אוניות המערכה מסדרת מונטנה

אוניות המערכה מסדרת מונטנה (אנגלית: Montana-class battleship) היו אוניות מערכה שאמורות היו לרשת את אוניות המערכה מסדרת איווה בצי האמריקאי, אך לא נבנו מעולם.

אוניות המערכה תוכננו להיות גדולות, כבדות, משוריונות וחמושות יותר מקודמותיהן, אך גם איטיות יותר. במהלך מלחמת העולם השנייה אושרה בנייתן של חמש אוניות מהסדרה. למרות זאת, שינויים בעדיפויות במהלך המלחמה הובילו לביטול הבנייה עוד לפני שהחלה. האוניות מסדרת מונטנה היו אוניות המערכה האחרונות שאושרו לבנייה בארצות הברית.

החימוש המיועד שלהם היה שנים עשר תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) Mark 7 בארבעה צריחים בעלי 3 תותחים, בניגוד לתשעה תותחים Mark 7 בשלושה צריחים שהיו בסדרת איווה. בניגוד לשלוש הסדרות הקודמות של אוניות מערכה, הסדרה מונטנה תוכננה ללא הגבלות כלשהן ממגבלות האמנה. עם יכולת מוגברת נגד מטוסים ושריון עבה משמעותית בכל התחומים, אוניות הסדרה מונטנה היו אוניות המערכה האמריקאיות הגדולות, המוגנות ביותר והחמושות ביותר אי פעם. הם גם היו הסדרה היחידה שהתחרתה באוניות המערכה מסדרת יאמטו של האימפריה היפנית מבחינת הדחק.

עבודת תכנון ראשונית עבור סדרת מונטנה החלה לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. שני כלי השיט הראשונים אושרו על ידי הקונגרס בשנת 1939 בעקבות אישור החוק הימי משנת 1938. המתקפה על פרל הארבור עיכבה את בניית הסדרה מונטנה. הצלחת נושאות המטוסים בקרב ים האלמוגים ובמידה רבה יותר, בקרב מידוויי, הפחית את הערך הנתפס של אוניית המערכה. כתוצאה מכך, הצי האמריקני בחר לבטל את הסדרה מונטנה לטובת נושאות מטוסים נחוצות יותר וכן ספינות אמפיביות ונגד צוללות.

מכיוון שאוניות המערכה מסדרת איווה היו רחוקות מספיק בבנייה והיה צורך בדחיפות לפעול לצד נושאות המטוסים מסדרת אסקס, הזמנותיהן נשמרו, מה שהפך אותן לאוניות המערכה האחרונות של הצי האמריקאי שהוזמנו.

 רקע 
250px|שמאל|ממוזער|USS מיזורי מסדרת איווה, שקדמה לסדרת מונטנה
במהלך התקופה שבין המלחמות, הצי האמריקני דאג בעיקר ליריבו באוקיינוס השקט, הצי הקיסרי היפני. מערכת הגבלת הנשק הימי הבינלאומי שיזם הסכם הצי של וושינגטון ב-1922 העניקה לצי האמריקני עליונות על פני יפן במונחים של טונאז' כולל. לאחר שפג תוקפה של הגבלת הבנייה בת עשר השנים שהוטלה על ידי אמנת וושינגטון, החל הצי האמריקני לבנות את אוניות המערכה המהירות מסדרת קרוליינה הצפונית ב-1937 כדי להחליף אוניות שנבנו לפני מלחמת העולם הראשונה, שהתיישנו עד אז. אבל עד סוף שנות ה-30, אמנת וושינגטון, שהורחבה בהסכם הצי הראשון והשני של לונדון, החלה להתפרק לאחר שיפן סירבה לחתום על אמנת לונדון השנייה ב-1936. זה גרם לשאר המעצמות הימיות הגדולות האחרות להתחיל בתוכניות חימוש מחדש, החל בארצות הברית עם אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית בשנת 1938. מימון לשתי האוניות החדשות הראשונות ניתן בשנת הכספים 1937, אם כי העבודה לא תתחיל עד 1939.

חוק וינסון השני של 1938 הוסיף עוד שתי אוניות לסדרת דקוטה הדרומית; הוא גם אישר בניית שתי אוניות מערכה נוספות שטרם תוכננו. הצי האמריקני כבר החל בעבודת תכנון על ממשיכי דרכם של דקוטה הדרומית בשנת 1937, שעתידה הייתה להפוך לסדרת איווה; הצי חיפש אוניות גדולות ומהירות יותר שיעברו ביעילות את מגבלת 35,000 טון ארוך (36,000 טון) על עקירת ספינות קרב שהוטלה על פי מערכת אמנת וושינגטון. מכיוון שיפן כבר סירבה לציית לתנאי הסכם הצי השני של לונדון, המעצמות הימיות הגדולות האחרות שחררו את ההגבלות על תכנוני אוניות מערכה חדשות משלהן. ב-31 במרץ 1938 החליפו ארצות הברית, בריטניה וצרפת טיוטות המציינות שהם יסכימו להגדיל את מגבלת ההדחק ל-45,000 טון ארוך (46,000 טון).

כאשר מתכנני הצי האמריקני עבדו על הצעות לאוניות החדשות, צצו שני תכנונים נפרדים: גרסה אטית יחסית, חמושה ומשוריינת בכבדות, וכלי שיט הרבה יותר מהיר, אך עם חימוש קל יותר, שנועד בעיקר לתפוס סיירות יפניות ולהתמודד עם אוניות מערכה מהירות מסדרת קונגו. הסוג האחרון, שבסופו של דבר הופיע בעיקרו כאוניית דקוטה הדרומית משופרת, היה מסוגל להגיע למהירות של 33 קשרים (61 קמ"ש), אך העבודה על הראשונה נמשכה במקביל. המועצה הכללית התכוונה שזה יהפוך לדור הבא של אוניות המערכה מסוג סטנדרטי, שהיה אמור להיות מוגדר לאוניות במשקל 45,000 טון החמושות ב-12 תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ), ומסוגלות להגיע למהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש), אותה מהירות כמו אוניות דקוטה הדרומית.

עד 1939, התברר להנהגת הצי שהמלחמה מתקרבת, ולכן הצורך באוניות חדשות הפך להיות דחוף. תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, ובמיוחד נפילת צרפת ביוני 1940 רק הגבירו את הלחץ להאיץ את בנייתן של ספינות מלחמה חדשות. שתי האוניות הראשונות שהוזמנו לעיצוב המשופר של דקוטה הדרומית עם מהירות של 33 קשר - איווה וניו ג'רזי - הוזמנו במהלך שנת הכספים 1939. העברת חוק צי שני האוקיינוסים ב-19 ביולי 1940 סיפקה עלייה משמעותית בכוחו של הצי, לרבות גידול של כ-385,000 טונות ארוכות (391,000 טונות) עבור אוניות מערכה בלבד, יחד עם מאות אלפי טונות עבור נושאות מטוסים חדשות, סיירות ומשחתות. במסגרת תוכנית שנת הכספים של 1941, אושרו אוניות המערכה השלישית והרביעית מסדרת איווה, אך במאי נוספו לתוכנית עוד שתי אוניות. אלו היו אמורות להיבנות לפי התכנון הבא של אוניית המערכה, אבל מזכיר הצי, פרנק נוקס, החליט שאלו צריכות להיות אוניות נוספות מסדרת איווה כדי להאיץ את הייצור.

 תכנון 
 עבודת תכנון ראשונית 
250px|שמאל|ממוזער|תוכנית עיצוב משנת 1940, BB-65 סכמה 4 (BB 65-4)
למרות שהעיצוב של 33 קשרים נבחר עבור סדרת איווה, היה ברור להנהגת הצי כי אלו יהיו חריגים לדוקטרינת הצי הרגילה, וכי חזרה לאוניית מערכה במהירות של 27 קשרים תהיה בתכנון הבא. השיקול העיקרי לסדרה החדשה הזו היה הפיתוח של הפגז חודר שריון הסופר-כבד במשקל 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) שפותח במהלך בניית סדרת קרוליינה הצפונית. שיטות תכנון סטנדרטיות קבעו שאוניות מערכה צריכות להיות חסינות מפני תותחים בקליבר שלהן בטווחי קרב צפויים, אך לפגזים הסופר-כבדים החדשים היה כוח חודר טוב יותר באופן משמעותי מאשר פגזים ישנים וקלים יותר. אף אחד מהעיצובים הקיימים, מקרוליינה הצפונית ועד איווה, לא היה יכול לעמוד נגד הפגז במשקל 2700 פאונד, והמועצה הכללית רצתה שהעיצוב הבא יהיה מוגן טוב יותר. הם ביקשו הצעות ממשרד הבנייה והתחזוקה (C&R) שתואמות למגבלה של 45,000 טון, חמושות בשנים עשר תותחי 16 אינץ', ובעלי יכולת 27 קשר.

C&R הגיב בתחילה עם עיצוב שכותרתו "BB 65A", שהשתמש בדקוטה הדרומית כקו בסיס, אך הגדיל את האורך כדי להכיל את צריח הסוללה הראשי הרביעי. התפוסה כבר הייתה מעבר למגבלה של 45,435 טון ארוך (46,164 טון), והאונייה הייתה מוגנת רק מפני פגז ה-AP במשקל 2,250 פאונד (1,020 ק"ג). צוות התכנון העריך שידרשו יותר מ-2,000 טון ארוך (2,032 טון) כדי להגן על האונייה מפני הפגזים הכבדים יותר. גרסה שנייה, "BB 65B" החליפה 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/47 קליבר חדשים במקום עשרים תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר הקיימים עבור סוללות החימוש המשני שלה, אך זה הגדיל את התפוסה עוד יותר. זוג עיצובים אחר, "BB 65C" ו-"65D", אימצו שלושה צריחי סוללה ראשיים מרובעים במקום ארבעה צריחים משולשים, שהיוו כ-1,600 טון ארוך (1,626 טון) של חיסכון במשקל. הזוג האחרון הזה שיקף את הסט הראשון בשימוש בחימוש משני 5 אינץ' ו-6 אינץ'. כל העיצובים הללו היו מוגנים רק מפני הפגז של 2,250 ק"ג, אך מכיוון ש-"C" ו-"D" היו מתחת לגבול התפוסה, C&R ניסו להשתמש במשקל החופשי כדי לחזק את השריון שלהם בעיצוב "BB 65E". הם הבינו שלמרות שניתן לשפר את הסיפון כדי לספק אזור צר יחסית של חסינות מפני אש צוללת, חיזוק חגורת השריון כדי להגן מפני הפגז הכבד יותר יגדיל את התפוסה עד ל-55,000 טון ארוך (56,000 טון).

אף אחת מההצעות הראשוניות לא נחשבה מקובלת, והיו חששות לגבי כדאיותם של הצריחים המרובעים. הוצעו תותחים אחרים, החל מתותחי 18 אינץ' (457 מ"מ) לתותחים ניסיוניים בקוטר 16 אינץ'/56 קליבר. C&R סיפקה סדרה נוספת של מחקרים שהחלה ב-"65F". כמה מההצעות הללו ערכו ניסויים עם צריחים מרובעים, משולשים וכפולים מעורבים עבור עשרה או אחד עשר תותחים כדי לחסוך במשקל אך עדיין להגדיל את כוח האש על פני סדרת דקוטה הדרומית עם תשעה תותחים. הצעה אחת, "65J", הציעה לאמץ אונייה עם 14 תותחי 356 מ"מ שתהיה מוגנת היטב מפני פגז חודר שריון במשקל 2,700 פאונד. תותח ה-18 אינץ' נשלל לאחר שמחקר תכנון הראה שניתן להרכיב רק שישה מהתותחים בתוך מגבלת ההדחק של 45,000 טון. עד ספטמבר 1939, נבחרה אחת מהגרסאות של עשרה תותחים, שנשאה שני צריחים משולשים קדימה וצריח מרובע מאחור.

 עיצובים בזמן מלחמה 
250px|שמאל|ממוזער|גרסה אחת של תכנון האונייה המהירה BB 65-8 משנת 1940
פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שינתה באופן קיצוני את האילוצים שהוטלו על C&R. שאר המגבלות שהוטלו על ידי אמנות וושינגטון ולונדון הוסרו כעת לחלוטין; האונייה החדשה הוגבלה כעת רק על ידי הגבלות לוגיסטיות של תשתית ימית קיימת, ובעיקר תעלת פנמה ומבדוקים יבשים זמינים. הצי דחף למערכת שלישית רחבה יותר של תאי שיט לתעלת פנמה מאז 1938, שאושרה ב-1940. אף על פי כן, היו עדיין מגבלות מסוימות; אורכם וגובהם של תכנוני BB65 היו צריכים לקחת בחשבון את אחת המספנות שבהן הם היו אמורים להיבנות: מסלולי הממשה של מספנת הצי בניו יורק לא יכלו להתמודד עם בניית אונייה בהדחק של יותר מ-58,000 טון ארוך (59,000 טון), וכן כלי השיט שנבנו שם היו צריכים להיות נמוכים מספיק כדי לפנות את גשר ברוקלין בשפל. כתוצאה מכך, היה צורך להגדיל את המבדוק היבש מספר 4 של המספנה והאוניות יצופו החוצה במקום ההשקה באופן הרגיל. באוקטובר, המועצה הכללית ביקשה תכנונים חדשים של אוניות עם 12 תותחים שיהיו משוריינות דיים, אשר על פי הערכות יכלו להיבנות בהדחק של כ-50,000 טון ארוך (51,000 טון). המחלקה לתכנון ראשוני ב-C&R הגיבה בתכנון באמצע ינואר 1940 שעמד במידה רבה בדרישות המועצה הכללית, אך התפוסה נקבעה על 51,500 טון ארוך (52,300 טון). אופציה להחליף את התותחים הסטנדרטיים של 5 אינץ'/38 קליבר בתותחים ארוכי קנה של 5 אינץ'/54 קליבר תוסיף כ-2,000 טונות ארוכים (2,032 טון) לאוניות.

במהלך ישיבה ב-16 בפברואר 1940, ביקשה המועצה סדרה חדשה של הצעות. אלה כללו גרסה שונה של סדרת איווה עם תשעה תותחים שהייתה איטית יותר בשני קשרים אך מוגנת טוב יותר, גרסה מוגדלת של איווה ששמרה על מהירות 33 קשרים אך הדחק של 53,500 טון ארוך (54,400 טון), וכמה עיצובים של שנים עשר תותחים עם מהירויות הנעות בין 28 ל-33 קשרים. אלה קיבלו כינויים מ"BB 65-1" עד "BB 65-8". ההדחק של הצעות אלו גדל עד ל-67,000 טון ארוך (68,000 טון). כל העיצובים הללו היו חמושים בתותחי 16 אינץ'/50 קליבר, והיו מוגנים היטב מפני הפגז הסופר-כבד. בדיונים בחודש מרץ התקבלה ההחלטה לחזור לחגורת השריון החיצונית, מאחר שחגורות השריון הפנימיות של סדרות דקוטה הדרומית ואיווה היו קשות יותר להתקנה ולתיקון במקרה של נזקי קרב, והחיסכון במשקל הנלווה לכך כבר לא שינה עכשיו כשמגבלות ההדחק נעלמו. שני עיצובים נוספים תוכננו ביוני: 65-9 ו-10–65, שהיו אוניות עם מהירות של 28 קשרים.

ביולי, ההנהגה הבכירה של הצי עדיין לא יכלה להסכים על סדרי עדיפויות בתכנון, וחלקה בחריפות בנקודות החל ממהירות מרבית ועד לעלות והאתגרים הלוגיסטיים של העיצובים הגדולים יותר. מועצת המנהלים ביקשה סבב נוסף של תכנונים מ-Preliminary Design, שהגיב עם אוניות עם תשעה, עשרה ושנים-עשר תותחים שכללו, שוב, גרסאות איטיות ומהירות. המועצה בחרה לבסוף את אחד מהעיצובים, "BB 65-5A", שהיה חמוש ב-12 תותחים בהדחק של 57,500 טון ארוך (58,400 טון)ומהירות של 28 קשרים. המועצה הגישה את העיצוב לנוקס, שאישר אותו ב-19 באוגוסט. האוניות לא עברו בשלב זה לשלב הבנייה, ועבודות התכנון נמשכו. מכיוון שאוניות המערכה שהיו מקבלים את מספרי גוף ה-BB-65 וה-BB-66 הוקצו לסדרת איווה, העיצוב הבא סומן "BB 67-1". תכנון זה קיצר את גוף האונייה ל-880 רגל (270 מטר), ככל הנראה לשמור על האורך בגבולות המסלולים החדשים שנבנו במספנת הצי בנורפוק ובמספנת הצי בפילדלפיה. תפוסה זו גדלה ל-61,200 טון ארוך (62,200 טון). שיפורים איטרטיביים נוספים של פריסת השריון הניבו את "BB 67-2", שהיה לו תפוסה מופחתת מעט של 59,700 טון ארוך (60,700 טון). גרסה זו שילבה חגורת שריון תחתונה פנימית שסיפקה הגנה נוספת מפני פגיעות פגזים תת-מימיות.

עבודת הפרטים על התכנון נמשכה גם בשנת 1941, שכללה החלפת הסוללה המקורית של תותחי נ"מ קלים, שהיו אמורים להיות תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) הבלתי יעילים בתותחי בופורס 1.6 אינץ' (40 מ"מ). הזרקורים אורגנו מחדש, מדי הטווח של הניווט הוסרו, ואורך גוף האונייה הוגדל מעט ל-890 רגל (270 מטר). התפוסה הוגדלה מעט, ל-60,500 טון ארוך (61,500 טון), בעוד המתכננים גילו שניתן להפחית את כוחה של מערכת ההנעה, מ-212,000 ל-172,000 כוחות סוס (158,000 עד 128,000 קילוואט), מה שאיפשר מערכת הנעה קטנה וקלה יותר. שינויים אלו סיפקו חיסכון נוסף במשקל שאפשרו את הרחבת סיפון הפצצות מאחור, ושיפורים בסוללת הנ"מ הקלה. עיצוב זה היה חסין בפני הפגזים הסופר-כבדים כאשר נורו בטווחים שבין 18,000 ל-31,000 יארד (16,000 ו-28,000 מטר); עמידותם בפני פגזים חודרי שריון סטנדרטיים בקוטר 16 אינץ' התרחבה ל-16,500 ו-34,500 יארד (15,100 ו-31,500 מטר). הגרסה הסופית של העיצוב, ממרץ 1941, סומנה "BB 67-4".

 בנייה וביטול 
ממוזער|תרשים של אוניית מערכה מסדרת מונטנה
הדירקטוריון תכנן לבנות ארבע אוניות לפי התכנון החדש, שיהוו פלגת אוניות מערכה אחת, אך חמש אושרו על ידי חוק הצי ב-19 ביולי 1940. העבודה נועדה להתחיל מאוחר יותר באותה שנה, אך מחסור בפלדה הדרושה גרם לעיכובים. העבודה על תאי השיט החדשים של תעלת פנמה הופסקה גם ב-1941, גם בגלל מחסור בפלדה עקב שינוי סדרי העדיפויות האסטרטגיים והחומריים. עיצוב החוזה הסופי הוצא ביוני 1942. הבנייה אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית ותאריך ההשלמה הצפוי הוערך איפשהו בין 1 ביולי ל-1 בנובמבר 1945.

באוקטובר 1942 שוב עוכבה העבודה על האוניות בשל הזמנת כשמונים משחתות, שהיו נחוצות מאוד עבור הקרב על האוקיינוס האטלנטי נגד הצוללות הגרמניות שפשטו על שיירות האספקה לבריטניה. עבודה נוספת על התכנון נמשכה בשנת 1942, כולל עבודות פירוט על סוללות הנ"מ שיישאו. לשכת הספינות הציע כי ניתן להגדיל את עובי סיפון השריון, אך שינויים אלו לא נמשכו. כל חמש האוניות בוטלו בסופו של דבר ב-21 ביולי 1943, מכיוון שסדרי העדיפויות הייצור השתנו באופן מכריע לכיוון נושאות מטוסים, משחתות וצוללות. הזמן המושקע בחידוד התכנון של סדרת מונטנה לא היה לגמרי בזבוז, שכן סידור מערכת ההנעה שונה עבור נושאות המטוסים מסדרת מידוויי.

 מפרטים 
250px|שמאל|ממוזער|סקיצה של סדרת מונטנה
 מאפיינים כלליים 
כפי שהוזמנו, האוניות מסדרת מונטנה היו באורך 890 רגל (270 מטר) בקו המים ואורך כולל של 921 רגל 3 אינץ' (280.80 מטר). בקו המים, הרוחב שלהם הייתה אמורה להיות 115 רגל (35 מטר), אך הרוחב המרבי שלהם גדל ל-121 רגל 2 אינץ' (36.93 מטר). האוניות היו אמורות להיות בעלות הדחק של 60,500 טון ארוך (61,500 טון) בריק, עם תפוסת ניסוי מתוכננת של 68,317 טון ארוך (69,413 טון). התפוסה בטעון גדלה ל-70,965 טון ארוך (72,104 טון), ובעומס חירום גדל עוד יותר ל-71,922 טון ארוך (73,076 טון). בריק, האוניות היו בעלות שוקע של 35 רגל (11 מטר), בעוד בעומס חירום, השוקע גדל ל-36 רגל 10 אינץ' (11.23 מטר). הגובה המטצנטרי של האוניות היה 8.2 רגל (2.5 מטר). הצוות הצפוי שלהם היה אמור לכלול 115 קצינים ו-2,240 מלחים; הוא היה אמור להתרחב ל-189 קצינים ו-2,789 מלחים בזמן ששימשו כאוניית דגל.

העיצוב של מונטנה חולק מאפיינים רבים עם הסדרות הקודמות של אוניות מערכה אמריקאיות מהירות החל מסדרת קרוליינה הצפונית, כגון חרטום בולבוסי, תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת, ושקעים תאומים שבהם שוכנו הצירים הפנימיים. המבנה הכולל של מונטנה עשה שימוש נרחב בריתוך לחיבור לוחות מבניים ושריון הומוגני, מה שחסך משקל בהשוואה למסמור מסורתי. כמו כל העיצובים של ארצות הברית בין המלחמות, למונטנה היה סיפון ראשי שטוח שהתרחב בתלילות בחרטום כדי להפחית את כמות המים שחדרה בים סוער. סדרת מונטנה הייתה אמורה לשאת שלושה מטוסים לסיור ולאיתור ירי. הם היו אמורים לפעול מתוך מעוט על זנב האונייה, כפי שהיה סטנדרטי עבור עיצובי אוניות מערכה אמריקאיות של התקופה.

 הנעה 
250px|שמאל|ממוזער|דגם של סדרת מונטנה
מפעל ההנעה של סדרת מונטנה היה מורכב משמונה דוודים דו-תופים של Babcock & Wilcox עם לחץ קיטור של 565 PSI (3,900 קילו-פסקל) וטמפרטורת קיטור של 850°F (454°C). הדוודים סיפקו קיטור לארבע טורבינות קיטור עם הילוכים, שכל אחת מהן הניעה מדחף ציר אחד. הדוודים פלטו את העשן דרך זוג ארובות שהונחו על קו האמצע באמצע האונייה. כדי לעמוד בעומסים החשמליים הגבוהים הצפויים לאוניות, התכנון היה לכלול עשרה טורבוגנרטורים לשירות ספינות של 1,250 קילוואט (SSTG), המספקים סך של 12,500 קילוואט של חשמל ללא חירום בזרם חילופין של 450 וולט. האוניות היו אמורות להיות מצוידות גם בשני גנרטורים דיזל חירום של 500 קילוואט.

הטורבינות דורגו להפיק 43,000 כוחות סוס (32 מגה ואט) כל אחת, להספק הנעה כולל של 172,000 כוחות סוס (128 מגה ואט). מערכת ההנעה נועדה לייצר מהירות תכנונית של 28 קשרים בתפוסה של 70,500 טון. אוניות הסדרה תוכננו לשאת 7,600 טון של מזוט והיו בעלי טווח נומינלי של 15,000 מיילים ימיים (27,800 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). שני הגאים מאוזנים למחצה הונחו מאחורי שני המדחפים הפנימיים. הצירים הפנימיים שוכנו בשכבות, אשר, תוך הגברת הגרר ההידרודינמי, חיזקו באופן משמעותי את מבנה הירכתיים.

אמנם תחנת הכוח הייתה פחות חזקה מתחנת הכוח בהספק של 212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט) המשמשת את סדרת איווה, אולם תחנת הכוח של מונטנה אפשרה לחלוקה משמעותית יותר של מרחבי המכונות, עם חלוקות אורך ורוחב נרחבות של חדרי הדוודים והמנועים. סידור המכונות הזכיר את זה של סדרת לקסינגטון, כאשר חדרי הדוודים מאגפים את שני חדרי הטורבינות המרכזיים עבור הצירים הפנימיים, בעוד שחדרי הטורבינות עבור צירי הכנפיים הוצבו בקצה האחורי של חללי המכונות. סידור המכונות של מונטנה בשילוב עם כוח מוגבר ישמש בסופו של דבר בסדרת מידוויי.

 חימוש 
250px|שמאל|ממוזער|חתך של צריח תותחי 16 אינץ'
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה מונטנה היה שנים עשר תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7, שהיו אמורים להיות מורכבים בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים. הצריחים הוצבו בשני זוגות ירי-על, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי. התותחים ירו שני סוגים של פגזים: פגזים חודרי שריון במשקל 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) ופגזים סופר נפיצים במשקל 1,900 פאונד (860 ק"ג). לפגזים היו מהירויות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) ו-2,690 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה), בהתאמה. בעת ירי פגזי AP בהגבהה המרבית של 45 מעלות, התותחים יכלו להגיע למטרות עד למרחק של 42,345 יארד (38,720 מטר), בעוד שלפגזי ה-HC הקלים יותר היה טווח מצומצם מעט של 41,604 יארד (38,043 מטר). לפגזים היה זמן תעופה העולה על שמונים שניות במרחקים אלו. בטווח מגע ריאלי של 20,000 יארד (18,000 מטר), פגזי ה-AP יכלו לחדור 20 אינץ' (508 מ"מ) של שריון פלדה. לתותחים היה קצב אש של שתי יריות לדקה, וקצב הסיבוב היה ארבע מעלות לשנייה. היה צריך להחזיר אותם לזווית הגבהה של 5 מעלות לצורך טעינה מחדש.

החימוש המשני עבור אוניות הסדרה מונטנה היה אמור להיות 20 תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/54 קליבר Mark 16, הממוקמים בעשרה צריחים עם שני תותחים לאורך המבנה העילי. תותחים אלו, שתוכננו לסדרת מונטנה, נועדו לשפר את הטווח האפקטיבי על פני תותחי Mark 12 קצרי קנה שהיו אז בשירות. הם ירו קליעים של 70 פאונד (32 ק"ג) במהירות לוע של 2,650 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה) והיו לו טווח מרבי של 25,909 יארד (23,691 מטר) כנגד מטרות פני השטח ותקרה מקסימלית של 51,600 רגל (15,700 מטר) נגד מטרות אוויריות. לתותחים היה קצב אש של חמישה עשר פגזים בדקה.

כל אונייה הייתה אמורה לשאת חימוש נ"מ קל של 32 תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') ועשרים תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ'). תותחי הבופורס היו אמורים להינשא בשמונה צריחים מרובעים, בעוד שהאורליקונים היו אמורים להיות בצריחים בודדים. תותחי הבופורס ירו פגזים של 1.98 פאונד (0.90 ק"ג) במהירות של 2,890 רגל לשנייה (880 מטר לשנייה), והייתה להם תקרה מקסימלית של 22,800 רגל (6,900 מטר). לתותחי האורליקון סופקו פגזים של 0.12 ק"ג (0.27 פאונד), אותם ירו במהירות לוע של 2,740 עד 2,770 רגל לשנייה (835 עד 844 מטר לשנייה).

 שריון 
250px|שמאל|ממוזער|מבט מהירכתיים של דגם אוניית מערכה מסדרת מונטנה
כפי שתוכנן, המונטנה השתמשו בפילוסופיית השריון "הכל או כלום", כאשר רוב השריון התרכז במצודה הכוללת את חללי המכונות, החימוש, המחסנים ומתקני הפיקוד והבקרה. חגורת השריון הייתה אמורה להיות בעובי 16.1 אינץ' (409 מ"מ) שריון קרופ (KC) מוצק, המותקן על 1 אינץ' (25 מ"מ) פלדה לטיפול מיוחד (STS), משופע ב-19 מעלות. מתחת לקו המים, החגורה הצטמצמה ל-10.2 אינץ' (259 מ"מ). כדי להגן מפני פגיעות פוטנציאליות תת-מימיות, לאוניות תהיה חגורת שריון תחתונה הומוגנית מסוג קרופ נפרדת, 8.5 אינץ' (216 מ"מ) באזור המחסנים ו-7.2 אינץ' (183 מ"מ) באזור המכונות, שהייתה גם אמורה לשמש בתור אחת ממחיצות הטורפדו, משופעת ב-10 מעלות; חגורה תחתונה זו תצטמצם ל-1 אינץ' בתחתית המשולשת ותהיה מותקנת על 0.75 אינץ' (19 מ"מ) STS. קצות המצודה המשוריינת ייסגרו על ידי מחיצות חוצות מסוג A בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ) מלפנים ו-15.25 אינץ' (387 מ"מ) מאחור.

שריון הסיפון יהיה בשלוש שכבות: הראשונה מורכבת מ-0.75 אינץ' (19 מ"מ) STS מרובדת על 1.5 אינץ' (38 מ"מ) STS ובסה"כ סיפון מזג אוויר בעובי 2.25 אינץ' (57 מ"מ) STS, השנייה מורכבת מ-5.8 אינץ' (147 מ"מ) Class B מרובדת על 1.25 אינץ' (32 מ"מ) STS ובסה"כ 7.05 אינץ' (179 מ"מ), וסיפון רסיסים שלישי בעובי 0.625 אינץ' (16 מ"מ). מעל מחסני התחמושת, סיפון הפיצול יוחלף בסיפון STS שלישי בעובי 1 אינץ' (25 מ"מ) כדי להגן מפני התפרקות. עובי השריון הכולל על קו האמצע היה אפוא 9.925 אינץ' (252 מ"מ) מעל המצודה ועובי 10.3 אינץ' (262 מ"מ) מעל המחסנים. בחלק החיצוני היה 6.1 אינץ' (155 מ"מ) Class B מרובדת על 1.25 אינץ' (32 מ"מ) STS ובסה"כ סיפון שני בעובי 7.35 אינץ' (187 מ"מ) וסיפון רסיסים בעובי 0.75 אינץ' (19 מ"מ). העובי הכולל של החלק החיצוני של הסיפון היה 8.1 אינץ' (206 מ"מ).

הסוללות הראשיות תוכננו עם הגנה כבדה מאוד, כאשר בחזיתות הצריחים יש 18 אינץ' (457 מ"מ) Class B מותקן על 4.5 אינץ' (114 מ"מ) STS, וכתוצאה מכך שריון בעובי בעובי 22.5 אינץ' (572 מ"מ). צידי הצריח היו צריכים להיות עד 10 אינץ' (254 מ"מ) Class A ולגגות הצריח יהיו 9.15 אינץ' (232 מ"מ) Class B. הברבטים יהיו מוגנים עד 21.3 אינץ' (541 מ"מ) Class A קדימה ו-18 אינץ' (457 מ"מ) מאחור, בעוד שלצדי מגדל הניווט יהיו 18 אינץ' (457 מ"מ) Class A.

תכנון מערכת ההגנה על הטורפדו של מונטנה שילב לקחים שנלמדו מאלה של אוניות מערכה מהירות אמריקאיות קודמות, והיה אמור להיות מורכב מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות פנימיות מאחורי ציפוי מעטפת הספינה החיצונית שיהוו "בליטה" רב-שכבתית. שניים מהתאים יהיו עמוסים בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז של פיצוץ ראש נפץ טורפדו בעוד שהמחיצות יתעוותו בצורה אלסטית ויספגו את האנרגיה. בשל חגורת השריון החיצונית, הגאומטריה של ה"בליטה" הייתה דומה יותר לזו של סדרת קרוליינה הצפונית ולא לזו של סדרות דקוטה הדרומית ואיווה. התכנון של מערכת ההגנה על הטורפדו של מונטנה התייחס לפגיעות פוטנציאלית של המערכת מסוג דקוטה הדרומית, שם בדיקות קיסון בשנת 1939 הראו שהרחבת חגורת השריון הראשית המתהדרת לשדרית כדי לשמש כאחת ממחיצות הטורפדו היו לו השפעות הצפה מזיקות עקב קשיחות החגורה. המערכות של דקוטה הדרומית ואיווה שונו לאור בדיקות אלו, וגם המערכת של איווה חוזקה עוד יותר. כמו בסדרות דקוטה הדרומית ואיווה, שני התאים החיצוניים יהיו עמוסים בנוזל, בעוד שני התאים הפנימיים יתבטלו עם חגורת השריון Class B התחתונה כדי ליצור את מחיצת האחיזה ביניהם. הרוחב הגדול יותר של מונטנה תאפשר עומק מערכת גבוה יותר של 20.5 רגל (6.25 מטר) בהשוואה ל-18.5 רגל (5.64 מטר) של קרוליינה הצפונית.

 אוניות הסדרה 
+ נתוני בנייה שם האונייה מספר גוף המספנה הזמנה השעייה ביטול מונטנה BB-67מספנת הצי בפילדלפיה, פילדלפיה, פנסילבניה 19 ביולי 1940 אפריל 1942 21 ביולי 1943 אוהיו BB-68 מיין BB-69מספנת הצי בניו יורק, ניו יורק, ניו יורק ניו המפשייר BB-70 לואיזיאנה BB-71מספנת הצי בנורפוק, נורפוק, וירג'יניה

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה