הדחקה

לפי הגישה הפסיכואנליטית, הדחקה היא מנגנון הגנה נפשי אשר מונע באופן פעיל מזיכרונות, רגשות, דחפים או מחשבות בלתי נעימים או מכאיבים, להגיע למודע. בפסיכואנליזה, המושג הדחקה הוא מושג מרכזי המשמש כהסבר להפרעות פסיכיאטריות. בפסיכולוגיה המדעית, לעומת זאת, המנגנון מוטל בספק. 

בציבור הרחב נעשה לעיתים קרובות שימוש שגוי במושג הדחקה במקום במושג הסטת קשב או הסחת דעת. למשל, באמירה: "הדחקתי את זה". בעוד שהדחקה היא תהליך לא מודע, הסטת קשב והסחת דעת יכולות להיעשות באופן מודע. הבדל נוסף בין המושגים הוא שהדחקה היא מושג תאורטי הקשור באופן הדוק לתיאוריה הפסיכואנליטית, בעוד השניים האחרים תיאוריים.

הדחקה לפי פרויד
זיגמונד פרויד הגדיר את ההדחקה כמנגנון חזק ויעיל מאוד, המאפשר לשלוט בדחפים חזקים שמנגנוני הגנה אחרים אינם מצליחים לשלוט בהם, לשיטתו הדחקה נעשית באופן חד-פעמי, אך בהמשך ישנה השקעה מתמדת של אנרגיה נפשית הנדרשת לשמירת התכנים במצבם המודחק, כיוון שהם ממשיכים לפעול בלא-מודע. רמז לקיומם של חוויות, רגשות, ומחשבות מודחקות אלו ניתן לגלות באמצעות חלומות, פליטות פה ופליטת קולמוס.
הדחקה היא מנגנון יעיל אך מסוכן, שכן הניתוק מן האני של חלקים שלמים מחיי הנפש, הרגש והיצר עלול לפגוע קשה בשלומה של האישיות ולהוות בסיס ליצירת מחלות נפש והגבלה בתפיסת המציאות.

השקעה של אנרגיה רבה בשמירת ההדחקה מגבילה את כמות האנרגיה הזמינה להתנהגויות יצירתיות ובונות. לדוגמה, אופיינית הדחקה של מאורעות, בני אדם ומקומות בעלי אסוציאציה רגשית שלילית.
כישלון עסקי, אישי או כנגד הציפיות יכול להיות מודחק בגלל איומו על ה"אני" ועל הדימוי העצמי של האדם את עצמו כמוצלח, הוגן, ישר וכדומה.

לפי הגישה הפסיכואנליטית, ההדחקה פועלת לצדו של מנגנון הגנה פסיכולוגי נוסף, הנקרא "הכחשה".

למרות הפופולריות של רעיון ההדחקה בקרב פסיכואנליטיקאיים ובקרב הציבור הרחב, קיים ויכוח מחקרי בנוגע להדחקה ולזיכרונות מודחקים, כאשר רוב החוקרים טוענים שאין להם תמיכה מחקרית.

לפי הגישה הפסיכואנליטית, הקשר בין תת-ההכרה לבין הפתולוגיה היא שהחרדה גורמת להדחקה. אי לכך הסרת ההדחקה תציף את החרדה. 
סיבות להדחקה
הדחקה, ובשמה הספרותי שכחה, לצד הסתרה מופיעה ממגוון סיבות. 

הראשונה היא איום מסיבי על קורבן שהוא יפגע אם ישתף את האירוע אותו הדחיק, על ידי הגורם המאיים, משפחתו, אנשי הקהילה, המשטרה ואפילו בידי אלוהים בעצמו. החוויה כה קשה מנשוא שהמטופל חושק לקחת פסק זמן מלחשוב לעבד את האירועים אותם עבר או עדיין עובר כי מציפה את המערכת ומונעת תפקוד יום יומי.

הסיבה השנייה בקרב נפגעים להדחקה נפוצה לרב בקרב ילדים אשר לא חוו או ראו עולם אחר בו ישנם התנהגויות והתנהלויות אחרות. לעיתים גם נתפס כבגידה במשפחה או בקהילה ויש קשר השתקה.

לפי גישה זו, ההדחקה גורמת לחרדה ולכן הסרת ההדחקה, על ידי דחיפה והסרת העכבות יובילו להפחת החרדה.

שכחה ועיוורון
שכחה נקשרת אל חרדה, מפני שלרב נקשרת אל איום מאסיבי ממנו או מתכניו הוא רוצה להימנע מלעסוק או לראות. במילים אחרות, התת-הכרה אוגר בתוכו אירועים טראומים, אשר נבלמים על ידי מנגנון הכחשה מלעלות אל ההכרה, כי הם טראומטים עבור הקורבן, ובאופן דומה, מנגנון ההדחקה מסנן טריגרים חיצונים העלולים להזכיר את אותם אירועים, כך שהאדם אינו מבחין באלמנטים המונחים ממש מול פניו, ורק בהסבת תשומת לבו או בהתבוננות שנייה הוא מבין כי לא הבחין באות אלמנטים. קורבנות רבים זקוקים לשכחה כחלק ממנגנון הגנה כדי להיות מעורר על ידי אותם טריגרים, ולהמשיך לקיים אורך חיים תקין. הקורבן בהתבוננות שנייה רואה את אותם אלמנטים מאחר שעבר כנראה די זמן לגוף להחלים ולהרגיש שהוא יכול להתמודד עם אותם חפצים או אירועים שאותם הוא רואה.

הסבר זה יכול להסביר מדוע אמהות אינן מוכנות להכיר בכך שנעשתה פגיעה או שמת לב לכך שמתרחשת פגיעה.

הדחקה לפי הגישה ההומניסטית

הדחקה היא עכבה בהתפתחות האורגניזמי של האדם בתחומי החיים כגון עבודה, קשר בין אישי, ספונטניות, יצירתיות ועוד. זו הדבקות ונוקשות במוכר שבא לידי ביטוי בחזרה הכפתית (לאור חרדה) המגבילה את פעילות החיים תוך דלול התודעה של העצמי (כך נוצרת הפתולוגיה של האני השקרי). היא נוצרת בשל הימנעות מקונפליקט עם העולם החיצוני ובמקום מייצרת קונפליקט פנימי בין ספונטיות (האני האמיתי) לבין עכבה. יש ירחיקו ויטענו כי העכבה עומדת בניגוד לטבעו של האדם כי לספק את יצר הסקרנות והכמיהה אחר חידוש היא בסיס טבעו של האדם שמגביל את עצמו לרצון של הסביבה. הנוקשות מביאה להרס העצמי: עוינות עצמית, סערה רגשית והסתכלות על דרך אחת ויחידה ליציאה. 

דוגמה במיטבה היא באה לידי ביטוי כשילד מוצף בבהלת הסירוס מפני הוריו השליטים אליהם הוא נכנע בשל כוחם האדיר והמאיים כנגד כמהיתו לחופש ולביטוי עצמי, ונולדת בו, בשל כישלונו לממש את יכולתו, האשמה עצמית על הכישלון, בזבוז העצמי והחטאה. הכמיהה החזקה שנחסמת הופכת לרצון עז למלא את החסך הזה. במובן זה התת-הכרה היא דרך חיים מתוך עיוורון לעצמי האמיתי וחזרה עקרה על הישן.

העכבה מונעת מחרדה לצוף באורגניזם על ידי תחושת אשליה של שליטה עצמאית כשהאדם מפנים את איסורי התרבות ומגביל את רצונותיו האישים כלומר העכבה מתפתחת באדם כחלק מהתהליך חינוכי ומצפוני. המצפון השולט באדם על ידי תוך האשמה, כשהוא מפנים את איסורי התרבות, ומייצר בתוכו עכבה, מונע מהאם לחוות חרדה כי אינו עונה לדרישות החברה. במילים אחרות, האדם מתאים עצמו לדרישות החברה כנגד הפוטנציאל האישי שלו והכחשת של עולמו הפנימי בכדי להסתדר בעולם החיצוני. זהו חלק מהתהליך החינוך ובנית המצפון כי במקום שהילד יתן לאביו לענישו, הוא בוחר להעניש עצמו, על ידי הגבלת הכוונתו הפנימית לטובת החיצוני. חוסר היכולת לממש את עצמך הופך לרצון עז לממש את עצמך על ידי שליטה בסביבה. 

נוקשות
שפירו מונה מאפינים של נוקשות העומדים ביסוד כל עכבה ויתור על חופש והכוונה עצמית: 
 טיפוס כפיתי - האדם חווה התנהגות כבאה על ידי כח חיצוני הכופה עליו לבצע פעולה חסרת הגיון עליה אינו לוקח אחריות או מוכן לוותר.
 חיים מתוך תחושת מחויבות או מילוי מחויבות - חיים ללא עמדה חופשית עם מחויבות תמידית. כל התנהגות מכוונת על ידי עקרון של חובה ופנאי נתפס כבזבוז זמן. ייתכן כי אדם זה על פני חוץ יראה ספוטני כי ירשום ביומנו לצאת לים אך הדבר לא יבוא מתוכו באופן ספונטני. 
 עודף תכנון להגשמת מטרות תוך שליטה על היצר ואי כניעה לדחף כדי לא להרגיש חלש ומושפע על ידי אחרים. זוהי תוצאה של הפנמת הסמכות ההורית. 
 התנהגות מלאכותית - הכעס לא אמיתי, החופש לא אמיתי והתפרצות של האדם מאורגנת וסדורה.

 קישורים חיצוניים 

הדחקה בלקסיקון הפסיכולוגי "בטיפולנט"


הערות שוליים

קטגוריה:מנגנוני הגנה