נמל התעופה אילת

נמל התעופה אילת על שם יעקב הוזמן היה נמל תעופה ששכן בלב העיר אילת, בצמוד ובמקביל לכביש 90 (כביש הערבה). הנמל שימש בעיקר לטיסות סדירות בתוך ישראל, לשדה דב שבתל אביב, לנתב"ג ולחיפה, לפעילות פרטית ולחלק קטן מהטיסות הבין-לאומיות הפוקדות את אילת (מטוסי סילון קטנים ובינוניים עד סדר גודל של בואינג 757), שכן רוב הטיסות הבין-לאומיות לאילת וממנה נחתו בנמל התעופה עובדה. מספר הנוסעים המרבי בשנה שהנמל שירת בטיסות הפנים והחוץ היה כמיליון וחצי נוסעים. נמל התעופה נסגר ב-18 במרץ 2019 לאחר חנוכתו של נמל התעופה רמון בתמנע, כ-18 קילומטר מצפון לעיר.

היסטוריה
השנים הראשונות
קשר תעופתי עם מפרץ אילת נוצר לראשונה במהלך מלחמת העצמאות, הבריטים הקימו מנחת תעופה ליד עקבה, ולאחר סיום מבצע עובדה וכיבוש אום רשרש במרץ 1949, הכשיר צה"ל מסלול טיסה מעפר שהחל לפעול באותה שנה. בדצמבר 1949 הודיעה חברת "אל על" על תוכנית לחנוכתו של קו תעופה סדיר לאילת. לצורך כך הוקמה חברת תעופה פנים ארצית בשם "אילתה" ומסלול הטיסה שודרג כך שיאפשר נחיתת מטוסי נוסעים. החברה חנכה את השירות שלה ב-28 בפברואר 1950, ביום ציון שנה לכיבוש אילת, עם מטוס מדגם C-46 קומנדו.

ביולי 1950 נוסדה חברת "ארקיע", בשותפות בין "אל על" עם "חברת העובדים", אשר הפכה למוביל העיקרי בנמל החל מספטמבר 1950. עד להרחבת נמל התעופה והקמת מסוף הנוסעים, הפעילה חברת ארקיע מסוף במרכז רכטר הממוקם כמה מאות מטרים מהנמל. בשנת 1956 הטיסה "ארקיע" כ-23 אלף נוסעים לאילת. בקיץ 1959 הפך שדה דב לבסיס הטיסות העיקרי לאילת של חברת "ארקיע" במקום לוד, בנוסף הותקנה תאורה שאפשרה לראשונה גם טיסות לילה. בשנת 1969 נבנה בית נתיבות ונבנה מסוף נוסעים קטן.
שדרוג השדה עבור מטוסי סילון ותעופה בין-לאומית
בתוכנית האב של שהוכנה לאילת נועד השטח בו הוקם נמל התעופה לשם בניית כביש דו-מסלולי ככביש הכניסה הראשי לעיר, שבמקביל לו מסילת הברזל ובסופה תחנת רכבת. הקמת נמל התעופה במקום הייתה אמורה להיות זמנית והוא תוכנן לעבור צפונה יותר, עם מסלול טיסה ארוך יותר. מיקומו של הנמל פגעה בפיתוח אזור המלונות של העיר וחצה אותה לשני חלקים. לכן הוחלט בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 להקים נמל תעופה בין-לאומי חדש באזור עברונה, כ-5 ק"מ צפון למרכז העיר. זאת במטרה גם להחליף את נמל התעופה אילת, עם שדה חדש בעל מסלול טיסה ארוך מספיק עובר מטוסי סילון בגודל בינוני, שיכלו לבצע טיסות ישירות לאירופה. סיבה נוספת הייתה חשש מתחרות עם נמל התעופה הבין-לאומי עקבה שהוחל אז בהקמתו. עם זאת, בדצמבר 1970 הודיע שר התחבורה שמעון פרס על הארכת מסלול הטיסה הקיים באילת מ-1,500 לכ-1,900 מטר, במקום בניית שדה חדש. בינואר 1972 הוחל בעבודות להארכת המסלול, הוא הושלם ב-1975 והוחל בטיסות ישירות מאירופה, שנחתה בנמל טיסת השכר הראשונה של חברת קימבר סטרלינג מדנמרק.

למרות הארכת מסלול הטיסה באילת, היו קשיים בהפעלת טיסות של מטוסי סילון, בגלל מחסור במסלול הסעה ומקומות חניה למטוסים, ורעש רב שנגרם במרכז העיר. מגבלות התפעול בנמל התעופה הגבילו נחיתת מטוסים גדולים מסוג בואינג 707, דאגלס DC-8, מקדונל דאגלס DC-10 ודומיהם; עקב כך, ב-1976 הוחלט שוב על הקמת שדה בעין עברונה, אולם עקב קשיי תקציב הפרויקט לא קודם. במקום זאת החל משנת 1978 שימש בסיס עציון מדרום לאילת כשדה תעופה אזרחי, שאליו הוטסו תיירים ונופשים לאילת. בגלל היות המקום בסיס צבאי, נערכו לנוסעים בדיקות קפדניות במיוחד. מנגד, בהיעדר מסוף נוסעים, נערכו הבדיקות תחת כיפת השמים, ללא מזנון ושירותים אחרים. שר התחבורה מאיר עמית ושר הביטחון, עזר ויצמן החליטו להשקיע 40 מיליון לירות בהקמת מסוף אזרחי בשדה. העבודות החלו, אך הוקפאו ובהמשך נעשו הסדרים זמניים לדרישת חברות השכר הסקנדינביות שבקשו שיפור התנאים כתנאי להמשך טיסה לבסיס עציון. ב־22 באוקטובר 1979 נחנך המסוף האזרחי לאחר השקעה של 6 מיליון לירות בבניית מבנה בשטח של 1,200 מ"ר. במסגרת שיחות קמפ דייוויד ויתרה ישראל על שדה עציון, ובעקבות זאת העבודות על פיתוח מסוף אזרחי בשדה הוקפאו. גם לאחר הוויתור על השדה קיותה ישראל להגיע להסכמה עם מצרים על המשך הפעלת השדה לשירות אזרחים הטסים לאילת, אולם המצרים סירבו לכך. במקום זאת הוצע להאריך את המסלול הקיים בעוד 600 מטרים.

בשנת 1986 שודרג המסלול כך שיתאים לנחיתת מטוסי בואינג 707 ו־767, וחברת "אל על" החלה לקיים טיסות סדירות ישירות מאירופה לאילת. במקביל באותה עת חודשה התוכנית להקמת שדה חדש בעין עברונה. התוכנית אושרה לביצוע ביוני 1989. אולם מכרז לבניית השדה על ידי המגזר הפרטי נכשל עקב חוסר התענינות. בנובמבר 1993 החליט שר התחבורה ישראל קיסר שרשות שדות התעופה תקים את הנמל, אך התוכנית בוטלה סופית לבסוף ב-2001.
סגירת השדה
בהסכם השלום עם ירדן שנחתם ב-1994, אמורה הייתה הפעילות הבין-לאומית האווירית של אילת לעבור אל הנמל בעקבה בהפעלה משותפת תחת השם "נמל התעופה הבינלאומי עקבה-אילת השלום", בדומה לנמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג המנוהל במשותף על ידי צרפת ושווייץ, אך נמצא כולו בתחום צרפת. בדצמבר 1996 הוצגה ההצעה הישראלית להפעלה משותפת של הנמל, לפיה יוקם טרמינל בצד הישראלי עם גישה למסלול ההמראה. בספטמבר 1997, אישרה ממשלת ישראל הפעלה ניסיונית של הנמל המשותף, לאחר שכל הסדרי הביטחון שסוכמו עם הירדנים היו לשביעות רצונה של הממשלה. ב-12 בנובמבר 1997 בוצעו שתי טיסות ניסוי מסנקט פטרבורג ומפרנקפורט, שיעדן המקורי היה אילת, לקראת הפעלתו השוטפת. במקביל ועדת הכלכלה אישרה לקריאה שנייה ושלישית את הצעת החוק, המאפשרת הפעלת שדה התעופה המשותף. לפי ההסכם שגובש עם ירדן, הטיסות הבין-לאומיות של אל-על וארקיע המיועדות לאילת וממנה ינחתו בעקבה ואילו טיסות הפנים ימשיכו וינחתו באילת. באפריל 1998 הוסכם כי יוקם טרמינל ישראלי, בעלות של 10 מיליון דולר, במקביל למסלול הטיסה של נמל התעופה בעקבה ויסלל כביש באורך של 4 ק"מ בצד הירדני, שיחבר בין עקבה למסוף הישראלי. התכנון היה שהנמל המשותף יפעל לקראת עונת התיירות של קיץ 2001, אך פריצת האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 והידרדרות יחסי ירדן–ישראל הפרויקט הוקפא.

באוקטובר 2002 התקבלה החלטה על הקמת נמל התעופה רמון, אך הפרויקט לא קודם, וב-2006 שוב החלו דיונים על שיתוף פעולה עם ירדן. ביולי 2011 ממשלת ישראל אישרה את הקמתו של נמל התעופה הבין-לאומי רמון וסתימת הגולל על הפרויקט המשותף לאילת ולעקבה.

בשנת 2006 שופצו בית הנתיבות ומסלול הטיסה בנמל בעלות כוללת של 3 מיליון ש"ח.

ב-18 במרץ 2019 המריאה הטיסה האחרונה מנמל התעופה אילת.

לקראת סגירתו של שדה דב ב-1 ביולי 2019, נבחנה פתיחתו המחודשת של נמל התעופה אילת לצד נמל התעופה רמון. זאת לאור כישלונו של נמל התעופה רמון למשוך נוסעים בטיסות פנים, אך הדבר לא יצא לפועל.

סטטיסטיקה
להלן נתוני התעבורה בנמל בין השנים 2010–2015:
 שנה  2010  2011  2012  2013  2014  2015 נוסעים (פנים)  1,056,752  1,293,254  1,394,900  1,448,423  1,463,682  1,424,098 נוסעים (בינ"ל)  124,316  137,353  118,372  121,395  94,585  61,230 תנועות מטוסים (פנים)  18,298  18,455  18,248  17,663  18,966  19,392תנועות מטוסים (בינ"ל)  1,370  1,466  1,006  1,074  821  691סה"כ נוסעים1,181,0681,430,6071,513,2721,569,8181,558,2671,485,328סה"כ מטוסים19,66819,92119,25418,73719,78720,083

בשנת 2015 עברו 61,230 נוסעים ב-691 טיסות בין-לאומיות (לשם השוואה בשיא פעילות התעופה הבין-לאומית בשדה ב-2011, עברו בשדה 139,353 נוסעים ב-1,466 טיסות בין-לאומיות), ו-1,424,098 נוסעים ב-19,392 טיסות פנים ארציות (הכוללים גם תיירים שבאו בטיסת פנים מנתב"ג לאילת ולא בטיסה ישירה מחו"ל). בשיא פעילותו בתחילת המאה ה-21 חלפו בו מעל מיליון וחצי נוסעים בשנה (רובם בטיסות פנים).

בשנת 2018, שנת הפעילות המלאה האחרונה עברו בשדה התעופה באילת 1,410,664 נוסעים, ב-19,132 תנועות מטוסים.
מסלול הטיסה
החל משנת 1975 מסלול הטיסה בשדה היה באורך של 1,900 מטר, אך ברחוב של 30 מטר, בעוד שעל פי התקן הבין-לאומי למטוסי סילון רחבי גוף אמור המסלול להיות ברוחב של 45 מטר, לפיכך מטוסי סילון מדגם בואינג 707 בעלי ארבע מנועים לא יכלו לנחות בו והוא היה קצר מדי למטוסי בואינג 747, עם זאת מטוסי סילון מדגמים אחרים של בואינג, 757 ,737 ו-767, שלהם שני מנועים בלבד, שאינם בולטים משולי המסלול, היו יכולים לנחות בו. בנוסף לא היה בשדה מסלולי הסעה, דבר שפגע בקיבולת ובבטיחות הטיסה.

בשנת 2002 דו"ח של ועדה לבדיקת התעבורה האווירית לאילת הצביע על שני ליקויי בטיחות שסיכנו את המשך פעילותם של מטוסי סילון בשדה; סמיכותו של כביש 90 למסלול בניגוד לתקני הבטיחות של הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית וקיומו צינור ניקוז שיוצר מדרגת גובה בסמוך למסלול. לפיכך הוחלט להגביל את פעילותם של מטוסי סילון בשדה, אך זמן קצר אחר כך תוקנו הליקויים והמגבלה בוטלה.

פיתוח שטח הנמל

תוכנית לפיתוח ובניית בתי מלון, דירות נופש, אזורי מסחר וקזינו בשטח הנמל שיופנה, הוצגה לראשונה על ידי ראש העירייה רפי הוכמן בשנת 1988.

בפברואר 2006 מינהל מקרקעי ישראל ועיריית אילת אישרו תוכנית מתאר מקומית חדשה, שהכין האדריכל אורי שטרית, לשטח נמל התעופה אילת לקראת פינויו. התוכנית קבעה מסגרת להקמת מתחם מלונאות ונופש המשולבים במסחר ומגורים; שינוי ייעודן הסטטוטורי של קרקעות לשימושי מגורים ותיירות לטובת הפיתוח העתידי של אילת וכן הידוק הקשר בין חלקי העיר, דרך שטח הנמל.

ביולי 2015 אישרה, הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה דרום, להפקדה את תוכנית פיתוח מתחם נמל התעופה הישן, על שטח בגודל 772 דונמים, שכולל בחלקו הצפוני הקמה של שכונת מגורים חדשה, עם כאלף יחידות דיור לצד מוסדות משלימים כגון גנים, בתי ספר, בתי כנסת, גינות ציבוריות וכדומה. בדרום המתחם תוכנן אזור תיירות חדש, עם רצועת מלונות חדשה שתכלול מעל אלפיים חדרי מלון לצד טיילת חדשה (על תוואי מסלול ההמראה), שטחי מסחר ובילוי ואטרקציות תיירותיות שונות. אזור התיירות החדש יצר רצף בין אזור המלונות על החוף לאזור שכונות המגורים במרכז העיר, שהופרדו בעבר על ידי מסלול ההמראה ושטחי השדה.

בעקבות פתיחת נמל התעופה רמון החל השלב הראשון בפיתוח השטח, שכלל את חיבור אזור המלונות ממזרח לשדה אל שכונות המגורים ממערב לו במספר כבישי רוחב, חלקו הדרומי של השדה המגיע עד סמוך לרצועת החוף פותח, בעלות של כ-50 מיליון שקלים, כפארק עירוני ירוק לבילוי וספורט ואירועים בפארק, מבנה הטרמינל הישן עצמו ישופץ ויוסב למרכז תרבות רב תכליתי שיכלול אודיטוריום לכנסים והופעות והצגות, ולצדו מתחם מרוצף גדול למסיבות ענק רבות משתתפים. בשלב השני יתאפשר בהדרגה פיתוח חלקו הצפוני של המתחם כאזור מגורים ובחלקו הדרומי תוספת חדרי מלון ואטרקציות תיירות נוספות. בספטמבר 2020 נפתח הכביש המחבר בין שני חלקי העיר ממערב למזרח דרך שדה התעופה הישן. באוקטובר 2020 נהרסה חומת נמל התעופה הסמוכה לבית הטרמינל, לטובת סלילת כביש בין אזור התיירות לבין מרכז העיר אילת. בדצמבר 2023 נפתח הפארק העירוני. מצפון מזרח לשדה החלו גם בהכשרת שטח להקמת קריית ספורט חדשה לעיר.

גלריה

קישורים חיצוניים



 נמל התעופה מהאוויר
 נפרדים משדה התעופה באילת, בערוץ ynet באתר יוטיוב, 25 בינואר 2019
 * גמלים על המסלול - השנים הראשונות של שדה התעופה באילת, באתר ערב ערב באילת, 6 בספטמבר 2021

הערות שוליים

קטגוריה:אילת: תחבורה
קטגוריה:אילת: מבנים
קטגוריה:ישראל: שדות תעופה שנסגרו