דיילי טלגרף

דיילי טלגרף (באנגלית: The Daily Telegraph או בקיצור The Telegraph) הוא עיתון בריטי יומי בפורמט ברודשיט, שנוסד בשנת 1855, ונחשב לעיתון מתעד. העיתון מתפרסם בלונדון על ידי תאגיד "טלגרף מדיה גרופ" (TMG), שבבעלותו גם עיתון סוף השבוע ה"סאנדיי טלגרף" והמגזין "הספקטייטור", ומופץ בבריטניה וברחבי העולם. העיתון הוא בעל תפיסת עולם שמרנית ותומך במוצהר במפלגה השמרנית.

היקף המכירות היומי הממוצע של הדיילי טלגרף ירד משיא של כ-1.5 מיליון עותקים בשנות ה-80 של המאה ה-20, לכ-150,000 עותקים ביום, נכון לשנת 2025. עם כי במקביל, ב, עבר למודל של מנויים. נכון לסוף 2023, דיווח העיתון כי יש לו 688,012 מנויים דיגיטליים ו-117,586 מנויים למהדורה המודפסת.

 היסטוריה 
הקמת העיתון
ההעיתון נוסד בשם "דיילי טלגרף קורייר" על ידי קולונל ארתור ב. סליי ביוני 1855, במקור במטרה לפרסם תלונה אישית שהייתה לו נגד הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג'. יוסף מוזס לוי, הבעלים של ה"סאנדיי טיימס", הסכים להדפיס את העיתון, והמהדורה הראשונה פורסמה ב-29 ביוני 1855. המהדורה הראשונה הייתה באורך ארבעה עמודים והדגישה את איכות המאמרים ועצמאותה של המערכת, שכתבה: "אנו נהיה מונחים על ידי טון גבוה ופעולה עצמאית". מכיוון שהעיתון לא זכה הצלחה, סליי לא הצליח לשלם ללוי את חשבון ההדפסה.

לוי השתלט על העיתון, ומטרתו הייתה לייצר עיתון זול יותר מאשר המתחרים העיקריים שלו בלונדון, ה"דיילי ניוז" ו"המורנינג פוסט", כדי להרחיב את גודל השוק הכולל. לוי מינה את בנו, אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון, יחד עם ת'ורנטון לי האנט לעורכי העיתון. לורד ברנהאם השיק מחדש את העיתון כ"דיילי טלגרף", עם הסיסמה "העיתון הגדול, הטוב ביותר והזול ביותר בעולם". האנט הציג את עקרונות העיתון במזכר שנשלח ללוי: "עלינו לדווח על כל האירועים הבולטים במדע, כך נאמר לציבור האינטליגנטי שיכול להבין מה קרה ויכול לראות את השפעתו על חיי היומיום שלנו ועל עתידנו. אותו עיקרון צריך לחול על כל האירועים האחרים - כדי לדווח, על המצאות חדשות, על שיטות חדשות של ניהול עסקים".
במאה ה-20
בשנת 1908, אירע "פרשת הדיילי טלגרף", בעקבות ריאיון שערורייתי שמסר וילהלם השני, קיסר גרמניה לעיתון. הראיון כלל התבטאויות קשות כנגד בריטניה, ועורר זעם רב בגרמניה ובעולם כנגד הקיסר. הפרשה נחשבת לאחד המשגים הפוליטיים החמורים ביותר לכל אורך שנות מלכותו של הקיסר וילהלם.

בשנת 1928, בנו של הברון ברנהם, הארי לוסון וובסטר לוי-לוסון, הברון השני ברנהם, מכר את העיתון לוויליאם ברי, הוויקונט הראשון קמרון, בשותפות עם אחיו גומר ברי, הוויקונט הראשון קמסלי ואדוארד איליף, הברון הראשון איליף. לאחר רכישה זו הפך העיתון במובהק לשמרני ולאנטי-ציוני.

בשנת 1937, העיתון רכש את "המורנינג פוסט", אשר באופן מסורתי אימץ עמדה שמרנית ונמכר בעיקר בקרב מעמד הקצינים בדימוס. במקור ויליאם יוארט ברי, הוויקונט הראשון קמרון, קנה את "המורנינג פוסט" בכוונה לפרסם אותו לצד ה"דיילי טלגרף", אך המכירות הגרועות של הראשון הובילו אותו למזג את השניים. במשך כמה שנים, העיתון נקרא מחדש ה"דיילי טלגרף והמורנינג פוסט" לפני שהוא חזר לשם "דיילי טלגרף".

בשנת 1961, נוסד עיתון-האחות ה"סאנדיי טלגרף" (The Sunday Telegraph), שמתפרסם בסופי שבוע.

בשנת 1986, רכש איל המדיה קונרד בלאק את העיתון, באמצעות קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" שבבעלותו (ב-1989 רכש גם את העיתון הישראלי באנגלית - ה"ג'רוזלם פוסט"). לאחר הרכישה התחיל קונרד בלאק להתערב בענייני המערכת של העיתון, בין השאר מנע כל כתיבה ביקורתית על מקורבים בעלי ההון; בנוסף מינה את אשתו היהודיה בריטית, ברברה עמיאל, לבעלת טור ועורכת על בקבוצה, שכתבה מאמרים העוסקים בעיקר בפוליטיקה בינלאומית. בנוסף היה העיתון לבעל קו פרו-ישראלי.

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ניהל רופרט מרדוק, הבעלים של העיתון המתחרה "הטיימס", מאבק עם ה"דיילי טלגרף" על מקומו כעיתון ה"ברודשיט" הנמכר ביותר בבריטניה (הצהובון ה"הסאן" של מרדוק, כבר החזיק באותה עת בתואר העיתון הנמכר ביותר בבריטניה). "הטיימס" מכר פחות ממחצית מספר העותקים היומיים שמכר ה"דיילי טלגרף" ומרדוק ניצל את העתודות הכספיות העצומות של "ניוז קורפ", תאגיד התקשורת הבין-לאומי שלו, והוריד את מחיר העיתון בעשרות אחוזים. המטרה הייתה לגרור את ה"דיילי טלגרף" למלחמת מחירים שתשבור אותו כלכלית. במקביל ניסה ה"טיימס" לרכוש את בכירי הכותבים בעיתון המתחרה. הניסיון נכשל וה"דיילי טלגרף" שמר על המקום הראשון במרחק ניכר. עם זאת בשני העיתונים חלה ירידה במכירות, עם עליית השימוש באינטרנט.

במאה ה-21
בשנת 2001, בעלת העיתון, קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל", הפסידה 335 מיליון דולר, ב-2002 הגיע ההפסד ל-238 מיליון דולר. קבוצת "טלגרף מדיה גרופ", הכוללת את "סאנדיי טלגרף", "הספקטייטור" ואת "דיילי טלגרף", הפסידה ב-2002 כ-40 מיליון דולר. בנובמבר 2003 הודיעה החברה כי חקירה פנימית שביצעה העלתה כי בלאק, דייוויד ראדלר, סמנכ"ל הכספים, ובכירים נוספים קיבלו תשלומים לא מאושרים בהיקף של 218.4 מיליון דולר תמורת "דמי ניהול" לחברת "רוולסטון" שבשליטתו ותשלומי "אי-תחרות" דרך גופים שניהלו נכסים של הולינג'ר, וכי הסיבה האמיתית לקיומם של הגופים הללו הייתה לשם יצירת מזומנים לשני הבכירים. כמו כן, בין השנים 1999 ל-2001 שולמו, לכאורה, ללורד בלאק ואנשיו יותר מ-90 מיליון דולר על יצירת הסכמי "אי-תחרות" עם קונים של כתבי עת שהחברה מכרה. למעשה, היוו החוזים הללו מכשיר ללקיחת חלק מההכנסות מהמכירות. באוקטובר 2003 התפטר עורך העיתון, עקב ירדיה בתפוצתו ומחלוקת עם קונרד בלאק.

בתחילת 2004 אולצה קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" להעמיד למכירה את פעילותה, והוחלט לצאת למכרז במטרה לקבל את המחיר הגבוה ביותר מהמתמודדים על הרכישה, לטובת כיסוי חובות הקבוצה. על נכסיה התמודדו מתחרים רבים, בהם: איל המדיה האמריקאי-ישראלי חיים סבן, קרן ההשקעות הפרטיות אייפקס פרטנרס, המו"ל הגרמני אקסל שפרינגר, וחברת הרכישות הממונפות KKR. לבסוף נמכרה הקבוצה לדייוויד ופרדריק ברקלי, תאומים בעלי אמפריית מדיה בריטית שהיו מקורבים לראש הממשלה לשעבר מרגרט תאצ'ר, בעסקה בשווי 1.3 מיליארד דולר. האחים מינו את איידן, בנו הבכור של דייוויד, כיו"ר "טלגרף מדיה גרופ".

לאחר רכישת העיתון בידי האחים ברקלי הוא המשיך לסבול מהפסדים, לא רק עקב ירידה בתפוצתו ובהיקף הפרסום בו, אלא גם עקב תשלומי ריבית על הלוואות שלקחו האחים, במטרה לרכוש את העיתון, ואותם העבירו לעיתון עצמו. במקביל באותן השנים קיצצו את מספר משרות העיתונאים בצורה ניכרת. הירידה בתפוצת העיתון וההפסדים גרמה לבעליו להסכים להתדרדרות הסטנדרטים העיתונאיים שלו, בין השאר בקידום יותר כתבות רכילות לא רציניות, מתן יחס מועדף למפרסמים גדולים, כמו בנק HSBC ורשת המרכולים טסקו, שהעיתון לא סיקר כמעט פרשת חשבונות סודיים ופרשת הונאה חשבונאית בהם. בנוסף, גם עבור ממשלת סין וגם עבור ממשלת רוסיה פרסם העיתון מוספים פרסומיים, לכאורה תמורת פרסום כתבות חיוביות או מניעת סירו ביקורתי שלהם. בפברואר 2015 התפטר הפרשן הפוליטי הבכיר של העיתון פיטר אובורן, לאחר שלטענתו גילה כי למפרסמים יש השפעה עצומה על מערכת החדשות.

באפריל 2019 דיווח המגזין Business Insider, כי העיתון שיתף פעולה עם פייסבוק, כדי לפרסם בתשלום סדרה של כתבות חיוביות על החברה, כולל סיפורים שמגנים עליה בנושאים עליהם ספגה ביקורת, בהם: בטיחות מקוונת, בריונות ברשת, חשבונות מזויפים וביטויי שנאה.

המשבר בעיתון
בשנת 2020 פרץ סכסוך ירושה וניהול בין האחים ויורשיהם, ולאחר מותו של דייוויד ברקלי ב-2021, בין פרדריק לבין בניו של דייוויד, הסכסוך היה על רקע הסכם ירושה היסטורי לפיו במקום חלוקה פשוטה 50:50 בין יורשי האחים, הוקמה קרן שחילקה 25% מהרכוש המשפחתי העיקרי לכל אחד מהצאצאים הישירים, כלומר שלושת בניו של דייוויד, ואמנדה בתו של פרדריק. דייוויד חשב שהחלוקה ביחס של 75:25 משקפת את העובדה שמשפחתו גדולה יותר, ושאיידן בנו כבר התחיל לנהל את קבוצת "טלגרף מדיה גרופ". פרדריק התחרט על הסכמתו לאופן חלוקת הרכוש וניסה לשנות את ההסכם.

הסכסוך המשפחתי הקשה על ניהול חובות הקבוצה. במשך שנים צברה משפחת ברקלי חובות בסך של כ-1.2 מיליארד ליש"ט לבנק לוידס. כבטוחה לחובות העמידה המשפחה את "טלגרף מדיה גרופ". ביוני 2023, לאחר שהמשפחה לא עמדה בהחזרי החובות, הבנק השתלט על הקבוצה ומינה לה דירקטורים עצמאיים במטרה למכור אותה. בסוף 2023 רכש את העיתון הקונסורציום RedBird IMI – מיזם משותף בין חברת ההשקעות הפרטית האמריקאית RedBird Capital Partners לבין IMI -חברת "השקעות המדיה הבינלאומיות" של איחוד האמירויות הערביות, הנשלטת על ידי סגן נשיא איחוד האמירויות מנסור בן סולטאן אאל נהיאן. אך הממשלה הבריטית התערבה וחסמה את העסקה, באמצעות חקיקה שאסרה על מדינות זרות להחזיק בעיתונים בריטיים. במשך שנתיים נעשו ניסיונות לארגן מחדש את הקונסורציום, כולל כניסה לעסקה של האוליגרך היהודי לן בלווטניק, שהוא אזרח בריטניה; אך העסקה נפלה והעיתון שוב עומד למכירה.

המהדורה הדיגיטלית
למרות שהעיתון השיק אתר אינטרנט ניסיוני כבר ב-1994, הקוראים שלו, שהם שמרנים ומבוגרים יחסית, המשיכו להעדיף את המהדורה המודפסת. רק ב הוא התחיל להשקיע ולפתח את הנוכחות הדיגיטלית שלו. הוא השיק חומת תשלום עבור אתר האינטרנט הבין-לאומי שלו בנובמבר 2012. שהמודל הראשוני אפשר לקוראים גישה ל-20 מאמרים בחודש בחינם, לפני שהם זקוקים למנוי בתשלום. ב-
26 במרץ 2013 השיק חומת תשלום דומה עבור אתר האינטרנט שלו בבריטניה. בנובמבר 2016, שינה את האסטרטגיה שלו למודל בו הגישה למבזקי חדשות נשארה בחינם, וכל שאר התוכן זמין רק למנויים משלמים. ההשקעה המאוחרת יחסית שלו בפיתוח מהדורה דיגיטלית, אפשרה למתחרה הליברלי, "הגרדיאן", להיות עיתון ה"ברודשיט" עם מספר המנויים הדיגיטליים הגדול ביותר בבריטניה, לאתר שלו ה-TheGuardian.com, בו החל להשקיע באופן משמעותי כעשור קודם.

באוקטובר 2021 התגלה כי מאגר המידע של מנויי העיתון שהכיל פרטים אישיים, היה חשוף לכל. המאגר, בנפח של 10 טרה-בייט, נסגר יומיים לאחר שחוקר אבטחת מידע דיווח עליו.

 קישורים חיצוניים 





 הערות שוליים 

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: עיתונים