פיג'ואה

פיג'ואה (וכן פיג'ויה; שם מדעי: Feijoa sellowiana) שיח ממשפחת ההדסיים, שנפוץ בארץ ישראל ומשמש הן כצמח נוי והן כשיח לפירות מאכל. מקורו כנראה מברזיל.

 מאפיינים 
הפיג'ואה זהו שיח בינוני בגובהו, צפוף, תדיר-ירק ובעל צמיחה איטית. שמו העממי האנגלי הוא "גויאבת-האננס".

הפיג'ואה הגיעה לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, כנראה בסוף שנות העשרים למאה הקודמת, כאשר הופצה ברחבי האימפריה הבריטית כצמח נוי מובהק. הפיג'ואה מצטיינת בצבעה הירוק-כסוף, ובפרחים אדומים-לבנים יפים. השיח ניטע בשכונות פועלים ובמשקי בית באזור החוף ובשפלה, והיה נפוץ מאוד. הוא גם שימש כגדר חיה לחצרות. מגבלתו העיקרית הייתה פירותיו הקטנים, וחוסר אחידות של הפרי.

בשנות ה-70 למאה הקודמת נערך בישראל מפעל בירור גדול על ידי אפרים סלור, שמטרתו הייתה לברור זן של פיג'ואה בעל תכונות של פרי מסחריות. הזן שנברר וטופח נקרא על שמו של המטפח, "סלור", והוא אף ניטע בכמויות מסחריות. אולם, גידול הפיג'ואה המסחרי בארץ נכשל, בשל מחלות ומזיקים שלא נצפו מראש. כיום שוב הוא גדל בגינות פרטיות ובחצרות, אבל הזן סלור מהווה מקור לפיג'ואה גדולה.

הפיג'ואה עמידה לתנאי יובש יחסיים וגם לקרה, ויכולה לשרוד גם בטמפרטורה של מינוס 10 מעלות. צריכת המים שלה מאוד נמוכה, והיא הסתגלה בארץ לרוב סוגי הקרקעות. היא פורחת בחודשי אפריל ומאי, ומניבה את פריה בחודשי הסתיו - אוקטובר, נובמבר ודצמבר. תכולת ויטמין C של הפרי היא גדולה יחסית, חיי המדף שלו קצרים, והפרי נאכל בעזרת חציית הפרי בסכין ואכילתו בכפית בדומה לאכילת פרי הפסיפלורה או כדרך הילדים, בשיניים.

מיתוס נפוץ טוען שהפיג'ואה מכילה כמות גדולה של יוד, ככל הנראה מהרומן "המעגל הראשון" משנת 1968, של הסופר אלכסנדר סולז'ניצין, שמתאר בספרו סצנה בה כשהרודן הסובייטי סטלין חלה את מחלתו האחרונה, הבהילו אליו יום יום, במטוס מיוחד, פירות פיג'ואה מדרום ברית המועצות. אך במחקרים מאוחרים יותר לא מצאו עדות לכך שהצמח סופג יוד מהקרקע בכמות גדולה יותר מצמחים אחרים.

 גלריה 

ראו גם

 ימבולנה

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:הדסיים
קטגוריה:פירות טרופיים