יוסף בר-יוסף

יוסף בר-יוסף (11 בינואר 1933 – 15 באוקטובר 2021) היה מחזאי, סופר ועורך ישראלי. חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 2003 (ה'תשס"ג) ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 1986 (ה'תשמ"ו).

ביוגרפיה
יוסף בר-יוסף נולד בירושלים, דור שישי מצד משפחת אביו, הסופר יהושע בר-יוסף, שחייתה בצפת ובירושלים העתיקה, ודור שמיני ואולי יותר מזה מצד משפחת אמו, ציפורה, שחייתה בחברון ובירושלים העתיקה. אחותו היא חוקרת הספרות והמבקרת בלהה רובינשטיין, ואחיו הצעיר הוא הסופר יצחק בר-יוסף.

יוסף בר-יוסף למד שנה אחת ב"חדר" וב"בית ספר עממי דתי לבנים". המשיך את לימודיו בתל אביב בבית חינוך תיכון. חניך "השומר הצעיר". באוניברסיטה העברית בירושלים למד לתואר ראשון בפילוסופיה וקבלה וספרות אנגלית (1961).

עסק בכמה מלאכות בטרם הפך למחזאי וסופר מוכר. בין השאר שירת בצי הסוחר והיה גם קבלן שיפוצים. בעיקר עבד כעיתונאי וכעורך. היה גם כתב צבאי במסגרת שירות המילואים שלו במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. מ-1953 עבד בעיתונות ומ-1961 במכון לתרגום ספרות עברית. סיפוריו הראשונים פורסמו ב-1951 בכתב-העת הספרותי 'משא' ומאז פרסם קובצי סיפורים, מחזות ורומאנים. ספרו הראשון פורסם תחת שם העט יוסף בר.

החל משנת 1963 עסק בכתיבת מחזות, והיה למחזאי מוכר בישראל ובעולם (בייחוד ברוסיה, שם הוצג בתיאטרונים מרכזיים במוסקבה ("סוברמניק") ובסנקט פטרבורג ("קומדיה ע"ש אקימוב") במשך עשרות שנים, וכן במזרח אירופה - אוקראינה, לטביה (גם בטלוויזיה הלטבית), פולין, צ'כיה (גם בטלוויזיה הצ'כית); כמו כן הועלו מחזותיו בברזיל, בהודו ובסקוטלנד.

מחזהו הראשון, "טורא", הועלה בשנת 1962, בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, ומאז הועלו על במות שונות בישראל למעלה מתריסר ממחזותיו. באמצעות "טורא" תרם בר יוסף תרומה משמעותית להתפתחותה של הדרמה הישראלית המקורית בשנות השישים: המחזה מדגים ומייצג את סגנונו ואת ייחודו של בר יוסף כאחד המחזאים החשובים של התקופה. במקום להמשיך את נוסח המחזאות הריאליסטית-אקטואלית של שנות החמישים, כתב בר יוסף דרמה אנושית המתמקדת באדם, באופיו ובנסיבות החברתיות שמוליכות לפתרון טראגי בלתי נמנע. בר יוסף המשיך לכתוב ולהציג ברוח דומה ובאותו נוסח גם במהלך שנות השבעים. גם במחזותיו "אנשים קשים" (1973) ו"בּוּצֵ'ה" (1986) התבטאה המגמה להמחיז ולעצב נוף אנושי, טיפוסים, הווי יהודי, ישראלי וארץ-ישראלי בעל ייחוד ואופי, כמציאות והוויה אותנטית, ולא מנקודת ראות של משקיף מבחוץ.

בר יוסף כתב גם כמה ספרי סיפורים ורומנים, וזכה במספר פרסים על כתיבתו. את שני ספריו הראשונים כתב בשנות החמישים, "שפתיים מלוחות" קובץ סיפורים שהתפרסם ב-1954, והרומן "חייו ומותו של יונתן ארגמן" שיצא לאור ב-1959. לאחר הפסקה של יותר מארבעים שנה חזר לכתוב שורה של ספרים, שהראשון בהם, "לא בבית הזה", יצא לאור ב-2007.

בשנת 2011 ראה אור קובץ כל מחזותיו, "אנשים קשים, מחזות 2010-1963" בסדרת "מסה קריטית" של מכון הקשרים שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בשיתוף עם הוצאת דביר.

פרסים והוקרה
בשנת 1986 קיבל את פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול

בשנת 2003 קיבל את פרס ישראל בתחום התיאטרון. הוועדה נימקה את בחירתו של בר יוסף בכך שמחזותיו "מתייחסים ברובם לטיפוסים ישראליים בעלי אופי שורשי ורקע חברתי ישראלי ויהודי, שיש בהם הווי מסוים, מתחים וקונפליקטים וחתירה של הפרט לאושר ולמימוש יצרי במסגרת הקהילה והמשפחה. מחזותיו של יוסף בר-יוסף נכתבים מתוך מודעות ורגישות לאמנות המשחק ולעיצוב מורכב ותלת-ממדי של דמויות וטיפוסים. מחזותיו של מר בר-יוסף זכו גם להצלחה מרשימה בחוץ-לארץ ובעיקר ברוסיה ובמזרח-אירופה".

בר יוסף היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2020 על ספרו "אבא, בן, סבתא דינה".
חיים אישיים
היה נשוי למשוררת דליה רביקוביץ ולאחר מכן למשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף.

בר-יוסף נפטר ב-15 באוקטובר 2021 בגיל 88, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה.

ממחזותיו
טורא, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של גרשון פלוטקין, בשנת 1963.
יאשה גורן, הוצג בקאמרי, בבימויו של עודד קוטלר, בשנת 1978.
אבא של החתן, הוצג בקאמרי, בבימויו של מיכאל גורביץ', בשנת 1997.
אנשים קשים, הוצג בהצלחה רבה בישראל ומחוצה לה. הוצג תחילה בבימוי פרופ' תום לוי בתיאטרון חיפה בשנת 1973. הוצג בהבימה, בבימויו של חנן שניר, בהשתתפות הצייר משה שטרנפלד. ב-1987. ההצגה הועלתה שוב בשנת 2000 וכן בעונת 12–2011 בתיאטרון חיפה בבימוי משה נאור. המחזה ראה אור בדפוס בספרי סימן קריאה ב-1973.
הכבשה, מחזה בשתי מערכות, תל אביב, 1970.
הפרדס, עם עובד, תל אביב, 1985. הוצג בהבימה, בבימויו של אהרון אלמוג, תפאורה אלי סיני, בנובמבר 1985. הוצג בתיאטרון באר שבע, בבימויה של לנה קריינדלין, בשנת 1997. הוצג בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של אבישי מילשטיין, בשנת 2013.
חגיגת חורף, מחזה, 1992. הוצג ב"הבימה", בבימויו של מיכאל גורביץ' ובכיכובה של דבורה קידר, בשנת 1992.
זה הים הגדול; הזהב של אלקה, מחזות, כרמל, ירושלים, 1999.
חתונה, הוצג בתיאטרון "הבימה", בימוי תום לוי, בשנת 1974.
זהב, הוצג ב"הבימה", בבימויה של אופירה הניג, 1989.
בוצ'ה, הוצג בתיאטרון העירוני חיפה בבימויו של גדליה בסר בשנת 1984. בסרט טלוויזיה "בּוּצֵ'ה" בהפקת הערוץ הראשון בשנת 1992, לפי תסריט של גלעד עברון על פי מחזהו של בר-יוסף, את הסרט ביים רם לוי. המחזה הוצג בתיאטרון החאן בבימויו של איגור ברזין, 2017.
לא בבית הזה, מחזה המבוסס על הספר באותו שם, 2008.
העיוורים – טיוטת מחזהו האחרון של בר-יוסף, אותו לא הספיק להשלים. דחק, כרך יד', 2022.

מספריו
שפתיים מלוחות, קובץ סיפורים, תל אביב, 1954.
חייו ומותו של יונתן ארגמן, רומן, ספרית הפועלים, 1959.
לא בבית הזה, הספריה החדשה, 2007.
למי אכפת מחלומות, כנרת זמורה-ביתן, 2008.
תמרה, הספריה החדשה / כנרת זמורה-ביתן, 2010.
הזקן הזה הקירח על האופניים, רומן אוטוביוגרפי, בהוצאת אבן חושן, עריכה: אסף ענברי, 2015.
 יוב: ועוד מיני אהבות בירושלים של שנות החמישים, ירושלים: כרמל, 2018
אבא, בן, סבתא דינה, הספריה החדשה, עורכת הספר: יהודית קציר, 2020.

לקריאה נוספת
 יוסף בר-יוסף, החלון, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 110–128, הוצאת כרמל, 2017.
יוסף בר-יוסף, "זיכרון של פנים מאירים". על שלמה גוברין. בתוך: 'חיים שלמים - ספר שלמה גוברין', הוצאת המשפחה וכרמל, תשע"ג/2013, עמ' 64.

קישורים חיצוניים

קישור לעותק ארכיוני של האתר




  - כתבת פרופיל וריאיון








עם מותו




מכּתביו


 להיות סופר אמיתי, באתר הספריה החדשה, 12 בדצמבר 2010

הערות שוליים

קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:מחזאים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לתיאטרון
יוסף
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ד' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנפטרו במגפת הקורונה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2021