טיסה 114 של ליביאן איירליינס

טיסה 114 של ליביאן איירליינס הייתה טיסה מסחרית וסדירה של חברת ליביאן איירליינס. ב-21 בפברואר 1973 הטיסה יורטה על ידי חיל האוויר הישראלי לאחר שחדרה לתחום האווירי של ישראל עקב טעות אנוש. 108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות.

הטיסה
המטוס, מסוג בואינג 224–727, הוטס על ידי צוות צרפתי ולובי - הקברניט ומהנדס הטיסה צרפתים; טייס המשנה היה לובי, תחת הסדר בין אייר פראנס לבין חברת התעופה ליביאן איירליינס. המטוס המריא ב-10:30 מטריפולי שבלוב לקהיר ולאחר עצירה קצרה בבנגאזי שבמזרח לוב, המשיכה הטיסה לכיוון קהיר.

כשהמטוס טס מעל צפון מצרים בהתקרבו לקהיר, הוא נקלע לסופת חול, בעטיה נאלץ הצוות לעבור לטיסה מבוקרת מכשירים, משום שלא ניתן היה להבחין בסימנים הגאוגרפים ששימשו בדרך כלל כציוני דרך. זמן קצר לאחר מכן, בסביבות 13:44, התעורר חשדו של צוות הטיסה כי הוא טעה בניווט עקב תפקוד לקוי של המצפן: הוא לא הצליח לקלוט את משואת הניווט של שדה התעופה קהיר מערב, ולא יכול היה לאמת את מיקומו הנוכחי של המטוס. הוא לא דיווח על דאגותיו למגדל הבקרה בקהיר. במקום זאת, הוא קיבל ב-13:52 אישור מקהיר להתחיל בנחיתה. למעשה, המטוס נסחף באותה העת מזרחה במידה ניכרת על ידי רוחות חזקות, וטס מעל תעלת סואץ.

צה"ל נמצא באותה התקופה בכוננות גבוהה, בעקבות התרעות על תוכנית מחבלים מארגון ספטמבר השחור לרסק מטוס עמוס חומר נפץ מעל מרכז תל אביב. מצרים הייתה באותה עת מדינת אויב והמצב הביטחוני בגבול המצרי היה מתוח. ישראל התייחסה בחשדנות לכך שלא נורו טילים מצריים על המטוס ולא הוזנקו מיגים כדי לעכבו, חרף מקרה דומה שאירע חודש לפני כן, בו הופל מטוס נוסעים אתיופי.

ב-13:54 חדר המטוס למדבר סיני (שהיה אז בידי ישראל), כשהוא משייט בגובה 20,000 רגל. שתי דקות לאחר מכן הוזנקו לעברו שני מטוסי F-4 פנטום מטייסת 201, והגיעו לקרבתו ב-13:59. הטייסים הישראלים לא הבחינו בנוסעים במטוס משום שכל תריסיו היו מוגפים. הם יצרו קשר עין עם צוות המטוס, והמשיכו בשידורי רדיו ובאיתות (באמצעות ניענוע כנפיהם) לפיו על המטוס לעקוב אחריהם לשדה התעופה של חיל האוויר ברפידים. צוות המטוס לא הגיב, אף על פי שסימני ידיים שעשו הצביעו על כך שהם מבינים את ההנחיות. באותה העת, בין 13:59 ל-14:02, התקשרו אנשי הצוות עם שדה התעופה בקהיר ודיווחו כי אינם יכולים לקלוט את משואת הניווט של קהיר מערב. בנמל התעופה בקהיר חשבו שהמטוס קרוב, והורו להם להנמיך לגובה 4,000 רגל.

נקודת מבטו של חיל האוויר הישראלי
ב-14:01 ירו מטוסי הפנטום פגזים נותבים אל מול חרטומו של המטוס; המטוס שינה את מסלולו, החל להנמיך לכיוון בסיס האוויר רפידים, ובהגיעו לרום של 5,000 רגל, כן הנחיתה שלו הורד. לפתע הוא פנה אחורה לכיוון מערב ועלה לגובה. הישראלים סברו כי הוא מסתובב לניסיון נחיתה שני, אך אז המטוס התכוון ישר למערב, כאילו ניסה לברוח. יריות אזהרה נוספות נורו.

חיל האוויר הישראלי התייחס לטיסה 114 כאיום ביטחוני וחששו מריגול מעל בסיס חיל האוויר או משימת התאבדות לתוך עיר ישראלית או מעל הכור הגרעיני בדימונה. טייסי הקרב קיבלו פקודה לאלץ את המטוס לנחות. ב-14:08 ירו מטוסי הפנטום בקצות כנפיו של המטוס. הוא המשיך לטוס מערבה, ואז ירו המטוסים לשורשי הכנפיים. צוות המטוס ניסה לנחות נחיתת אונס, אך המטוס פגע בדיונת חול, כש-108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות. המטוס התרסק סמוך לאיסמאעיליה, במרחק של דקה טיסה משטח מצרים.

עדות צוות מטוס הנוסעים
טייס המשנה, ששרד את הפלת המטוס, אמר לאחר מכן כי צוות המטוס הבין שהם נדרשים לנחות בישראל, אך החליט שלא לעשות כן בגלל העוינות המדינית בין ישראל ללוב. למרות דברים אלו, הצהירה ממשלת לוב כי ההתקפה נעשתה ללא אזהרה מוקדמת.

כשהחלו להנמיך לרפידים, הבינו חברי הצוות שמדובר בבסיס אוויר צבאי. הם החליטו שתהיה זו טעות לנחות שם, והחלו לחזור חזרה לכיוון מערב קהיר. הם לא הבינו מדוע ירו עליהם זמן קצר לאחר מכן, וקלטו כי מטוסי הקרב הם ישראלים רק זמן קצר לפני ההתרסקות.

220px|ממוזער|הדמיית מחשב של הטיסה לפני היירוט

תוצאות
תחילה התכחשה ישראל לאשמתה בטרגדיה, אך לאחר ה-24 בפברואר, לכשנמצאה הקופסה השחורה של הבואינג שהקליטה את שיחותיו של הצוות עם מגדל הפיקוח בקהיר, הודתה ישראל כי היא הפילה את המטוס. כמו כן חשפה ישראל כי המטוס הופל באישור הרמטכ"ל דוד אלעזר.

בשל הסיטואציה המורכבת, החשש הישראלי מהתקפת מחבלים, ופעולות המטוס שנראו כחשודות, לא נקט האו"ם כל פעולה נגד ישראל בשל הפלת המטוס. כש-30 החברות בארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) הצביעו בעד גינוי ישראל בגין התקרית, ארצות הברית נמנעה.

ב-23 בפברואר קיימה ועדת החוץ והביטחון של הכנסת דיון בנושא. יושב ראש האופוזיציה מנחם בגין דרש להקים ועדת חקירה בנימוק "שמעמדה המוסרי של מדינת ישראל מועמד בסימן שאלה". בסופו של דבר לא הוקמה ועדת חקירה, וממשלת ישראל שילמה פיצויים למשפחות הקרבנות.

פרשיות דומות

בשנת 1982 על רקע מלחמת לבנון הראשונה ופעילות ארגון הטרור הישראלי החזית לשחרור לבנון מזרים הורו שר הביטחון אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן על הפלת מטוסי נוסעים שחשדו שבהם נמצא יאסר ערפאת. במקרה אחד המוסד טען כי ערפאת על מטוס תובלה והוזנקו אליו מטוסי F-15 במטרה לפוצץ אותו באוויר. מפקד חיל האוויר דוד עברי היסס עקב חשש לטעות בזיהוי ולבסוף הפעולה בוטלה. התברר בהמשך כי ערפאת לא היה על המטוס אלא אחיו, רופא ילדים, ואיתו 30 ילדים פצועים. דבר זה לא הרתיע את שרון ואיתן והם הורו לנסות ליירט מטוסי נוסעים גם בהמשך. לפחות ב-5 מקרים הוזנקו מטוסי קרב ישראלים לעבר מטוסים אזרחיים במטרה להפילם אולם פעילות זו שובשה על ידי טייסים וקצינים בטענה לבעיות טכניות, ומתוך נימוק שמדובר בפקודה בלתי חוקית בעליל. פרשה זו נותרה סודית עד שנת 2018.

 ראו גם 
 הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה
 טיסה 1812 של סיביריה איירליינס
 אסון ביילמר

 לקריאה נוספת 
חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך א', עמ' 225–227
 כתבנו בבאר שבע, מאת יצחק שתיל, אדר תשנ"א, מרץ 1991, עמ׳ 117 עד 120

קישורים חיצוניים










הערות שוליים

קטגוריה:הפלת מטוסי נוסעים
לוב
קטגוריה:תקריות ואסונות תעופה במעורבות מטוסי בואינג 727
קטגוריה:חדירות למרחב האווירי הישראלי
קטגוריה:חיל האוויר הישראלי: קרבות ומבצעים
קטגוריה:תקריות ואסונות תעופה ב-1973
קטגוריה:לוב: תעופה
קטגוריה:אסונות מעשה ידי אדם בישראל
קטגוריה:1973 במצרים