קברי הסנהדרין

קברי הסנהדרין היא מערת קבורה המצויה בגן הסנהדרין, קרוב לרחוב שדרות גולדה מאיר בלב שכונת סנהדריה שבצפון ירושלים.

היסטוריה
המערה כונתה על ידי הערבים 'קבור אל קוצ'א', שמשמעו "קברי השופטים". ייתכן ששמה הערבי של המערה גרם לזיהויה בטעות כמערת הקבורה של הסנהדרין, שכן הסנהדרין עסקה, בין שאר תפקידיה, בשפיטה. הסבר אחר לזיהוי המערה כקברות הסנהדרין הוא שבמערה ישנם בין שבעים לשמונים כוכי קבורה, ולכן נטו לחשוב שזהו מקום קבורת הסנהדרין שמספר חבריה היה שבעים ואחת. לפי האנציקלופדיה העברית צוין בטעות שמספר הכוכים במערה הוא בדיוק שבעים ואחד, דבר שכנראה העצים את המסורת בדבר היות המערה מקום קבורת הסנהדרין. אולם לפי ספירה חדשה שנעשתה עם שיפוץ האתר, מספר הכוכים נמוך יותר.

המערה עצמה הייתה ידועה בעם ישראל מאז שנת 1235, עת ביקר במערה יעקב השליח. עם השנים ציינו חכמים שונים את המערה וביניהם מפרש המשנה רבי עובדיה מברטנורא, רבי משה באסולה ועוד. בשנת 1902 נסקרה המערה על ידי הארכאולוג הקנדי ג'ורג' ברטון. מלאכת החפירה הושלמה על ידי הארכאולוג יוליוס יותם רוטשילד בשנת 1949. במערה נמצא ארון קבורה ועליו השם "יצחק". הארון נלקח לצרפת וכיום הוא מצוי במוזיאון הלובר בפריז.

בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגורר במערה אדם בשם משה גיבורי, שהכריז על עצמו כמשיח, וסחף אחריו כמה מעריצים, אחרי שניבא נכונה רעידת אדמה.

במסגרת הדיונים על המקום הנכון לקבורת עצמות חוזה המדינה הרצל, עלה מקום זה כאפשרות אחת מני רבות.דורון בר, לקדש ארץ: המקומות הקדושים היהודיים במדינת ישראל 1948‐1968, ירושלים תשס"ז, עמ' 116‐120. באותה תקופה, שנות ה-50 הציע שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל משרד הדתות, לקדם את "קברי הסנהדרין" כאתר קודש. בהמשך הונצחו הקברים בשטר של חצי לירה ישראלית. לאחר מלחמת ששת הימים, הגישה החופשית חסרת התקדים ההיסטורי, למקומות כמו הכותל המערבי, מערת המכפלה בחברון וקבר רחל, הביאה לפיחות יחסי במעמדם של קברי הסנהדרין. בשנים שלאחר מכן, האתר היה מוזנח למדי ולא ניתן לקיים ביקורים סדירים בתוך המערות השונות.

בשנת 2017, שוקמו הקברים, לאחר עבודות שימור ושיקום שנעשו על ידי רשות העתיקות.

 רכישת מערות קיברי הסהדרין 
ר' דוד צבי אריה שניאורסון, עורך דין וסוחר קרקעות שהיה דור רביעי למייסד חסידות חב"ד, החל לפעול בשנת 1910 לרכישת מערת קברי הסנהדרין בירושלים לאחר שנודע לו כי היא עומדת למכירה. ב-5 ביוני 1914 נחתם חוזה הרכישה מול כונס נכסים של רכוש גרמני, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותה שנה הקשה על עמידה בתנאי התשלום. חוקר ירושלים אברהם משה לונץ בירך על המהלך וראה בו "מפעל כביר" המציל את קדושת האתר מידי זרים.

בתקופת המנדט הבריטי נאלץ שניאורסון לשלם קנסות גבוהים כדי לממש את זכויותיו, ובשנת 1923 חתם על חוזה עם חברת "נחלת בית" להקמת שכונה יהודית על אדמותיו הסמוכות לאתר. אבן הפינה לשכונת סנהדריה הונחה בשנת 1926, ובשנת 1930 נרשמה הבעלות על המערה באופן רשמי, אם כי בשותפות עם כומר ארמני. למרות חובות כספיים כבדים, סירב שניאורסון למכור את המקום למי שאינו יהודי, במיוחד לאחר שבשנת 1940 פסקו הרבנים הראשיים כי חל איסור הלכתי להוציא את המקום הקדוש מחזקה יהודית.

במקביל למפעל הירושלמי, נודע שניאורסון כ"גואל אדמות" שפעל בשיתוף פעולה עם יהושע חנקין ברכישת קרקעות נרחבות ברחבי הארץ, ובין היתר היה מעורב באופן פעיל בגאולת אדמות עמק חפר (ואדי חווארת). שניאורסון נפטר במאי 1948, שבועות ספורים לאחר הקמת המדינה, ונקבר בבית העלמין סנהדריה שקם על השטח שגאל. בשנת 1952 מכרה משפחתו חלק משטח המערות לעיריית ירושלים לצורך הקמת הגן הציבורי המוכר כיום, ובכך הושלם חזונו לשימור האתר כנכס לאומי ודתי.

 שיטת הקבורה 
 בתקופת הבית השני רווחה קבורה דו-שלבית ("ליקוט עצמות") בתוך מערות כוכים משפחתיות; בשלב הראשון הונח המת בכוך בסלע למשך שנה, ובשלב השני הועברו העצמות לתיבות אבן קטנות (גלוסקמאות) כדי לפנות מקום לנפטרים נוספים באותה המערה.המבנה ההנדסי של מערות אלו הוסדר במסכת בבא בתרא (פרק ו'), המגדירה את מידות ה"כוכים" (אורך ד' אמות ורום ז' טפחים) ואת חלוקת המרחב הפנימי במערה, מה שמהווה כיום את התשתית ההלכתית לתיקוף שיטות קבורה שאינן קבורת שדה.הקבורה כיום: לנוכח מצוקת המקרקעין, אומצה "קבורת הסנהדרין" המודרנית כקבורה רוויה במבנים רב-קומתיים, המדמה את מבנה הכוכים הקדום תוך הקפדה על המשכיות עפר ("עמודי יניקה") בין הכוכים לקרקע, לשם עמידה בדרישת ההלכה ל"קבורה בקרקע".

 האצ"ל וקברי הסנהדרין 
עדותו של אוריאל אליצדק, איש אצ"ל, כפי שפורסמה בעיתון "חירות" בינואר 1949, ועוסק בשימוש המבצעי שעשה הארגון במערות קברי הסנהדרין בירושלים. המאמר מדגיש את המעבר של האתר מנכס היסטורי-ארכאולוגי של ימי הבית השני למוקד אסטרטגי ולוגיסטי עבור לוחמי המחתרת.מערות הקבורה שימשו כמרכז רב-תכליתי לפעילות הארגון, וכללו מספר פונקציות מרכזיות:הכשרה ואימון: המערות שימשו כמרחב מוגן ללימוד תאורטי ומעשי, כולל תרגול השלכת רימונים ואימוני ירי באקדח.מרכז גיוס וטקסים: האתר שימש כחלל קבלה והשבעה של חברים חדשים לשורות האצ"ל, מה שהעניק לפעילות נופך סמלי והמשכיות היסטורית.בסיס יציאה למשימות: המקום היווה נקודת ריכוז ליציאה לפעולות איסוף מודיעין במזרח העיר ובסמטאות העיר העתיקה.העדות חושפת את התנאים הפיזיים הקשים שעמם התמודדו הלוחמים: קור עז וטחב בימי החורף, ומכת כינמת בימי הקיץ. למרות תנאים אלו, הפעילות נמשכה באופן עקבי. בהיבט הטקטי, הלוחמים נקטו בשתי שיטות עיקריות להסוואת פעילותם:סיפור כיסוי: במקרה של היתקלות עם כוחות המנדט, הציגו עצמם הלוחמים כחניכי תנועת הצופים בסיור לימודי.שימוש בתוואי השטח: היכרות מעמיקה עם כוכי הקבורה אפשרה ללוחמים להיטמע בתוך הקירות ולהיעלם מעיני פטרולים בריטיים.המאמר מציין את שיתוף הפעולה השקט של תושבי שכונת סנהדריה, אשר שימשו כ"עיניים" עבור המחתרת והתריעו מפני תנועת כוחות הביטחון הבריטיים. במישור הסימבולי, אליצדק קושר בין בחירת האתר (קברי מנהיגי העם בעת העתיקה) לבין "רוח החשמונאים". חיבור זה נועד ליצור זיקה ישירה בין הגבורה היהודית ההיסטורית לבין המאבק המודרני לעצמאות, ובכך להעניק לגיטימציה מוסרית והיסטורית לפעולות המחתרת.

תיאור המערה
המערה מעוטרת במשקוף בצורת גמלון. במשקוף עטורים מגולפים בצורה של רימון, אתרוג ועלי צמח האקנתוס הוא ה"קוציץ הסורי". בתוך מבוא המערה מצוי משקוף מעוטר נוסף, המעוטר גם הוא בגילופים של עלי אקנתוס. העובדה שעיטורים אלו הם של צמחים דווקא מחזקת את ההנחה שמערה זאת הייתה של יהודים. היהודים בימי בית שני נמנעו מלעטר את ארונות ומערות הקבורה בצורות אדם בגלל האיסור המקראי לעשות פסל ומסכה.

מערת הסנהדרין מצויה בין מערות קבורה רבות. האזור כולו מהווה חלק מ"עיר הקברים" או ה"נקרופוליס", כלומר עיר המתים של ירושלים בימי בית שני. הסיבה שבאזור זה דווקא מצויות מערות קבורה כה רבות היא סוג האבן המצוי באזור. האזור שימש לחציבת אבנים לבנייה, ושימוש נוסף שנעשה במחצבות הוא הפיכתן למערות קבורה למשפחות העשירות של ירושלים באותה העת. במורד השכונה מצויה מערה נוספת הקרויה מערת האשכולות בגלל עיטורים בצורת אשכול במשקוף הכניסה למערה.

הקירות הפנימים של מערות הקבורה באזור שחורים. הסיבה לכך היא שבמערות התגוררו בדואים ובלילות החורף הירושלמי הקר הם הדליקו מדורות במערות על מנת להתחמם, ועקב הפיח שנפלט מהמדורה התכסו קירות המערות בצבע שחור.

גלריית תמונות

לקריאה נוספת
 עמוס קלונר ובועז זיסו, עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, הוצאת יד יצחק בן-צבי 2003, עמודים 257, 264-266
 דותן גורן, "מקברי הסנהדרין לשכונת סנהדריה", עת־מול, 193 (מאי 2007), עמ’ 29-26.

 קישורים חיצוניים 


מיכאל יעקובסון: סיבוב בגן הסנהדרין בשכונת סנהדריה בירושלים, באתר 'חלון אחורי', 29 בספטמבר 2022

הערות שוליים

קטגוריה:סנהדריה
קטגוריה:ירושלים: מערות קבורה
קטגוריה:ירושלים: גנים ופארקים
קטגוריה:אתרים ארכאולוגיים בירושלים
קטגוריה:ירושלים: קברים ובתי קברות
קטגוריה:מקומות שהונצחו בשטרות כסף ישראליים