ציץ

ציץ הוא תכשיט מזהב המתואר במקרא ובתלמוד כאחד מבגדי הכהונה של הכהן הגדול בבית המקדש. מקום הנחתו הוא בראש, סמוך למקום הנחת התפילין. הציץ מרצה על הקרבה בטומאה.

מקור
הציווי מופיע בספר שמות בין כל יתר הציוויים על בגדי כהונה:

בהמשך מתוארת הכנתו בתוך תיאור הכנת שאר הבגדים:

תיאור הציץ מופיע בתלמוד:

גודל הציץ
250px|ממוזער|איור הציץ בצורות שונות.
בתלמוד נאמר שרוחב הציץ הוא שתי אצבעות ואורכו צריך להיות מקיף מאוזן לאוזן.

בתוספות כתוב שדין זה אינו מדאורייתא אלא לימוד של חז"ל מהפסוק "והיה על מצח אהרן" העוסק בציץ, אשר ממנו משתמע ששיעור הציץ צריך להיות לפי גודל המצח, וסתם מצח שיעורו שתי אצבעות, אך מדאורייתא כשר בכל גודל שהוא.

כתיבת האותיות
הרמב"ם מתאר את דרך כתיבת האותיות שבציץ, כך:
והאותיות בולטות לפניו, חופר את האותיות מאחריו, והוא מדובק על השעווה, עד שבולט. והוא נקוב בשני קצותיו..'
הראב"ד (בהשגות) כותב על דברים אלו 'אינו חופר אלא מכה בדפוס צורת האותיות מאחוריו עד שהאותיות בולטות מלפניו..' יש מפרשים שכתבו שהרמב"ם והראב"ד אינם חולקים. אך לפי הבנת הראב"ד מסתבר, שלפי הרמב"ם כתיבת האותיות צריכה להיות בחפירה אחת, בסוג של כתיבה 'במקשה אחת'. לעומת זאת לפי הראב"ד יש לבצע כתיבה על ידי סיתות.

מיקום הכיתוב
בברייתא בתלמוד מובא כי בסידור האותיות השם הקדוש יופיע בשורה העליונה, ובשורה התחתונה יופיע 'קדש ל'. המורכבות בגישה זו בכך שהיא יוצרת שינוי בסדר המילים שהיה צריך להיות 'קדש להשם' ובו המילה קודש קודמת לשם המפורש. לכן הפרשנים מסבירים שהמילה 'קדש ל' הייתה כתובה בתחילת השורה התחתונה, ובכך נוצר גוון מסוים בו המילה קודש קודמת לשם המפורש.

לעומת זאת כבר בברייתא מובאת דעה שהכיתוב נמצא באותו שורה, ולפי העדויות כך למעשה נהגו בבית המקדש.

קשירת הציץ

על מנת לקבוע את הציץ במקומו, הוא נקשר באמצעות חוט או חוטי תכלת. צורת הקשירה שנויה במחלוקת בקרב הראשונים.

מקום הציץ על הראש

יש שכתבו שמקום הציץ אינו על המצח, כי אם מעל המצח, בדומה למקום התפילין, ואף שכתוב בפסוק מצח, הכוונה בדומה לתפילין שכתוב בין עיניך והכוונה מעל המצח

הלכות מיוחדות
הכהן הגדול, כאשר הוא לובש את הציץ, אסור לו להרים את ידיו מעליו. ולכן, כאשר הכהן היה נושא את כפיו הוא לא היה מרים את ידיו מעל לראשו כמו שאר הכהנים אלא רק שולח את ידיו קדימה.

ורבי יהודה טען שהוא נושא כפיו כשאר אחיו הכוהנים ומרים את ידיו מעל הציץ.

תפקידי הציץ
בספר שמות נכתב אודות הציץ: "וְהָיָה עַל מֵצַח אַהֲרֹן וְנָשָׂא אַהֲרֹן אֶת עֲו‍ֹן הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יַקְדִּישׁוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לְכָל מַתְּנֹת קָדְשֵׁיהֶם וְהָיָה עַל מִצְחוֹ תָּמִיד לְרָצוֹן לָהֶם לִפְנֵי ה'". הכוונה כאן לפי המפרשים היא שהציץ נועד לכפר על הקרבת הקורבנות שהוקרבו בטומאה.
הרמב"ם פוסק כך להלכה ואומר שאם כהן לא ידע שהוא נטמא בקבר התהום והוא הקריב קורבן, ואחר כך נודע שהוא היה טמא, אין צורך להקריב קורבן אחר כי הציץ מרצה עליו.

וכן ב מובא "על מה הציץ מרצה - על הדם ועל הבשר ועל החלב, שנטמא בין בשוגג בין במזיד, בין באונס בין ברצון, בין ביחיד בין בציבור".
טומאה שהותרה בציבור
נחלקו תנאים ואמוראים בעניין האם טומאה הותרה בציבור, או שמא היא רק דחויה בציבור. לפי התלמוד, לדעה שטומאה הותרה בציבור – ההיתר הוא 'חזק' ועומד מכוח עצמו; ואילו לדעה שטומאה רק דחויה בציבור – ההיתר הוא 'חלש', ויש צורך גם בריצוי ציץ, דהיינו שההיתר תלוי בקיומו של כהן גדול הלובש ציץ על מצחו, ומכפר בכך על ה'חטא' של ההקרבה בטומאה. להלכה נפסק כדעה שטומאה דחויה בציבור, ומכאן שצריך ציץ כדי לרצות על הטומאה. למרות זאת, יש הסוברים שכאשר אין ציץ – ניתן להקריב קרבנות ציבור בטומאה, ואין חסרון הציץ מעכב, ויש הסוברים שהדבר מעכב.

משמעויות נוספות במקרא
במקרא עצמו המילה "ציץ" מתארת אף דברים אחרים, כגון תחילת הפריחה, שם של צומח ושם מקום.

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:בית המקדש
קטגוריה:בגדי כהונה
קטגוריה:פרשת תצוה
קטגוריה:זהב במקרא