לאופולד השני, מלך הבלגים

לאופולד השני, מלך הבלגים (Léopold II) (לואי פיליפ מארי ויקטור – Louis Philippe Marie Victor) (9 באפריל 1835 – 17 בדצמבר 1909) היה מלך הבלגים, נסיך בלגיה, דוכס סקסוניה, נסיך דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, דוכס בראבנט, קיסר קונגו הבלגית בין 1884 ל-1908, החליף את אביו לאופולד הראשון על כס המלכות הבלגי ב-1865. אמו הייתה לואיז, נסיכת אורליאן. בהיותו חסר בנים, החליף אותו אחיינו אלברט הראשון לאחר מותו.

מלך זה נודע בשל היותו הבעלים הפרטיים של קולוניה שלמה – "מדינת קונגו החופשית", שם שלט מ-1884 עד 1908. הקונגולזים הוכרחו לאסוף את חומר הגומי שהיה מוצר מבוקש מאוד בזמנו ברחבי העולם. בזכות קולוניה זו, התעשר לאופולד השני במהירות. רבים מהמבנים ההיסטוריים בבריסל נבנו על ידיו באמצעות כספים אלו והוא כונה בשל כך "המלך הבונה". אולם, בעקבות לחץ דיפלומטי מאוד גדול של הבריטים אשר קבלו על היחס האלים וחסר האנושיות של בעלי הקולוניה כלפי המקומיים, נאלץ לאופולד לוותר על מעמדו כ"בעלים" הבלעדיים של קונגו, וזו עברה לשליטת האומה הבלגית כולה ושמה שונה ל"קונגו הבלגית".

 ביוגרפיה 
 נעוריו ותחילת דרכו 
לאופולד נולד בבריסל ב-9 באפריל 1835, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים וללואיז, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ושל מריה אמליה מנאפולי וסיציליה. לאופולד התגייס לצבא בלגיה בגיל צעיר. בשנת 1850 מתה אימו שהושפעה עמוקות מפטירת אביה זמן קצר קודם לכן.

נישואיו
לאופולד התחתן בבריסל ב-22 באוגוסט 1853 עם מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ושל מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שממנה נולדו לו ארבעה צאצאים.

ממוזער|שמאל|170px|תמונה אחרונה

שמאל|ממוזער|200px|הלווייתו של לאופולד

בנוסף, היו ללאופולד השני שני בנים מבלאנש דלקרואה, הברונית של ווגאן (Vaughan) בלא נישואים. לאופולד התחתן עם דלקרואה כחמישה ימים לפני מותו, שני הבנים אומצו על ידי בעלה השני אנטואן דוריה (Antoine Durrieux) ב-1910.

 מלך הבלגים 
בשנת 1865 מת אביו לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.

הוא כונה "המלך הבונה" כיוון שהפך על פיהן ערים כמו בריסל ואוסטנד ויצר בנייה חשובה בארדנים. בבריסל, הוא אחראי לבניית שדרות רבות, פארקים ציבוריים ושינויים גדולים בארמון המלכותי של בריסל. לאחוזתו שבארדנים היו 6,700 דונם של יערות ושטחים חקלאיים, מגרש גולף וארבע טירות. באוסטנד, הוא בנה היפודרום וכן את פארק מארי-הנרייט על שם אשתו. הוא גם הרחיב את האחוזה המלכותית שבלאקן.

לכבוד יום הולדתו השישים וחמישה ב-1900, הכריז לאופולד השני על רצונו להעביר את כל רכושו הפרטי למדינה (בעקבות ביקורת בין-לאומית על צבירת ההון האישי מניצול קונגו ואוכלוסייתה) בתנאי שזה יישמר ולא ייהרס, בתנאי שיתוחזקו הפארקים ובתנאי שיינתנו אמצעים מסוימים לידי המשפחה המלכותית. ב-1903 הסכימה הממשלה הבלגית לתרומתו ובתנאי שהמשפחה המלכותית היא אשר תממן את התחזוקה ללא השתתפות המדינה. התרומה המלכותית צריכה הייתה להיות תחת פיקוח של שר האוצר הלאומי.

במהלך מלכותו לאופולד תמך בהחזקת צבא חזק על מנת לשמור על הנייטרליות של בלגיה.

 אינטרסים באפריקה 
לאופולד השני היה להוט לרכוש לבלגיה מושבה באפריקה, אולם הממשלה האזרחית הבלגית גילתה עניין מועט בחלומותיו של המלך לבניית אימפריה. לאופולד, שאפתן ועקשן, החליט להמשיך בעניין בעצמו.

ב-1876 ייסד לאופולד השני את "אגודה האפריקאית הבינלאומית" (בצרפתית: Association internationale africaine, או AIA), בשיתוף פעולה של חוקרים אפריקאים מובילים ובתמיכתן של מספר ממשלות אירופאיות לקידום חקר וקולוניזציה של אפריקה, זאת במטרה לתמוך בתוכניתו הפרטית לפיתוח מרכז אפריקה. לאופולד, ששלט באיגוד האפריקני הבינלאומי, הזמין את הנרי מורטון סטנלי להצטרף אליו במחקר וב"ציוויליזציה" של היבשת. בשנת 1878 הוקמה גם אגודת קונגו הבינלאומית, עם מטרות כלכליות יותר אך עדיין קשורה קשר הדוק לאגודה הקודמת. לאופולד קנה בסתר את המשקיעים הזרים באגודת קונגו, אשר הופנתה למטרות אימפריאליסטיות, כאשר "האגודה האפריקאית" שימשה בעיקר כחזית פילנתרופית.

ב-15 באפריל 1877, שלח לאופולד את משלחתו הראשונה למרכז אפריקה, אז עדיין תחת דגל האיגוד האפריקני הבינלאומי. חברי המשלחת, ארבעה בלגים, שיצאו מזנזיבר, הציבו לעצמם את המטרה להקים עמדה מדעית בקרימאה, בטנזניה של ימינו, אך עוד לפני שהקבוצה נכנסה למרכז אפריקה, שניים מהם כבר מתו, אחד ממכת שמש, השני מחום חמור, ובעקבות זה התפטרו שאר חברי המשלחת. עקב קשיים אלה, לאופולד הבין עד כמה חשוב למצוא אנשים מנוסים שיובילו את משלחותיו ופנה להנרי מורטון סטנלי. סטנלי קיווה תחילה להמשיך את עבודתו החלוצית באפריקה תחת דגל בריטניה, אך נדחה לאחר השמועות הרבות על מעשה ביזה והרג שביצע במרכז יבשת אפריקה. ליאופולד קיבל את פניו של סטנלי המאוכזב בארמונו ביוני 1878, וחתם עמו על חוזה לחמש שנים בנובמבר, כדי לסייע לאינטרסים שלו לתבוע בעלות על קונגו. ב-1879 יצא סטנלי למשימתו הראשונה בקונגו כשליח של המלך לאופולד עם משימה סודית להקים מדינה בקונגו, ופיתח שם את המסחר ואת התחבורה, כולל בניית כביש מהנהר שזורם בעומק השטח ועד ל-Stanley Pool (כיום Pool Malebo), שם ניתן לשוט בנהר בצורה טובה.

היריבות האירופית במרכז אפריקה הובילה למתיחות דיפלומטית, במיוחד בכל הנוגע לאגן הקונגו. ביוזמת פורטוגל, כינס אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הגרמני, בנובמבר 1884 את ועידת ברלין בהשתתפות נציגים מ-14 ארצות אירופיות ומארצות הברית, כדי למצוא פתרון בדרכי שלום למצב בקונגו. ב-26 בפברואר 1885 הוכרז על קוד בינלאומי, לאחר שהועידה להסכמה על מערכת כללים להבטחת חלוקה נטולת סכסוכים של האזור. הכללים הכירו, בין היתר, באגן הקונגו כאזור סחר חופשי, לאחר שליאופולד השני הצליח לשכנע את גרמניה וצרפת שמסחר משותף באפריקה הוא אינטרס של כל שלוש המעצמות. לאופולד השני יצא כמנצח מוועידת ברלין והארגון "הפילנתרופי" שלו, שבו היה בעל מניות יחיד, קיבל חלק גדול מהשטח, כ-2 מיליון ק"מ רבוע שהפכו למעשה לרכושו של ליאופולד השני, תחת "מדינת קונגו החופשית". 

ב-1891, שלח לאופולד את איש המסעות הקנדי ויליאם גראנט סטיירז להשתלט מחדש על קטנגה שאותה ניסה לתפוס גם ססיל רודס. הכיבוש היה בעיקר באזור הנילוס הפנימי. לאופולד ניסה ליצור מערכת של קווי רכבת לאורך נהר הקונגו ושלוחותיו וכן ניסה ליצור אפשרויות מימון מקומיות כדי שהאזור יוכל לתחזק את עצמו.

כלפי מדינות אירופה וביניהן בלגיה, המלך לאופולד נראה כפילנתרופ והציג עצמו כמי שעוזר ל"מקומיים" ורק בשנת 1908 התגלו השעבוד והאלימות הקשה. המטרה לא הייתה לעזור לאיש כי אם להעשיר את הונו האישי ובזכות זאת בלגיה שגשגה.

הירידה הדרסטית בהיקף האוכלוסייה בקונגו עקב הניצול בראשותו של המלך
התחרות בין הקולוניות השונות הייתה אז בשיאה. העושר הגדול הנמצא באזור זה גרם לניצול קשה של האוכלוסייה המקומית, כולל עבדות, תת-תזונה ופגיעות גופניות קשות, במיוחד בתעשיית הגומי. החברות שייצגו את המלך לאופולד היו קובעות מכסות שבועיות של גומי. העונש למי שלא עמד במכסה היה כריתת כף יד ימין. בתיאורים מהתקופה סופר על יום בו נכרתו יותר מאלף כפות ידיים. הנוהל שבו הכריחו את המקומיים לעסוק באיסוף הגומי, כלל את שביית הנשים, והכרחת הגברים והנערים לצאת ליערות ולעסוק באיסוף. עקב כך חיי הכפר נהרסו לחלוטין, הילודה כמעט נעצרה, לא היה מי שיעסוק בליקוט וגידול מזון, מגפות ומחלות התפרצו בין המקומיים.

בבלגיה התייחסו אל השבויים כאל חיות והציגו אותם לראווה במה שנראה כגני חיות, בין היתר היו שלטים בהם נכתב כי אסור להאכיל את האנשים בבוטנים.

הסתייגות עולמית מלאופולד 
כל האמור הביא לירידה באוכלוסיית קונגו, שנעה לפי הערכות שונות בין 8–10 מיליון נפש מתוך 20 מיליון בין השנים 1880–1920, בהן הבלגים שלטו באזור זה. עקב מצב זה החלה הסתייגות עולמית מלאופולד בראשות הבריטים לקראת תחילת המאה ה-20.  ג'ורג' וושינגטון ויליאמס, איש צבא, פוליטיקאי, עיתונאי, סופר והיסטוריון אפרו-אמריקאי, היה אחד מהראשונים שיידעו את העולם לנעשה על ידי המלך לאופולד. בשנת 1889 לאחר שראיין את המלך לאופולד והתרשם ממנו, הוא החל להתעניין בנסיעה למדינת קונגו החופשית, אולם בהגיעו לקונגו בשנת 1890 הוא נחרד ממה שגילה, שהמלך הפעיל מיליציה פרטית לאכיפת ייצור גומי על ידי הקונגו. ויליאמס מצא עדויות התומכות בשמועות שנפוצו על התעללות קשה בעבדים ובני משפחותיהם, שהביאו למצב של עבדות למשפחות רבות, מום פיזי של עובדים שלא יכלו לעמוד ביעדי הייצור ולשיעור גבוה של מקרי מוות.

הסופר והעיתונאי הבריטי, אדמונד דנה מורל, חידש את המערכה נגד מדינת קונגו, שהתחילה עשור קודם לכן על ידי ויליאמס האמריקני, דרך סדרת מאמרים המפרטת את תגליותיו על חוסר האיזון בסחר במדינת קונגו. בשנת 1900 בהיותו עובד חברת הספנות "אלדר דמפסטר" בליברפול, נשלח לעיתים קרובות לבלגיה, שם הבחין כי אוניות שהגיעו עמוסות בגומי מקונגו הוחזרו לקונגו כשהן נושאות נשק ותחמושת עבור הצבא הבלגי המקומי, אבל לא העבירו לאפריקה סחורות אזרחיות. בעקבות הלחץ הציבורי החלה ממשלת בריטניה בחקירה רשמית.

כעבור מספר שנים החלה הקהילייה הבין-לאומית, כולל דמויות נודעות כמו הסופר מארק טוויין, להתנגד לשיטות האכזריות שהונהגו בקונגו. ב-1908 הלחץ הבין-לאומי היה כה כבד, עד שלאופולד נאלץ למסור את המושבה, שהייתה קודם לכן בבעלותו הבלעדית, לידי הממשלה הבלגית. כאשר קונגו עברה לשליטת הממשלה הבלגית היא קיבלה את השם "קונגו הבלגית". האוכלוסייה המקומית קיבלה יחס טוב בהרבה מזה שזכתה לו מידי המלך. הבלגים היו המעצמה האירופאית היחידה שבנתה אוניברסיטה במושבתה, והמתיישבים נבחרו בקפידה על ידי הממשלה הבלגית על מנת למנוע ניצול של התושבים המקומיים. עם זאת, במשך 12 שנים נוספות נמשכו מעשי הרצח והזוועה על ידי בעלי המטעים.

בתקופה שבין 1885 ל-1908 נהרגו בין 5 ל-15 מיליון מהתושבים על ידי הבלגים (המספר המקובל הוא כ-10 מיליון), וברבים שלא עמדו בתפוקות העבודה במטעי הגומי נעשו מומים, ככריתת יד ימין. אירועים אלו נחשבים כיום לרצח עם.

 ההסתייגות מלאופולד בבלגיה 
בעקבות התפשטות תנועת ה-Black Lives Matter, והסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי בארצות הברית, נשמעו גם בבלגיה קריאות להסרת פסלו של לאופולד השני. אנדרטאות של המלך הושחתו או הוסרו בהחלטה של עיריות מקומיות. באנטוורפן, החליטה העירייה להסיר את פסלו של המלך, לאחר שרבבות חתמו על עצומה להסרתו. בגנט כוסה פסל המלך בצבע אדום עם שלט שנכתב עליו "אני לא יכול לנשום". בעיירה לוון הודיעה מועצת העיר כי היא מסירה פסל בדמות המלך שניצב בחזית בית העירייה. לעומתם, הערים ברוז' ואוסטנד לא שינו שמות רחובות על שם המלך לאופולד השני, והביעו תמיכה בהשארת הפסלים בדמותו ולכבודו במרחב הציבורי. בבריסל הבירה, עיקר המחאות התמקדו בפסל הגדול של המלך הרוכב על סוסו. בעקבות המחאות הללו, החליטה עיריית בריסל לבחינת מהלך של דה-קולוניזציה בעיר שיקבל ביטוי בהסרת סממנים קולוניאליסטיים מהרחובות הכיכרות והפארקים. לשם כך הוקם צוות מומחים שכלל 16 אזרחים בלגים בעלי רקע משפטי, אקדמי ואדריכלי, ועוד ארבעה נציגים מהעירייה והוועדה המלכותית לאתרים ומונומנטים. מטרת הוועדה הייתה לבחון מה יעלה בגורלם של האנדרטאות הבעייתיות במרחב הציבורי. דוח הוועדה התפרסם בפברואר 2022, אך לא אושר בפרלמנט הבלגי. עם זאת, הממשלה אישרה בעקבות כך תוכנית פעולה בת 14 שלבים עם פעולות קונקרטיות, אך מחקריות ותעודיות בעיקרן, שמבוססות רק על חלק מהמלצות הדוח. הפוליטיקאים נרתעו מהסרת פסלו של לאופולד השני בבריסל.

משפחתו
לאופולד התחתן בבריסל ב-22 באוגוסט 1853 עם מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שממנה נולדו לו ארבעה צאצאים:
לואיז-מארי אמליה (18 בפברואר 1858 – 1 במרץ 1924), התחתנה עם פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
לאופולד פרדינאן אלי ויקטור אלבר מארי (12 ביוני 1859 – 22 בינואר 1869).
סטפני קלוטילד לואיז הרמיני מארי שארלוט (21 במאי 1864 – 23 באוגוסט 1945), התחתנה עם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ולאחריו התחתנה עם אלמר לונלאיי, ולאחריו התחתנה עם וסארוס נאמני.
קלמנטין אלברטין מארי לאופולדין (30 ביולי 1872 – 8 במרץ 1955), התחתנה עם ויקטור, נסיך נפוליאון.

בנוסף, היו ללאופולד השני שני בנים מבלאנש דלקרואה, הברונית של ווגאן (Vaughan) בלא נישואים:
לוסיאן פיליפ מארי אנטואן (1984 – 1906)
פיליפ הנרי מארי פרנסואה (1914 – 1907)
המלך לאופולד השני נפטר ב-17 בדצמבר 1909, ונקבר באזור המלכותי של כנסיית נוטרה-דאם (Notre-Dame) בלאקן שבבריסל. מכיוון שמת ללא בנים, עלה לשלטון במקומו אחיינו אלברט הראשון, מלך הבלגים.

אילן יוחסין

ממוזער|שמאל|300px|נערים כרותי יד ימין מקורבנות הניצול של החברות שייצגו את האינטרסים של מלך הבלגים

קישורים חיצוניים






 הערות שוליים 

קטגוריה:אבירי מסדר גיזת הזהב
לאופולד, 2
קטגוריה:מסדר הבירית: אבירים וגבירות זרים
קטגוריה:אבירי מסדר העיט השחור
קטגוריה:מעוטרי אות מסדר הבז הלבן
קטגוריה:מעוטרי עיטור אנדריי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור אלכסנדר נבסקי (האימפריה הרוסית)
קטגוריה:מעוטרי מסדר אוסמניה
קטגוריה:מסדר כוכב רומניה
קטגוריה:האימפריה הבלגית
קטגוריה:מחלוקות בבלגיה
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים
קטגוריה:ילידי 1835
קטגוריה:נפטרים ב-1909