ועידת התביעות

ועידת התביעות, או בשמה הרשמי הוועידה על תביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה, היא מלכ"ר יהודי אמריקאי, המכנס נציגים מארגונים יהודיים ברחבי העולם, ואשר תפקידו לפעול באמצעות משא ומתן לקבלת פיצויים מממשלת גרמניה, לפעול להשבת רכוש לניצולי השואה וליורשים של קורבנות השואה, ולסייע לניצולי השואה.
היסטוריה
הקמת הארגון
הארגון הוקם ביוזמת 20 ארגונים יהודיים בכינוס שנערך בניו יורק בנובמבר 1951, על מנת לדון בתביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה. ביוזמת נחום גולדמן, היו"ר המשותף של הסוכנות היהודית ונשיא הקונגרס היהודי העולמי. גולדמן שימש כנשיא הארגון עד 1982. מטה הארגון הוקם בניו-יורק ותחילה התמקד בניהול התביעות של יהודים מחוץ לישראל, כאשר ממשלת ישראל הייתה אחראית למשא ומתן עבור ניצולי השואה אזרחי ישראל.

הגופים הציבוריים והארגונים היהודיים שהיו שותפים להקמת הארגון היו: הסתדרות אגודת ישראל העולמית, כל ישראל חברים, הוועד היהודי-האמריקאי, ההתאחדות האנגלו-יהודית, בני ברית, ועד שליחי הקהילות בבריטניה, הסניף הבריטי של הקונגרס היהודי העולמי, קריף - המועצה המיצגת של יהודי צרפת, "דאיא" (DAIA) ארגון הגג של הקהילה היהודית בארגנטינה, הנהלת מועצת יהודי אוסטרליה, הסוכנות היהודית, ועד הפועלים היהודי בארצות הברית, ארגון החיילים המשוחררים בארצות הברית, ועד שליחי הקהילות בדרום אפריקה, מועצת בתי הכנסת בארצות הברית, הקונגרס היהודי העולמי והמועצה המרכזית של יהודי גרמניה. בהמשך צורפו עוד שלושה ארגונים כך שמספרם הגיע ל-23 ארגונים בסך הכל, השולחים את נציגיהם למועצת המנהלים של ועידת התביעות, בה חברים 56 דירקטורים מארצות הברית, קנדה, דרום אמריקה, מערב אירופה, אוסטרליה וישראל. הנהלת הארגון כוללת נשיא, יו"ר דירקטוריון, סגן נשיא ומנכ"ל, יו"ר הוועדה הניהולית, גזבר, סגן נשיא ראשון ועוד תשעה סגני נשיאים. במשך השנים נמנעה הצטרפותם של ארגונים יהודיים מרכזיים שנוסדו אחרי 1951, כמו איחוד הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה. ניצולי השואה לא היו מיוצגים בארגון עד 1989, כשלחץ ציבורי כבד הביא לצירופם של שני ארגונים המייצגים ניצולי שואה, מארצות הברית ומישראל.
הסכם השילומים עם ממשלת גרמניה המערבית
במהלך 1952 ועידת התביעות הייתה שותפה במשא ומתן על הסכם השילומים עם גרמניה, לצד מדינת ישראל, שנערך תחילה בעיירה ואסנאר בהולנד ואחר כך בהאג. נחום גולדמן היה מעורב באופן נרחב במשא ומתן ונפגש מספר פעמים עם קונרד אדנאואר, קנצלר מערב גרמניה, במטרה לקבל את תמיכתו ולהעביר את אישור ההסכם בבונדסטאג. בנוסף נפגש עם מנהיגי המפלגות בגרמניה במטרה לקצר את הנוהל הפרלמנטרי הדרוש לאישור ההסכם. בנובמבר 1952, לאחר דיונים של שישה חודשים, הגיעו להסכמות עם נציגי ממשלת גרמניה המערבית בנובמבר 1952 אך ההסכם נכנס לתוקף רק במרץ 1953, לאחר שאושרר בבונדסטאג.

במסגרת ההסכם נקבע כי ממשלת גרמניה תעביר לוועידת התביעות סך של 450 מיליון מרקים גרמני לשם מתן סיוע, שיקום ויישוב מחדש של קורבנות רדיפות הנאצים, בהתאם לדחיפות צורכיהם, כפי שייקבע על ידי הוועידה. כמו כן נחתמו הסכמים עם מדינת ישראל. בנוסף הוסכם על שני סוגי פיצויים לניצולי שואה. הראשון, גמלה חודשית למי שהיו ניצולי שואה מהמעגל הראשון, הכולל ניצולים ששהו במחנות ריכוז והשמדה, בגטאות באתרי מסתור או שחיו בזהות בדויה בשטחי בהם שלטה גרמניה הנאצית. הסוג השני של הפיצוי יועד לניצולים שנמלטו מהכובש הנאצי והוכרו על ידי גרמניה כניצולים או שורדים, הזכאים למענק חד־פעמי.

בכפוף להסכמים, המשיכה ועידת התביעות לשאת ולתת עם ממשלת גרמניה להשגת תיקונים של ההתחייבויות החוקיות השונות שנכללו בהסכם, ופיקחה על יישום חוקי הפיצויים והשבת הרכוש השונים.
הרחבת תחום פעילותה של הוועידה
לפי הסכם השילומים המקורי, נקבעה קצבה חודשית לניצולי שואה, שהועברה ישירות ממשרד האוצר הגרמני לזכאים (מי ששהה במחנות ריכוז או השמדה). לקבלת הקצבה נרשמו 280 אלף איש עד המועד האחרון שנקבע בהסכם - 1958. העובדה שההסכם יושם על ידי ממשלת גרמניה, לא הותירה לוועידה עבודה רבה. אך הוועידה פעלה לדרוש תביעות נוספות לפיצויים והחזרת רכוש; כולל: ניסיון לחתום על הסכם גם עם גרמניה המזרחית, ניסיון לקבל פיצויים גם מאוסטריה, מתן פיצויים לעובדי כפייה, מתן פיצויים לניצולים מארצות הגוש המזרחי וברית המועצות, שלא היה בידם היכולת לתבוע קצבה במקור, מתן פיצויים ליהודי פולין, צ'כיה ואוסטריה שברחו מפני הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה לארצות אחרות ועוד. במקביל ניסתה ממשלת מערב גרמניה לחתום על הסכם סופי ואחרון לסילוק יתרת התביעות לפיצויים לניצולי השואה.
פיצוי עובדי כפייה
המשא ומתן לפיצוי עובדי כפייה של המשטר הנאצי (כ-100 אלף איש שלא היו זכאים לקצבה על פי ההסכם המקורי), נמשך שנים רבות. מספר חברות גרמניות שהעסיקו עובדי כפייה הסכימו לשלם פיצויים, אך אחרות סרבו. בשנת 1960 החלה ועדת התביעות לבתע רישום של ניצולים שהיו עובדי כפייה. בעקבות תביעות ייצוגיות שהוגשו בארצות הברית נגד חברות גרמניות שהעסיקו עובדי כפייה בתקופת השואה ובעקבות לחץ מתמשך ממשלת גרמניה וחברות גרמניות הסכימו ב-2001 להקים את "הקרן לפיצוי עובדי כפייה" בה סכום של 5 מיליארד דולר, לתשלום פיצויים לכמיליון עובדי כפייה, רובם אזרחי מדינות מזרח אירופה, שמתוכם כ-130 אלף היו יהודים. ועידת התביעות קיבלה את האחריות לחלוקה של הפיצויים לתובעים היהודיים. בנוסף הועבר מענק של 1,450 דולר, שממומן בכספי ההסדר הגלובלי בסך 1.25 מיליארד דולר שנחתם עם הבנקים השווייציים, מאחר שבמלחמת העולם השנייה הבנקים גרפו רווחים מעסקאות עם מפעלים גרמניים שהעסיקו עובדי כפייה.

תביעת רכוש במזרח גרמניה
בעקבות איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, הודיע הקנצלר, הלמוט קוהל, כי חוקי הפיצויים וההחזרה של רכוש יהודי החלים במערב גרמניה, יחולו גם במזרחה. מאחר שגרמניה המזרחית לא הצטרפה במקור להסכמי השילומים, לא שילמה פיצויים ולא החזירה רכוש יהודי. הוסכם כי התובעים יכלו לדרוש את רכושם עד סוף 1993, ומחשש שמא לא כולם יופיעו, הגישה הוועידה תביעות על עשרות אלפי נכסים יהודיים. במקרים בהם לא צצו יורשים, עבור כ-60 אלף נכסים הפכה הוועדה לבעלת הרכוש, מאחר שכחלק מהחקיקה החדשה הוגדרה כיורש החוקי של כל רכוש יהודי שאין לו יורש. בנוסף החלה לפעול באופן אקטיבי לפינוי נכסים שהיו בבעלות יהודית בעבר מבעליהם הקיימים. אם הרכוש נקנה על ידיהם בתום לב (כלומר הם לא ידעו שהרכוש היה בבעלות יהודית או הוא עבר בעלות מספר פעמים), הוועדה קיבלה פיצוי מטעם ממשלת גרמניה במקום הרכוש, אך במקרים אחרים (החוק קובע כי "קנייה בתום לב" אפשרית רק החל ממאי 1945) הגישה תביעות פינוי גם נגד יורשי נכסים. תחום נוסף שבו החלה לפעול היה איתור יצירות אמנות שנשדדו בידי הנאצים בשטחי גרמניה המזרחית ותביעות להחזירם.

עד 2013 הגישה הוועידה כ-120 אלף תביעות רכוש, במזרח גרמניה. התביעות הוגשו באופן "עיוור" בהיקף עצום, על כל נכס שאותר ברישומי טאבו ובמרשמי האוכלוסין במזרח גרמניה, ששמו של בעליו נשמע יהודי. בטענה שזה ניסיון אחרון להציל כמה שיותר רכוש יהודי פוטנציאלי. בסופו של דבר, רוב הנכסים כלל לא היו שייכים ליהודים. במקרים מסוימים, הם אף היו שייכים לנאצים ששם משפחתם נשמע יהודי, כמו אלפרד רוזנברג. עם זאת, שווי הרכוש היהודי ללא יורשים שכן קיבלה הוועידה לידיה היה כ-2.9 מיליארד דולר.
המשך הגדלת גובה הפיצויים והרחבת מעגל הזכאים
בעקבות משא ומתן מתן מתמשך עם ממשלת גרמניה, גם ב הורחב מעגל הזכאים.

במרץ 2009 הוסכם שמי שבקשתם נדחתה או שהחמיצו את מועד האחרון להגשת תביעה, תהיה זכות להגיש בקשה חוזרת לקבלת מענק חד פעמי של 2,556 יורו.

בנובמבר 2012, הוסכם כי כ-80 אלף יהודים מברית המועצות לשעבר שעדיין חיים במזרח אירופה ולא קיבלו עד אז פיצויים, גם יהיו זכאים לפיצוי חד-פעמי בסכום של 2,556 יורו כל אחד. כמו כן, יושוו גם הקצבאות שמקבלים ניצולי שואה זכאים במזרח ובמערב אירופה, כך שכולם יקבלו כ-300 יורו בחודש.

בספטמבר 2014 הוסכם כי כ-75 אלף ניצולי שואה, שהיו ילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה, יכלו לקבל פיצוי כספי חד פעמי.

באוקטובר 2021 הוכרה לראשונה זכאותם לקצבה חודשית לניצולי שואה ששרדו את המצור על לנינגרד וכן עבור ניצולים שהסתתרו בצרפת וניצולים שורדי רדיפות ברומניה.

העברת מוקד פעילות הוועידה לישראל
בשנת 2003 מסרו לראשונה מספר בכירים בארגון בארצות הברית כי הוא על סף דרכו, וייתכן וייסגר תוך כחמש שנים. זאת לאחר שהוא היה אז כבר קרוב מאוד למיצוי המטרות שלשמן הוקם: חתימת הסכמים עם גרמניה למתן פיצויים ולהשבת נכסים לנרדפי הנאצים, קבלת חלק מהכספים והנכסים וחלוקתם. סיבה שנייה שעלתה היא שדור הניצולים עובר מן העולם. למרות זאת המשיכה ועידת התביעות לפעול תוך שינוי המיקוד שלה לתפיסת נכסי נספי שואה שאין להם יורשים, שעל פי החוק גרמני היא זכאית לקבל לידיה בעלות. בעיקר באזורי מזרח גרמניה. על פי ההערכות היא החזיקה נכסים בשווי מיליארדים, שרבים מהם מכרה, אך לא הסכימה במשך שנים רבות לפרסם את רשימת נכסים אלו בפומבי. רק בקיץ 2007 הסכימה לבסוף לפרסם מידע זה, בעקבות לחץ ציבורי. במקביל במשך השנים עיקר פעילותה עברה להתמקד בישראל, בה חיים רוב ניצולי שואה, כולל קבוצה גדולה מהם שהיא אחראית לתשלום התגמולים שלהם. ב-2006 דרשו ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית, יד ושם וארגוני הניצולים בישראל לשנות את חלוקת הכספים ולהגדיל כוחם של הנציגים הישראליים בוועידה. את המאבק הובילו השר לענייני גמלאים, רפי איתן, יו"ר הסוכנות, זאב בילסקי; ויו"ר הנהלת יד ושם, אבנר שלו. בנוסף דרשו שכל ההחלטות בנוגע לחלוקת הכספים בישראל או לארגונים ישראליים, יתקבלו אך ורק בידי החברים הישראליים במועצת הוועידה, ולהעביר לישראל חלק משמעותי מפעילותה, מניו-יורק.

בפברואר 2008 החלה לפעול ועדת החקירה הממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה - ועדת דורנר. בין השאר מצא כי 1.1 מילארד שקל מהכספים שחילקה ועידת התביעות בישראל לא הגיעו לניצולי שואה אלא שימושו למימון תשתיות, כמו בתי חולים ובתי אבות, וחצי מיליארד למטרות חינוך והנצחת השואה. בעקבות ממצאים אלו בספטמבר 2008 הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית של הכנסת, ביוזמת חבר הכנסת אופיר פינס-פז, כדי לחקור את פעילותה של ועידת התביעות בישראל, במטרה לבחון את התנהלות הוועידה מול ניצולי השואה, הפיצויים והסיוע שניתן (או לא ניתן) במשך השנים. במסגרת הוועדה טען יו"ר הוועד המנהל של ועידת התביעות, ראובן מרחב, כי תוך שש שנים יאזלו לוועידה הכספים המיועדים לחלוקה לארגונים המטפלים בניצלוי שואה ולהנצחת השואה. זאת, אם תמשיך את חלוקת הכספים בקצב של מאה מיליון דולר לשנה.

באוקטובר 2025 הודיעה ועידת התביעות כי במסגרת המשא ומתן השנתי עם משרד האוצר הפדרלי של גרמניה, בשם ניצולי השואה החיים ברחבי העולם, הוגדל התקציב לטיפול ביתי בניצולי השואה לשנת 2026 לסכום של 923.9 מיליון אירו (1.08 מיליארד דולר), התקציב הגבוה ביותר לתחום זה בתולדות הארגון.

פעולות סיוע ותמיכה
ועידת התביעות סייעה לניצולים נזקקים על ידי מגוון רחב של שירותים סוציאליים ובשיקום הקהילות היהודיות באירופה. היא לקחה על עצמה 500 פרויקטים ב-29 מדינות, במטרה לתמוך בניצולים. בישראל סייע במימון הקמת דיור מוגן לניצולי שואה על ידי בבתי אבות של רשת עמיגור, מימנה בניית מחלקות סיעודיות חדשות בבתי חולים והייתה שותפה בהקמת יותר ממאה מעונות יום לקשישים. בנוסף הקציבה הקציבה הוועידה עשרות מיליוני דולרים למטרת תיעוד, מחקר וחינוך השואה לכ-60 גופים מחקריים וחינוכיים, בין היתר אוניברסיטאות, מוסדות הנצחה ומוסדות חינוך חרדיים. כולל השתתפות במימון הקמת מוסד יד ושם.

ב-1963 הקימה ועדת התביעות קרן לחינוך ותרבות יהודית.

מאז 1953, ממשלת גרמניה שילמה יותר מ-95 מיליארד דולר (נכון לשנת 2025) כפיצוי לאנשים בגין סבל ואובדן רכוש שנגרמו כתוצאה מרדיפות הנאצים.
ביקורות ושערוריות
חוסר שקיפות
לאחר הרחבת תחום הפעילות של ועידת התביעות לכלול גם את הטיפול בנכסים שהיו בבעלות יהודית בשטחי מזרח גרמניה ב-1991. החלו לעלות טענות רבות על חוסר שקיפות בניהול נכסים יהודים שקיבלה כאשר לא נמצאו היורשים. אך כאשר היורשים נמצאו הארגון טען כי הוא זכאי לעשרות אחוזים מערכו של הרכוש, כהחזר על הוצאותיו וטירחתו בתביעות ובניהול. בנוסף לא פרסם רשימה של הנכסים שהוא קיבל כך שהקשה על היורשים לדעת שהנכס בבעלותה ולא עשתה דבר לאיתור יורשים. ב-2008, לאחר שנים של התנהלות בחוסר השקיפות, פנתה התנועה למען איכות השלטון בישראל למבקר המדינה של גרמניה לבדוק את הטענות, הכוללות חשדות לאי סדרים, ניגוד עניינים וכשלים בחלוקת הכספים. הוועידה.

עד 2011 כבר הצטבר סכום של כמיליארד יורו שוועידת התביעות לא השיבה ליורשים.

רק בפברואר 2013 הסכימה לבסוף הוועידה לפרסם את הרשימה של הנכסים שברשותה ושמות בעליהם היהודים.

תביעת יוצאי ברית המועצות
בשנת 2002, הגישו 1,915 ניצולי שואה בישראל שעלו מברית המועצות תביעה נגד הוועידה, על כך שהיא לא שילמה להם פיצויים בטענת שווא שלא עמדו בקריטריונים לקבלת מענק חד פעמי, להם היו זכאים עם הגיעם לישראל. קריטריונים מחמירים שהנציגות הישראלית של ועידת התביעות קבע, שלא נדרשו בידי גרמניה עצמה שסיפקה את הפיצוי. כן קבעה ועידת התביעות באופן שרירותי כי כל פונה רשאי להגיש בקשה אחת בלבד, ולכן מי שהגיש בקשה לפני שהגיע לגיל פרישה ונדחה לא יכול היה להגיש בקשה נוספת, אף שהיה זכאי למענק. ביוני 2008 פסק השופט עודד מודריק, בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שעל ועידת התביעות לשלם כ-19 מיליון שקל ל-1,315 מהתובעים. בספק הדין כתב: .

תשלום פיצויים על תביעות מזויפות
בסוף 2009 עובדי ועידת התביעות התחילו לחשוד כי בין הבקשות לפיצויים המוגשות על ידי ניצולי שואה, הגיעו בקשות המבוססות על מידע מזויף ששלחו אנשים שהתחזו כניצולי שואה. ראשי הוועידה דיווחו על חשדותיהם ל-FBI ולמשרד התובע הכללי בניו יורק. בחקירה התגלה, כי מאז 1980 העבירה ועידת התביעות כ-7 מיליון דולר ל-202 בני אדם שהגישו מסמכים מזויפים ומידע שקרי במטרה להירשם כניצולי שואה הזכאים לפיצויים. בנובמבר 2010 נחשף כי ועידת התביעות התנהלה ברשלנות והיה מדובר בהונאה גדולה ושיטתית בהיקף של 42.5 מיליון דולר. והוגשו כתבי אישום, על ידי התובע הכללי של ניו יורק, נגד 17 אנשים שהיו מעורבים בזיוף. בסוף 2013 דו"ח בדיקה פנימי של הוועידה חשף פרטים נוספים על הפרשה, בין השאר: כמה מעובדי הוועידה אישרו בקשות פיקטיביות לקבלת פנסיה מגרמניה לעובדי הוועידה ולקרוביהם, אף שלא עמדו בקריטריונים ולא היו זכאים לקבל את הכסף; מכתב אנונימי שהתריע על כך נשלח אל משרדי ועידת התביעות בפרנקפורט כבר ב-2001; הנהלת הוועידה לא נקטה באמצעים מספקים כדי לחקור את הפרשה, לחשוף את ההונאה ולעצור אותה, וכי כי סכום ההונאות במשך השנים היה יותר מ-57 מיליון דולר.
פרשת השר הירשזון ועמותת "מצעד החיים"
במאי 2007 נחשף בין השאר כי שר האוצר אברהם הירשזון, עשה שימוש שלא כדין בכספים ובמשאבים הקשורים בעמותת "מצעד החיים", אותה הקים וניהל. בשנים 1998–2007 העבירה ועידת התביעות לעמותת "מצעד החיים" תמיכות בהיקף של כ-7 וחצי מיליון דולר, בשביל "מלגות לסטודנטים"; אך יותר מ-700 אלף דולר מסכום זה הועברו לאיש עסקים קרטיס הוקסטר המקורב לנשיא ועידת התביעות ישראל סינגר, שקיבל כספים תמורת "גיוס תרומות". אך הוקסטר לא ידע לומר איזו עבודה עשה למען "מצעד החיים". בעקבות החשיפה הודיעה |ועדת התביעות כי היא מפסיקה את תמיכתה השנתית בעמותת "מצעד החיים".
הסרט התיעודי מוסר השילומים
בשנים 2007–2008 ייצרו אורלי וילנאי וגיא מרוז סדרה של תיעודיים בשם מוסר השילומים, על ניצולי שואה החיים בעוני מחפיר וחסר להם כסף למזון, לתרופות ולחימום הבית. בסרט השני בסדרה, ששודר ביום השואה 2008, נטען כי ועדת התביעות מחזיקה 900 מיליון דולר ואינה מעבירה אותם לידי ניצולי השואה. בעקבות שידור הסרט הגישה ועידת התביעות, בספטמבר 2008, תביעת דיבה על סך 4 מיליון ש"ח נגד יוצרי הסדרה. במרץ 2012 הסתיימה התביעה בפשרה, וילנאי ומרוז התנצלו ושילמו 150 אלף ש"ח שהועברו לניצולי שואה, בתמורה לביטול תביעת הדיבה נגדם. עם זאת, במכתב התנצלות כתבו וילנאי ומרוז: .

 ראו גם 
 הסכם השילומים
 ארגון יהודי עולמי להשבת רכוש

קישורים חיצוניים


 ארכיון ועדת התביעות Claims Conference, מאוספי הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.



 הערות שוליים 

קטגוריה:ארגונים יהודיים
קטגוריה:תמיכה בניצולי השואה ושיקומם
קטגוריה:בעקבות השואה
קטגוריה:גזל ואובדן רכוש יהודי בשואה