מרדכי נורוק

הרב מרדכי (מקס) נוּרוֹק (כ' בחשוון ה'תר"ם 7 בנובמבר 1879 – י"א בחשוון תשכ"ג 8 בנובמבר 1962) היה חבר הכנסת מטעם תנועת המזרחי, ושר הדואר הראשון בממשלת ישראל.

קודם לכן היה פעיל ציוני בלטביה וחבר הפרלמנט הלטבי, הסאימה. בשנת 1926 עמד נורוק בראש גוש המיעוטים אשר הצליח להפיל את ממשלת לטביה. בעקבות זאת הוטלה עליו מלאכת הרכבת הממשלה החדשה, ולמעשה האפשרות לעמוד בעצמו בראשותה. נורוק עמד במשימה אך סירב לעמוד בראשות הממשלה. אף שנמנע מלהצטרף לקבינט, העיתונות הלטבית המשיכה לכנות את הממשלה החדשה בשם "ממשלת נורוק". בפועל, הממשלה הונהגה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועמד בראשה מרגיירס סקוייניקס – שנרצח כעבור שנים בידי שלטונו של סטלין.
 ביוגרפיה 
נורוק נולד בעיר טוקום (Tukums) שבקורלנד (אז באימפריה הרוסית, כיום בלטביה) לרב צבי הירש נורוק ולצירה דבורה, בתו של הרב אליעזר ליפמן ליכטנשטיין, רבה של טוקום. אביו שימש רב הערים אייזפוטה ומיטאו, ונורוק למד תחתיו לימודים תורניים והוסמך לרבנות. במיטאו סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן למד באוניברסיטאות בסנקט פטרבורג, בגרמניה ובשווייץ. הוא ומשפחתו עברו לעיר מיטאו, לאחר שאביו נהיה רב העיר. בשנות חייו האחרונות של אביו סייע לו בהנהגת הקהילה היהודית, ולאחר פטירת האב בשנת 1913 נבחר כממלא מקומו. בין פעולותיו בשנים אלו הביא לאישור מגורי יהודים בפלך קורלנד שבו חי ופעל, מחוץ לתחום המושב, וייסד בו רשת קופות מלווה ובתי ספר דתיים. בשנת 1902 השתתף בוועידת ציוני רוסיה במינסק, ולאחריה יצר לראשונה קשר עם בנימין זאב הרצל. בשנה שלאחר מכן השתתף כציר בקונגרס הציוני השישי מטעם תנועת "המזרחי".

במלחמת העולם הראשונה הקים בקורלנד בית חולים לפצועי המלחמה. ב-1915 עבר לסנקט פטרבורג, ומשם למוסקבה, שם פעל למען היהודים שגורשו מאזור החזית. בתקופת מהפכת 1917 המשיך לפעול למען יהדות רוסיה, והיה בין מייסדי מפלגת מסורת וחרות לליכוד היהודים הדתיים וגיוסם לפעולות התנועה הציונית. לאחר האיסור על עיסוק בשאלת הלאומיות היהודית חזר לקדם מפעלי עזרה וסיוע ופעל במסגרת הוועד הציבורי היהודי והג'וינט. נבחר לנשיאות הארגון המשותף למוסדות הסעד היהודיים ברוסיה. כן עסק נורוק בהחזרת פליטים לעיירותיהם, ובמיוחד להחזרת יהודי קורלנד למקומם. בתקופה זו נבחר אחיו אהרון דב נורוק, רב העיר ליבאו, לאספה המכוננת של לטביה.

ב-1921 עבר לריגה, בירת לטביה והיה מראשי יהדות לטביה. בשנת 1922 נבחר לסאימה הלטבי, ועמד בראש גוש המיעוטים, אשר בשנת 1926 הביא להפלת הממשלה. נשיא לטביה הטיל עליו את הקמת הממשלה החדשה, מה שעורר במדינה סערה רבתי. נורוק הקים ממשלה ללא תפקיד מיניסטריאלי לו עצמו. לאחר הקמת ממשלה חלופית עמד נורוק בראש גוף ביצועי משותף לסוציאל-דמוקרטים ולפרוגרסיבים, ותיקן תקנות הנוגעות לחינוך לאומי ורכישת קרקעות בידי מיעוטים. בשנים אלו השתתף בוועידות הארגון הבין-פרלמנטרי, ומשנת 1921 חזר והשתתף בקונגרסים ציוניים. בשנת 1923 נבחר לחבר הוועד הפועל הציוני ובמהלך השנים היה יו"ר הוועדה המדינית בוועד ומשנת 1929 חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית. במספר קונגרסים ניתנה בידו זכות נשיאת נאום הסיכום. מלבד זאת היה נורוק פעיל במוסדות "המזרחי" וחבר מרכז התנועה העולמי. כמו כן, היה חבר אגודת הרבנים בפולין ונאם בכינוסה בשנת 1922. בשנת 1921 ייסד בלטביה ובאסטוניה את קרן היסוד, ושימש נשיא הקרן בלטביה וחבר הדירקטוריון העולמי. בפעילויותיו השונות קידם את יסודות התנועה הציונית ובשנת 1932 ביקר בארץ ישראל במסגרת משלחת של ממשלת לטביה. היה חבר נשיאות הקונגרס היהודי העולמי.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בפעולות למען פליטים, וקידם פעולות הצלה והעברת יהודי לטביה לשוודיה. עיכובים שונים הביאו להרג רבים מיהודי לטביה, ובהם אשתו דבורה (לבית אולשוונגר) ושני ילדיהם אליהו וצבי-ברוך. במאי 1941 נורוק נאסר על ידי הסובייטים. נורוק הוגלה לסיביר, ונכלא למשך 14 חודשים (1941–1942). בתום המלחמה עבר לפולין וממנה לשוודיה ולנורווגיה. ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה לחבר בוועד הציוני העליון לשעת חירום.

בכנסת ובממשלה
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה עסק בהקמת החזית הדתית המאוחדת ונבחר מטעמה כחבר הכנסת. החל מהבחירות הבאות נבחר מטעם המזרחי, וכיהן כחבר כנסת עד לפטירתו במהלך הכנסת החמישית, ב-1962. היה מועמד לנשיאות המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952.

בכנסת השנייה היו למזרחי רק שני מנדטים ולמרות זאת מונה דוד צבי פנקס לשר, "בגלל כשרונותיו האישיים" כדברי גורמים במפא"י, ובגלל תמיכה של הפועל המזרחי שהיו לה רק שני שרים עבור 8 חברי כנסת. לאחר פטירתו של פנקס לא מונה שר אחר מהמזרחי במקומו ופועלי אגודת ישראל, שגם לה היו שני מנדטים, דרשה את תפקיד השר לעצמה. אולם לאחר פרישת אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל מהקואליציה, מונה נורוק לשר הדואר, בתחילת נובמבר 1952. עם הקמת ממשלת ישראל הרביעית בה היו חברים גם אנשי הציונים הכלליים, לא ראתה מפא"י צורך לרצות את המזרחי בתפקיד שר, והציע לה רק תפקיד של סגן שר. נורוק סירב להתמנות לסגן שר ובמקומו התמנה לתפקיד חברו לסיעה, ישראל שלמה בן-מאיר. בעקבות זאת, היה בן מאיר לאיש החזק בסיעה ובבחירות לכנסת השלישית הוצב נורוק במקום העשירי של הרשימה המשותפת למזרחי ולפועל המזרחי, ובכנסת זו היה זקן חברי הכנסת. בבחירות לכנסות הרביעית והחמישית נדחק נורוק למקום ה-12 ברשימה.

ב-1954 היה נורוק אמור להיות אחד מעדי התביעה הראשיים במשפטו של סגן שר הסעד מטעם המזרחי ישראל שלמה בן-מאיר, בהאשמות שחיתות. משפט זה עמד להתקיים בעקבות גילויים שארגון שורת המתנדבים חשף כנגד סגן השר. השופט החוקר קבע באותו עניין כי: "צר לי להעיר כי ד"ר נורוק לא עשה כמיטב יכולתו לעזור לבית המשפט בחקירה זו. נראה לי כי על ידי מאמץ קל היה מצליח ד"ר נורוק להעלות בזכרונו ולמסור פרטים בעלי חשיבות בקשר להאשמות המפורטות בכתב האישום." בעקבות זאת נמנעה הגשת כתב האישום כנגד סגן השר. בעקבות הפרשה בקשו בהפועל המזרחי שהמזרחי תרענן את השורות של נציגיה לכנסת, אולם במזרחי סירבו.

מתוקף היותו זקן חברי הכנסת, קיבל מידי הנשיא יצחק בן צבי את ניהול ישיבת הפתיחה של הכנסת השלישית. בפעילותו בכנסת היה יו"ר ועדה לפניות הציבור ויו"ר ועדת משנה להעלאת ארונו של הרצל. נשלח כנציג במשלחת הראשונה מטעם הכנסת לארגון הבין-פרלמנטרי.
את נאומיו בכנסת נהג לפתוח באומרו: בית גבוה (שלא כמקובל: כנסת נכבדה).

נורוק היה פעיל בחקיקה שנגעה לשואה ולתוצאותיה. בין היתר היה מיוזמי "חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם 1950" ו"חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה 1959".

נורוק כתב מאמרים רבים בעברית, ביידיש, בגרמנית וברוסית.

מרדכי נורוק נפטר בתל אביב ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.

על שמו נקראו רחובות בירושלים, בנתניה, בבני ברק, בהרצליה, באשקלון ובראשון לציון.

 כתביו 
 ועידת ציוני רוסיה במינסק: אלול תרס"ב, אבגוסט (ספטמבר) 1902 / דו"ח מהוועידה מאת הציר מרדכי נורוק (התרגום לעברית והמבוא מאת ישראל קלויזנר), ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשכ"ג.
 דברי חכמים: אוצר לפתגמים ומימרות מהספרות העברית לכל רבדיה ותקופותיה בצירוף תרגום אנגלי / ראובן אלקלעי בהשתתפות מרדכי נורוק, [גבעתים]: מסדה, [תשמ"ד]. (מהדורה נוספת: ירושלים, 1970)

 לקריאה נוספת 
 אריה טרטקובר, יצחק רפאל, מנדל בובה (עורכים), זכר מרדכי: מוקדש לחייו ופעלו של הרב מרדכי נורוק, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ז-1967

 קישורים חיצוניים 



 , 
  (עם פטירתו), 




הערות שוליים

קטגוריה:פעילי תנועת המזרחי
קטגוריה:רבני הציונות הדתית בישראל
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:פעילים ציונים בלטביה
קטגוריה:פעילים ציונים ברוסיה
קטגוריה:פוליטיקאים יהודים לטבים
קטגוריה:רבנים חברי פרלמנטים
קטגוריה:יהודים חברי הפרלמנט הלטבי
קטגוריה:פוליטיקאים יהודים רוסים
קטגוריה:ניצולי השואה: לטביה
קטגוריה:ריגה: רבנים
קטגוריה:עולים לאחר מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם המפד"ל
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם חזית דתית מאוחדת
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם מזרחי
קטגוריה:חברי הנהלת הסוכנות היהודית
קטגוריה:מועמדים לתפקיד נשיא מדינת ישראל
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:חברי הכנסת השנייה
קטגוריה:חברי הכנסת השלישית
קטגוריה:חברי הכנסת הרביעית
קטגוריה:חברי הכנסת החמישית
קטגוריה:חברי מועצת המדינה הזמנית מטעם תנועת המזרחי
קטגוריה:רבנים שרי ממשלות ישראל
קטגוריה:רבנים חברי הכנסת
קטגוריה:יושבי ראש הוועדה לפניות הציבור
קטגוריה:זקני חברי הכנסת
קטגוריה:חברי כנסת שמתו במהלך כהונתם
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת סנקט פטרבורג
קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19: אנשי היישוב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1884
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1962