רביעיית כלי קשת מס. 5דו מינור801892רביעיית כלי קשת מס. 6פה מז'ור821892
 חמישיית כלי קשת בלה מז'ור (1865).

 יצירות המבוססות על נושאים מתוך אופרות 
 וריאציות מבריקות ופינאלה על נושא מתוך האופרה "לה סונמבולה" (לכינור ולתזמורת), אופ. 3 (1844).
 פנטזיה על מספר נושאים מתוך האופרה "אזמרדלה" (לכינור ולפסנתר), אופ. 8.
 פנטזיה דרמטית על אריה מתוך "לוצ'יה די למרמור", אופ. 10.
 פנטזיה על "אנה בולנה", אופ. 24 (1855).
 פנטזיה על נושאים מתוך "לה טרוויאטה", אופ. 50 (1871).

 יצירות קונצרטיות לכינור 
 קונצ'רטינו לכינור במי מז'ור, אופ. 14 (1843).
 גראנד אלגרו דה קונצרט, אופ. 15 (1845).
 קונצ'רטו לכינור מס. 3 בסי מז'ור, אופ. 29 (1855).
 קונצ'רטו לכינור מס. 4 בלה מינור, אופ. 38 (1865).
 קונצ'רטו לכינור מס. 5 ברה מז'ור, אופ. 42 (1863).
 סונטה לכינור לפסנתר במי מינור, אופ. 55 (1872).

 יצירות אחרות לכינור ולפסנתר 
 שני קטעים סלוניים לכינור ולפסנתר, אופ. 12 (1845).
 שני קטעים סלוניים לכינור ולפסנתר, אופ. 16 (1844).
 שני קטעים סלוניים לכינור ולפסנתר, אופ. 20 (1845).
 "סקרצו פנטסטי" ("מחול השדונים"), אופ. 25 (1852).
 שלושה קטעים בצורת סונטה, אופ. 44 (1866).
 שני גראנד אטיודים לכינור ולפסנתר, אופ. 49 (1868).

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-19
קטגוריה:ילידי 1818
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1897