מחמוד דרוויש

מחמוד דרוויש (בערבית: محمود درويش; 13 במרץ 1941, אל-בירווה, המנדט הבריטי – 9 באוגוסט 2008, יוסטון, טקסס) היה משורר ויוצר ערבי-פלסטיני, שזכה בפרסים רבים על עבודתו הספרותית, ונודע גם כ"משורר הלאומי הפלסטיני".

 ביוגרפיה 
250px|ממוזער|שמאל|מימין לשמאל: מוחמד חס, אדם לא מזוהה, סליבא ח'מיס ומחמוד דרוויש, 1967
שמאל|250px|ממוזער|מחמוד דרוויש בחברתם של ג'ורג' חבש (מימינו) ויאסר ערפאת (משמאלו), 1980
שמאל|ממוזער|250px|שיר של מחמוד דרוויש בבית הקברות בנווה שלום
250px|ממוזער|שמאל|מחמוד דרוויש בציור קיר
מחמוד דרוויש נולד בכפר אל-בירווה שב, בנם השני של סלים והוריה דרוויש, ערבים מוסלמים. אביו היה בעל אדמות. סבו לימד אותו קרוא וכתוב. לאחר שהכפר נכבש על ידי צה"ל ונחרב במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לכפר ג'זין, ולאחר מכן לעיר החוף הלבנונית, דאמור.

שנה לאחר שנמלטו ללבנון הסתננה משפחתו חזרה לישראל לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה. כיוון שלא שהו בישראל בעת מפקד האוכלוסין באוגוסט 1948, לא-קיבל דרוויש אזרחות ישראלית, אלא מעמד של תושב קבע בלבד.

דרוויש התחנך בבית הספר התיכון על-שם יני שבכפר יאסיף, ומאוחר יותר עבר להתגורר בעיר חיפה.

כבחור צעיר היה פעיל גם בתנועת הנוער (הישראלית) הקומוניסטית, בנק"י (תנועת הנוער של מק"י). דרוויש סיפר כי באותה עת הוא ניהל מערכת יחסים עם נערה יהודייה שהכיר בזכות תנועת נוער זו של מק"י, תמר בן-עמי.

הוא עבד ככתב של ביטאון מפ"ם בערבית, "אלמרצאד", וכעורך משנה ב"אל-פג'ר", ירחון ספרותי בערבית בהוצאת מפ"ם.

בשנת 1961 עבר לכתוב ב"אל-איתחאד", ביטאון מפלגת מק"י. את ספר השירה הראשון שלו פרסם בגיל 19. הוא פרסם שירים ב"אל-ג'דיד", כתב העת הספרותי של מפלגת רק"ח. שיריו רוויים זעם וצער על כאב הארץ ועל סבלו והשפלתו של הערבי תחת הכיבוש של היהודים והציונים בארץ. שיריו זכו לפופולריות רבה בקרב ערבים תושבי ואזרחי ישראל ובמדינות ערב וזכו לביקורות נלהבות ונחשבו לסמל ההתנגדות של המגזר הערבי. שלטונות ישראל ראו בו כמסית, הטילו עליו מגבלות ועצרו אותו מספר פעמים.

באפריל 1969 יצא לפריז לסימפוזיון של השמאל החדש ומשם נסע למוסקבה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. בפברואר 1971 עזב את מוסקבה, ונסע למצרים. בעקבות זאת, הוצא דרוויש מרק"ח. דרוויש החל לכתוב בשבועון המצרי "אל מוסוור" ומונה ליועץ לענייני ישראלים של תחנת השידור המצרית "צַות אל ערב". בתחילת מרץ 1971 צורף למועצה הלאומית הפלסטינית כאחד משלושה נציגים של ערביי ישראל. בעקבות זאת נאסר עליו לחזור לישראל. בהמשך התגורר גם בקפריסין ובפריז. בשנת 1986 השתתף במשלחת של אש"ף לפגישה עם נציגים ישראליים ברומניה.

ב-1996 הגיע לישראל כדי להשתתף בלווית עמיתו, אמיל חביבי. במהלך ביקורו קיבל אישור מרשויות המדינה להישאר בישראל למשך ארבעה ימים, ובהמשך הורשה להתגורר ברמאללה. ב-1997 הפיקה הבמאית הישראלית-צרפתית סימון ביטון סרט תיעודי על חייו עבור הטלוויזיה הצרפתית. ב-15 ביולי 2007 חזר דרוויש לחיפה וקרא משיריו באודיטוריום חיפה, שהיה מלא מפה לפה.

דרוויש סבל מבעיות לב. הוא עבר ניתוח לב לאחר התקף לב בשנת 1984, וניתוח נוסף בשנת 1998.
ב-9 באוגוסט 2008 מת ביוסטון, טקסס שבארצות הברית, בעקבות סיבוכים לאחר ניתוח לב שעבר. משפחתו שקלה לקבור אותו בכפר הולדתו אל-בירווה, או בעיירה השכנה ג'דיידה, בה חיים עדיין כמה מבני משפחתו, אך החליטו לבסוף לקוברו ברמאללה. אחיו זכי דרוויש אמר: "מחמוד אינו שייך למשפחה מסוימת או לכפר מסוים, אלא לעם הפלסטיני כולו, ולכן הוא צריך להיקבר במקום שכל הפלסטינים יכולים לבקרו". באוגוסט 2012 הוקם על קברו מוזיאון הכולל בתוכו אולם המציג חפצים אישיים וכתבי יד, ביניהם כתב ידו המקורי של הכרזת העצמאות הפלסטינית שהוא ניסח, תיאטרון, פינת נואמים וגן.

פרסים בהם זכה
 בשנת 1983 זכה בפרס לנין לשלום
 בשנת 2003 הוענק לו פרס אריך מריה רמרק לשלום ביחד עם הפסיכולוג הישראלי דן בר-און
 בשנת 2004 הוענק לו פרס הנסיך קלאוס

אקטיביזם פוליטי
דרוויש היה חבר ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, לפני שהצטרף לארגון לשחרור פלסטין בביירות. כשעזב למוסקבה בשנת 1970 ויתר על אזרחותו הישראלית. בשנת 1971 עבר לקהיר ועבד למען העיתון היומי "אל-אהראם". בביירות ערך ב-1973 את הירחון "שואון פילסטינה", עבד כעורך במרכז המחקר הפלסטיני של אש"ף והצטרף לארגון. בפרוץ מלחמת לבנון, כתב על המלחמה שני שירים פוליטיים. הוא נבחר לוועד הפועל של אש"ף בשנת 1987. בשנת 1988 חיבר את הכרזת העצמאות הפלסטינית. ב-1993, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, התפטר מהוועד הפועל של אש"ף, ותבע בעקביות משא ומתן קשוח והוגן עם ישראל.

ב-1988, אחד משיריו, "החולפים בין המילים החולפות", צוטט בכנסת על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר. דרוויש הואשם בדרישה מהיהודים לעזוב את ארץ ישראל, על אף שטען כי התכוון לגדה המערבית ולרצועת עזה בלבד.

על אף ביקורתו על הנהגות ישראל והפלסטינים, האמין דרוויש שהשלום הוא בר-השגה. בריאיון לעיתון הישראלי "הארץ" אמר:
.

שירתו
דרוויש פרסם למעלה משלושים כרכי שירה ושמונה ספרי סיפורת. המוטיב המרכזי בשירתו הוא הגעגועים לביתו האבוד, הכמיהה לעצמאות פלסטינית ובזותו למדינת ישראל, ובשל כך הפכה שירתו לאחד מסמליו החשובים של המאבק הפלסטיני.

דרוויש שימש כעורכם של העיתונים בשפה הערבית "אל-ג'דיד", "אל-פג'ר", "שואון פיליסטינה" ו"אל-כרמל". עבודתו זכתה בפרסים רבים, ופורסמה בלמעלה מעשרים שפות. דרוויש אמנם המשיך לכתוב בשפת אמו ואביו, אך דיבר גם אנגלית, צרפתית ועברית. על נושא הפליטות הפלסטינית, שהעסיק אותו רבות, כתב בין היתר, בספרו "זכר לשכחה", .

דרוויש התרשם מהמשוררים הערביים עבד אל-ווהאב אל-ביאתי ובדר שאכר אל-סיאב. הוא שיבח את ארתור רמבו ואלן גינסברג כמשפיעים ספרותיים. הוא התפעל מהמשורר הישראלי יהודה עמיחי, וכתב על יצירתו:

שירו משנת 1964, "תעודת זהות", זכה לפרסום רב עקב המוטיב החוזר בו: .

ב-1988 התפרסם בישראל שירו "הפוסח על המילים" והביא למתיחת ביקורת קשה נגדו בשל קריאתו כנגד יהודים לצאת מפלסטין ולקחת עמם גם את מתיהם.

בשנת 1998 התפרסם ב"מעריב" תרגום שירו "אתם העוברים בין המילים", המסתיים בבית זה:

בשנת 2000 התעוררה סערה בישראל כששר החינוך מטעם מפלגת מרצ, יוסי שריד, החליט להכניס לתוכנית הלימודים התיכוניים בישראל שניים משיריו של המשורר דרוויש. חברי כנסת מהימין מחו כנגד הכללת שירים של לאומן פלסטיני בתוכנית החינוך הישראלית, על אף שהשירים שנבחרו לא היו בעלי נרטיב כזו אחר על פני השטח בנושא הסכסוך הפלסטיני-ישראלי, ולפיכך מפלגות הימין התחייבו והגישו הצעת אי-אמון - שנבלמה בכנסת, בסופו-של-דבר.

ב-2012 העלה תיאטרון יפו בשיתוף "אלמינא" את ההצגה "עיניים", מופע תיאטרלי בעקבות שירי דרוויש, בבימויו של נורמן עיסא. את השירים הלחינה הזמרת-יוצרת מירה עווד, בנוסף לכך ששיחקה בהצגה. ב-2013 זכתה הצגת פרינג' זו בפרס קיפוד הזהב.

בשנת 2016 שודרה תוכנית במסגרת "האוניברסיטה המשודרת" שבגלי צה"ל על שירתו של דרוויש. בעקבות התוכנית זימן שר הביטחון אביגדור ליברמן את מפקד התחנה דאז ירון דקל, לשיחת הבהרה/נזיפה.

מספריו שתורגמו לעברית
 זכר לשכחה, תרגום, הערות ואחרית דבר: סלמאן מצאלחה, הוצאת שוקן, 1989
 מעבר לזכוכית ההיעדרות (תל אביב: תג, תשנ"ה, תרגום של פרץ-דרור בנאי 1995)
 ערש הנוכרייה, הוצאת בבל, 2000
 למה עזבת את הסוס לבדו, הוצאת אנדלוס, 2000
 מצב מצור, הוצאת אנדלוס, 2002
 ציור קיר, הוצאת אנדלוס, 2006
 כפרחי השקד או רחוק יותר, תרגמו מערבית: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט, ספרי עיתון 77 / פיתום הוצאה לאור, 2008
 חמישים שנות שירה, תרגום, מבוא והערות: ראובן שניר, הוצאת קשב לשירה, 2015
 מילותיו של הזמן השבור, תרגם מערבית: ששון סומך, הוצאת קשב לשירה, 2017.
 אלרסאא'ל - האיגרות (חלופת אגירות בינו לבין סמיח אל-קאסם), תרגמה מערבית: חנה עמית-כוכבי, סדרת מכתוב בהוצאת מכון ון ליר, 2020.
 אפקט הפרפר, תרגמה מערבית: עפרה בנג'ו, הוצאת הקבוץ המאוחד וספרית פועלים, 2024

חיים אישיים
דרוויש התחתן לראשונה עם הסופרת רנה קבאני, ובאמצע שנות השמונים התחתן בשנית עם חיאת חיני, מתרגמת מצרית. ביוני 2020 טען ידידו סלים ברכאת שלדרוויש בת מקשר עם אשה נשואה. למחמוד אח בשם זכי דרוויש שגם הוא סופר ומשורר.

לצפייה נוספת
 "תרשום אני ערבי", 2014, במאית: אבתיסאם מראענה

לקריאה נוספת

 מונא אבו עיד, עריכה: אביטל רגב-שושני, מחמוד דרויש: משורר האיליאדה הפלסטינית, מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה - אוניברסיטת תל אביב, 2013.

קישורים חיצוניים




 mahmouddarwish.com - אתר האינטרנט של דרוויש  
 מכון ון ליר בירושלים, כנס בנושא מחמוד דרוויש: לצפייה 
 darwishmuseum.ps, אתר מוזיאון מחמוד דרוויש

משיריו ועליהם
 מחמוד דרוויש, כפרחי השקד או רחוק יותר, שירים, תרגמו מערבית עפרה בנג'ו, שמואל רגולנט, עתון 77, גיליון 330, מאי-יוני 2008





 אלי הירש, על "כפרחי השקד או רחוק יותר", ידיעות אחרונות 7/11/08





 יונתן ברג, המלצת השבוע: "חמישים שנות שירה", באתר ואללה 27/2/15

 מרזוק אלחלבי, מחמוד דרוויש שלא רוצים שתכירו, באתר הפורום לחשיבה אזורית, 8 באוגוסט 2016


ראיונות



לאחר מותו









 יוסף אלגזי, לזכרו של מחמוד דרוויש / 2008-1941. כולל גם מונולוג של מחמוד דרוויש משנת 1969


 הערות שוליים 

קטגוריה:משוררים ערבים
קטגוריה:משוררים פלסטינים
קטגוריה:פליטים פלסטינים
קטגוריה:זוכי פרס לנין לשלום
קטגוריה:מגורשים ממולדתם
קטגוריה:משוררים ששיריהם הולחנו
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1941
קטגוריה:פלסטינים שנפטרו ב-2008