עירית גדולה

עִירִית גְּדוֹלָה (שם מדעי: Asphodelus ramosus) היא גאופיט רב-שנתי נפוץ באגן הים התיכון, מין בסוג עירית המשתייך כיום למשפחת העיריתיים (Asphodelaceae), ובעבר נכלל במשפחת השושניים. אחד הצמחים הבולטים בנוף החורפי והאביבי, ובעונת הפריחה מתנשאים עמודי התפרחת הזקופים לגובה של כמטר ולעיתים אף יותר מעל הצומח הנמוך, מושכים את העין למרחוק ומקנים לצמח נוכחות חזותית ייחודית בשטחים עשבוניים ובין שיחים. בבסיסם מתפתחת שושנת עלים צפופה, ובראשם נישאים פרחים גדולים יחסית, בהירים ומעוטרים בפס חום-ארגמני בולט. זהו מין עמיד לרעייה ומותאם לנופים פתוחים, ולעיתים הימצאותו בצפיפות משמשת מדד לרעיית יתר; באזורים אחדים אף ניכרת התפשטותו בעקבות לחץ רעייה גובר. לצד זאת הוא מהווה מקור מזון חשוב למאביקים, במיוחד לאחר פגיעה בצומח, כגון בעקבות רעייה או שריפה.

 מורפולוגיה 
ממוזער
ממוזער
ממוזער
עירית גדולה היא גיאופיט רב-שנתי, גובהו 60 עד 150 ס"מ, בעל קנה-שורש קצר וציצת שורשי אגירה מעובים.

מערכת התת-קרקע של עירית גדולה כוללת קנה שורש קצר ואנכי, המוקף במעטפת של סיבים נוקשים - שרידי בסיסי עלים ישנים. מקנה השורש יוצאת ציצת שורשים בשרניים כישוריים, צהבהבים-חומים, באורך עד כ-15 ס"מ ובעובי 1 עד 1.5 ס"מ, המתפקדים הן באגירת חומרי תשמורת והן כשורשים מתכווצים: עם צמיחת הצמח הם מושכים את קדקוד הצמיחה לעומק קרקע מתאים, תהליך הניכר בקמטי רוחב על קליפת השורשים. מקצות השורשים המעובים מסתעפים שורשי יניקה דקים, האחראים לקליטת מים ומלחים מן הקרקע.

העלים רבים וצפופים ומרוכזים בבסיס הצמח וערוכים בשושנת והם זקופים אלכסונית. הטרפים שטוחים, סרגליים רחבים, מתחדדים בהדרגה, משולשים בחתך ודומים למרזב בעלי קרין חדה, אורכם מגיע ל-30 עד 50 ס"מ ורוחבם 10 עד 20 מ"מ לעיתים רחוקות 6 מ"מ. שפתם תמימה. בעיריוני צהוב - בהיעדר פריחה - עלי השושנת צרים וכמעט גליליים בחתכם.

עמוד התפרחת זקוף וחסר עלים המסתיים באשכול או במכבד, מבנהו גלילי, ומוצק לא חלול, מסתעף הרבה בחלקו העליון.

התפרחת מכבדית, ובה אשכולות רבים וצפופים; החפים משתיירים, דמויי ביצה-אזמל, קרומיים ומסתיימים בחוד נוקשה.

הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה רדיאלית ועטיף פשוט, קוטר הפרח כ-2.5 עד 3 ס"מ.

עוקצי הפרחים זקופים-מפושקים, קצרים מן הפרחים, בעלי מפרק מעט מתחת לאמצעם, ומתעקלים כלפי מעלה בפרי.

שישה עלי עטיף, זקופים עד פרושים, מפורדים או מאוחים קלות בבסיסם, שווים זה לזה ובכל אחד עורק מרכזי בולט כפס כהה יותר מן הרקע. פסים אלה מהווים כוכב במרכז בפרח, סימן לדבורים. בעירית גדולה עלי העטיף באורך 12 עד 16 מ"מ, מוארכים וקודקודם קהה.

שישה אבקנים מפורדים, שווים או כמעט שווים וקצרים מן העטיף; הזירים בעלי פטמיות בחלקם התחתון ומורחבים בבסיסם, קעורים ועוטפים את השחלה ומסתירים אותה. הם הולכים וּצרים בהדרגה כלפי מעלה ונעשים דמויי חוט או כישור; המאבקים שווים, מחוברים אל הזיר בגבם ופונים פנימה. ברווח הצר שבין בסיסי הזירים לשחלה נאגר הצוף המופרש על ידי הצופנים שבדופן השחלה. הצופנים הם צינורות קצרים הנפתחים באזור האיחוי שבין כל שני עלי שחלה; לפיכך קיימים שלושה פתחים, הממוקמים בשני שלישי גובה השחלה, ודרכם מופרש הצוף. פתחים אלה ניכרים כבר בשחלות צעירות. הצוף נגיש רק לאחר פיסוק בסיסי הזירים המורחבים בידי המאביק. צופנים אלה מכונים צופני חיץ, שכן הם מצויים לאורך המחיצות שנוצרו מאיחוי עלי השחלה. 

השחלה עילית, בת שלושה עלי שחלה ושלוש מגורות, ובכל מגורה ביצית אחת או שתיים; עמוד שחלה אחד דק כחוט; הצלקת כדורית עד בעלת שלוש אונות רדודות.

הפרי הלקט כדורי וקשה, הנפתח בפתיחה חוצת מגורה (loculicidal); בדרך כלל הסדק מתחיל בקודקוד ונמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה. בעירית גדולה ההלקט באורך 5 עד 10 מ"מ, דמוי ביצה הפוכה, בעל 6 פאות, קטום בקצהו, ובעל עורקים רוחביים בולטים.

הזרעים שלושה או שישה בהלקט, שחורים, בעלי שלושה מקצועות חדים ומחורצים לרוחב בגבם, ולעיתים רחוקות מכונפים, ובעלי אנדוספרם.

 תפוצה ובית גידול 
עירית גדולה היא מין ים-תיכוני רחב תפוצה. תחום תפוצתה הטבעי של העירית הגדולה משתרע מן האיים הקנריים, דרך מערב ומרכז אגן הים התיכון, ועד מזרחו - מטורקיה ועד עיראק; והיא מצויה גם במצרים ובחצי האי סיני.

למין עירית גדולה שני תת-מינים. תת-מין טיפוסי (Asphodelus ramosus subsp. ramosus) משתרע ברוב תחום התפוצה של המין לאורך אגן הים התיכון ועד המזרח התיכון ועיראק, ואינו מצוי בפורטוגל ובאיים הקנריים. באזורים אלה, וכן בספרד ובמרוקו, מצוי תת-המין distalis, שתואר למדע בשנת 1996.

המין צומח בעיקר בשדות בור, בבתות ובערבות שיחים, ובבתי גידול פתוחים שעברו הפרעה ואף במדרונות סלעיים. הוא אינו אופייני לסביבה עירונית מובהקת, ובדרך כלל אינו מצוי בגנים, בחצרות ובשטחים מטופחים.

בישראל מאכלסת עירית גדולה שטחים פתוחים בכל החבל הים-תיכוני ובאזור האירנו-טורני הסמוך לו, וחודרת אף לשולי המדבר; בחרמון היא מגיעה עד רום של כ-1,400 מ'. היא גדלה בחורשים פתוחים, ביערות ובבתות שנפגעו מפעילות האדם, במיוחד בעקבות כריתה ורעייה. המין מתרבה במיוחד בבתי גידול שבהם מתקיים לחץ רעייה חזק, שכן הוא אינו נאכל על ידי הצאן. כך, למשל, באזורי הספר שבין דרום שפלת יהודה לצפון הנגב - כגון באזור דביר–להב - יוצר המין לעיתים אוכלוסיות צפופות במיוחד. בהתאם לכך נעשה המין שכיח ולעיתים אף שולט באזורי הספר של יהודה ושומרון הנתונים לרעיית יתר, ובמהלך המאה ה-20 הלכו אזורים נרחבים בהר חברון ובחבל יתיר והתכסו במשטחי עירית.

 פנולוגיה 
קבוצה צפופה של עלים סרגליים מתפתחת מבסיס הצמח בראשית החורף, בתחילת נובמבר, ונובלת בסוף מאי. ציצת השורשים מספקת לעלים סוכרים שמקורם בחומרי התשמורת שנאגרו בעונה הקודמת, וכך מתאפשר לצמח ללבלב לפני רדת הגשם הראשון בסתיו או מיד לאחריו. לאחר מכן מתפתח עמוד תפרחת גבוה וחסר עלים, המסתעף בעיקר בחלקו העליון ונושא אשכולות פרחים.

הפריחה החורפית נמשכת מתחילת דצמבר ועד אמצע מאי, ועיקרה בינואר עד אפריל באזור הים-תיכוני; אוכלוסיות השפלה והנגב הצפוני מקדימות, ואילו אוכלוסיות ההרים מאחרות. חנטת הפרי מתחילה בראשית פברואר ומתארכת עד סוף אפריל, והפצת הזרעים מסתיימת באמצע יולי, אז מופצים הזרעים השחורים ברוח למרחק קצר מצמח האם.

כל עמוד תפרחת נושא כ-20 פרחים, ומשך הפריחה של עמוד תפרחת בודד עשוי להימשך כ-30 ימים. הפריחה מתחילה בבסיס ענפי התפרחת ומתקדמת בהדרגה כלפי קצותיהם. מדי יום נפתח פרח נוסף בכל אחד מסעיפי התפרחת.

הפרחים מתחילים להיפתח באותו זמן, בו-זמנית, בשעות הערב, כאשר הטמפרטורה עולה על כ-13°C. בתחילת הפתיחה כבר בולט עמוד השחלה הנושא את הצלקת מבין עלי העטיף, ובחצות הלילה הפרח כבר פתוח במלואו, אך המאבקים עדיין סגורים. הצלקת, המבשילה לפני האבקנים, מבצבצת מעל עלי העטיף עוד לפני פתיחה מלאה של הפרח.

עם הבוקר נפתחים תחילה שלושה מאבקים ולאחריהם שלושה נוספים; משך הזמן בין פתיחת שני הדורים תלוי בטמפרטורת הבוקר ולעיתים מתארך בימים קרים. השכם בבוקר מתפשקים האבקנים והפרח פתוח לרווחה למאביקים, ולעיתים נותרת באוכלוסייה אבקה חיונית גם בפרחים שנפתחו ביום הקודם.

הפרח מתקיים בדרך כלל כ-24 שעות, אך במזג אוויר קר חיי הפרח עשויים להתארך עד כ-48 שעות ופתיחתו נעשית פחות אחידה. לקראת הערב מתמוגגים האבקנים, ועלי העטיף של הפרח שנפתח בלילה הקודם מתכנסים ומכסים את השחלה.

 האבקה ורבייה 
רבייתה של עירית גדולה מבוססת בעיקר על האבקה בידי חרקים, ומלווה במנגנונים המפחיתים האבקה עצמית ומגבירים הפריה זרה.

הפרחים של עירית גדולה בעלי תאימות עצמית, כלומר גרגרי האבקה מסוגלים להפרות את ביציות אותו פרט. עם זאת, נמצא שיעור ייצור זרעים נמוך - עד כ-3% בלבד - כאשר החוקרים מנעו ביקורי מאביקים ואפשרו האבקה עצמית ספונטנית. בניסוי נוסף, כאשר החוקרים ביצעו האבקה עצמית מלאכותית, נוצרו פירות ב-43% עד 64% מן הפרחים שהואבקו. לעומת זאת, בהאבקה זרה עלה שיעור ההצלחה ל-59% עד 62%, ואילו אחוז הזרעים המלאים בכל פרי היה גבוה פי 2 עד 4 מאשר בהאבקה עצמית.

ממצאים אלה מצביעים על יתרון ברור להאבקה זרה בידי מאביקים להבטחת ייצור צאצאים חיוניים, ומרמזים על ירידה בחיוניות או בכשירות הצאצאים שמקורם בהאבקה עצמית - תופעה המוכרת כ-Inbreeding depression - הנגרמת כתוצאה מהפריה בין קרובים גנטית. ירידה זו מיוחסת לעלייה בהומוזיגוטיות בצאצאים מהאבקה עצמית, המביאה לביטוי אללים רצסיביים מזיקים (עומס גנטי), ולא למנגנון של אי-תאימות עצמית החוסם את ההפריה מלכתחילה. עם זאת, אין לשלול לחלוטין אפשרות של אי-תאימות עצמית מאוחרת (LSI), כלומר כשל בהתפתחות הזרעים לאחר נביטת גרגרי האבקה וצמיחת נחשון האבקה; המנגנון המדויק טרם נבחן בפירוט בעירית גדולה.

למשיכת מאביקים הפרח מציע אבקה שופעת וגלויה וצוף. הצוף מופרש לאורך היום מצופנים המצויים בבסיס השחלה ונאגר בלשכה הנוצרת מבסיסי הזירים המורחבים, המהודקים זה לזה. בסיסי הזירים יוצרים מחסום חלקי סביב השחלה ומפחיתים את התאדות הצוף; הגישה אליו מתאפשרת דרך המרווחים שבין הזירים, כך שמאביק המבקש להגיע לצוף בא במגע עם איברי הרבייה. את עירית גדולה מבקרים מגוון רב של חרקים הניזונים מן האבקה, אך סיכוייהם לגעת בצלקת נמוכים. כ-40 מיני דבורים מבקרים אותה, אך רק הדבורים הבינוניות והגדולות נחשבות מאביקות יעילות, שכן הן מסוגלות לפסק את בסיסי הזירים המורחבים ולשאוב את הצוף, ובה בעת לגעת בצלקת ולהדביק עליה גרגרי אבקה מפרט אחר. פס האורך הכהה החוצה את עלה העטיף בנוי מרקמה צפופה יותר, משמש כתומך לעלה העדין וככל הנראה גם כאות חזותי וכנתיב צוף למאביקים.

לעירית גדולה מנגנונים המפחיתים האבקה עצמית. הצלקת מבשילה לפני פיזור גרגרי האבקה (פרוטוגניה), ובכך מתקיימת הפרדה בזמן (דיכוגמיה); נוסף על כך קיימת גם הפרדה במרחב בין המאבקים לבין הצלקת, הנישאת מעליהם. אצל עירית גדולה הצלקת, שמבשילה לפני האבקנים, מבצבצת מעל עלי העטיף עוד לפני פתיחה מלאה של הפרח. בבוקר מתפשקים האבקנים והפרח פתוח לרווחה למאביקים. המאבקים נפתחים השכם בבוקר, ולעתים אלו של הדור הפנימי מקדימים בכמה שעות את אלו של הדור החיצוני, במיוחד בימים קרים.

עירית גדולה מותקפת לעיתים על ידי רכנף העירית (Capsodes infuscatus). פשפש זה ניזון ממוהל הצמח ופוגע בעלים ובפרחים, וכתוצאה מכך נפגעים חיוניות הצמח וכושר הרבייה שלו. השפעתו ניכרת בפגיעה בניצני הפריחה, בהפחתת מספר הפרחים ובירידה בכמות הצוף המופרשת.

 אקולוגיה והתאמות 
עלי השושנת רעילים לצאן ולבקר, ולכן אינם נרעִים. תכונה זו אפשרה לעירית להתפשט בעשרות השנים האחרונות על פני שטחים נרחבים בישראל, במיוחד בחגורת הספר שבין החבל הים-תיכוני למדבר בדרום הרי יהודה, ואף להשתלט על אזורים הסובלים מרעיית יתר, שבהם צמחים שאינם עמידים לרעייה הולכים ונעלמים. הצמח בולט במיוחד במקומות של רעייה אינטנסיבית, שכן העלים הטריים מוגנים משיני בעלי החיים באמצעות רעלים ורפידים (מחטים מיקרוסקופיות). לעומת זאת, בקיץ נאכלים העלים היבשים בידי צאן.

עמידותה לרעייה, יחד עם הפצת זרעים ברוח שאינם מתרחקים מצמח האם, מאפשרות לעירית ליצור כתמים צפופים ואף להשתלט על אזורים הנתונים לרעיית יתר.

מי הגשמים והטל מחליקים לאורך העלים דמויי המרזב, שחתכם דמוי קרין ולא קעור, ומתנקזים אל מרכז השושנת; משם הם מחלחלים אל הקרקע בקרבת ציצת השורשים. מים אלה מעוררים את צמיחת השורשים בתחילת עונת הגשמים. בראשית התפתחותם קוטרם כעיפרון וקליפתם לבנה-צהבהבה; בהמשך מתעבה חלקם העליון לאורך 10 עד 15 ס"מ, הקליפה מתקשה וצבעה מתכהה, ואילו חלקם התחתון מסתעף ומשמש ליניקת מים ומלחים. קטע השורש האוגר מים וחומרי תשמורת הוא צהוב בהיר בשנתו השנייה והשלישית. בשנה הרביעית מתרוקן השורש ונרקב, ובמקביל מתפתחים שורשים חדשים המחליפים אותו. השורשים המעובים מתפקדים גם כשורשים מתכווצים, המושכים את קדקוד הצמיחה לעומק הקרקע המתאים; עדות לכך ניכרת בקמטי הרוחב שעל קליפתם. מבנה זה מלמד כי מערכת השורשים של עירית גדולה מתחדשת בהדרגה ומגלה התאמות לאגירה ולעמידות בתנאי יובש, וכך מתאפשרת שרידות בתקופות שחונות והתחדשות מהירה עם תחילת עונת הגשמים. 

 אטימולוגיה 
השם המדעי Asphodelus מקורו ביוונית (ἀσφόδελος), והוא מן השמות הקלאסיים הקדומים שנשתמרו ברצף מאז העת העתיקה ועד ימינו. משמעותו האטימולוגית אינה ודאית, וסביר כי מקורו במילה שאולה מלשון קדם-יוונית. השם נזכר כבר בספרות הקלאסית כשם לצמחי עירית, שנקשרו במיתולוגיה היוונית לשדות האספודל - מקום משכנן של נשמות המתים - אף שאין לשם עצמו משמעות הקשורה למוות או לקבורה.

מן השם היווני נגזרו שמותיהם של הצמחים בשפות אירופיות אחדות, כגון באנגלית ובגרמנית; לעומת זאת, בספרד ובמזרח התיכון, שבהם עירית גדולה מוכרת היטב, השתמרו שמות עממיים שונים לחלוטין.

באנגלית נקרא המין Common asphodel, White asphodel, Branched asphodel ו-Tall asphodel.

בגרמנית נקרא הצמח Affodill, גלגול לשוני של Asphodelus.

בספרדית נקרא הצמח Gamón - השם העממי הנפוץ ביותר בספרד - והוא שם מסורתי לצמחי עירית גדולים בחצי האי האיברי.

לעירית גדולה מספר שמות בערבית, ובהם: عيصلان - בּוּסַלָאן; عيرون - עֵירוּן; بروق - בְּרוּק; ضوي - צְוַי; بروق صيفي - בְּרוּק צַיְפִי.

השם העברי נזכר פעם אחת בתלמוד ומיוחס לצמח שמלקטים למאכל בהמה; עם זאת, עלי העירית דוחים צאן ובקר, והם נאספים למספוא בעיקר לאחר שהתייבשו, ולכן הביעו חוקרים פקפוק בוודאות הזיהוי. להרחבה ראו בערך עירית.

 שימושים ברפואה העממית 
השימוש הרפואי בעירית מתועד כבר בעת העתיקה: גאיוס פליניוס סקונדוס (23–79 לספירה), שליקט מסורות יווניות ורומיות, מתאר נוהג להניח שורשי עירית תחת המזרן כסגולה מפני הכשת נחשים ועקיצות עקרבים. דיוסקורידס (40–90 לספירה) וגלנוס (129–216 לספירה), מן הסמכויות המרכזיות ברפואה הקלאסית, מציינים את השורשים כסם משתן וכמסדיר את המחזור החודשי.

באירופה של המאה ה-16 שימש הצמח לטיפול בבצקת, לנטרול ארס בעלי חיים, לריפוי עיניים דומעות ולפתיחת מורסות באוזניים. בצפון אפריקה הופק מפירות בוסר נוזל צמיג לשיכוך כאבי אוזניים, ובאלג'יר שימש שמן שנתבשלו בו השורשים לשיכוך כאבי אוזניים ושיניים; אבקת קנה שורש מיובש המעורבת בקמח שעורה שימשה לריפוי חיצוני של פצעים מוגלתיים.

בקרב בדואים בנאות המדבר במצרים נהגו לשפשף את הגוף בשורשים קלויים כתרופה לשיתוק ולעיתים לחשוף את הגוף לאדים העולים מבישולם; אפר קנה השורש שימש כחומר משתן ואבקתו לטיפול במחלות עיניים. בהודו שימשו זרעי עירית צרת-עלים כסם משתן וכתרופה חיצונית לדלקות עור. ערביי ארץ-ישראל השתמשו במיץ השורשים לטיפול חיצוני במחלות עיניים, בנגעי עור הפנים וביבלות וכן לשיכוך כאבי גב ורגליים, ובלבנון שימש מיץ השורשים המעובים לריפוי כאבי חניכיים ודלקות עיניים.

לפי ממצאי סקר אתנובוטני מקיף שערכו דן פלביץ' וזהרה יניב על השימוש הרפואי בצמחיית הבר בישראל, שנערך בראשית שנות ה-80 ופורסם בשנת 1985, נמצא כי מיץ שורשים מעוכים של העירית שימש למריחה על דלקות עור, יבלות, פטריות וסדקים בעור. שורשים כתושים שהורתחו במים שימשו לאמבט אדים לטיפול ברגליים נפוחות. מרתח שורשים עם גרגרנית ערבית סונן ונשתה לשם ריפוי צהבת. 

גם בספר "שורשים, שושנים ומלכים" נזכר שימוש במרתח שורשי העירית לטיפול בצהבת בקרב בדואים בנגב. שימוש זה הוסבר באמצעות העיקרון העממי של "ריפוי דומה בדומה", שלפיו צבע התכשיר המופק מן השורשים נתפס כדומה לצבע המזוהה עם המחלה. תפיסה זו משתלבת במה שמכונה באתנובוטניקה "תורת החתימות" (Doctrine of Signatures) - גישה מסורתית שלפיה מראה הצמח או תכשיריו מרמז על סגולותיו הרפואיות.

 מחקרים מודרניים 
במחקרים תרופתיים שנערכו במצרים בודדו משורשי העירית אלקלואידים, גליקוזידים ואנתרקינונים, ושלושה מן החומרים הראו פעילות מעוררת עוויתות.

 שימושים מסורתיים 
ברחבי המזרח התיכון שימשו שורשי העירית להכנת דבק רב-שימושי: מייבשים את השורשים, טוחנים אותם לאבקה ומערבבים במים; התמיסה תופחת והופכת לחומר דביק ששימש לכריכת ספרים ולסנדלרות. אבו אל-עבאס א-נבאתי, רופא ועשבונאי אנדלוסי, ערך מסע בארץ ישראל בתקופה האיובית ותיעד בספרו את השימוש בשורשים טחונים של העירית הגדולה לצורך הכנת דבק בירושלים.

במצרים השתמשו בשורשי עירית גם לצביעת צמר בצהוב, באמצעות בישול הבגד במי העירית.

 שימושים למאכל 
העירית נאכלה כבר בעת העתיקה. הרומאים והיוונים נהגו לקלות את השורשים העשרים בעמילן ובאינולין על גחלים ולאוכלם. לפי תאופרסטוס פילוסוף וחוקר טבע יווני מן המאה ה-4 לפנה"ס הנחשב לאבי הבוטניקה, נאכלו גם הגבעולים כשהם מטוגנים, וכן זרעים ושורשים קלויים יחד עם תאנים. במסורות מאוחרות יותר הוכנה מן הצמח עיסה שאליה הוסיפו קמח חיטה - ולעיתים גם תפוחי אדמה - וממנה נאפה לחם עירית.

בעת החדשה מצוין כי ניתן לאכול פרחי עירית חיים, בשדה או בסלט ואף בג'לי. מן השורשים נהוג לחלוט תה עדין בצבע צהבהב, כצבעו הפנימי של השורש.

גלריית תמונות

ראו גם
 שום העירית
 עיריתיים

קישורים חיצוניים


 עירית גדולה, מדרשת שדה בקר
 עירית גדולה עוסאלן/סוואי
 עירית גדולה, מרכז הרופאים המומחים

הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:עיריתיים
קטגוריה:ארץ ישראל: עיריתיים
קטגוריה:פרחים לבנים בארץ ישראל
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753