קלוד ללוש

קלוד ללוש (בצרפתית: Claude Lelouch; נולד ב-30 באוקטובר 1937) הוא במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי וצלם יהודי-צרפתי.

ללוש גדל במשפחה יהודית אלג'יראית והחל להתבלט כבמאי בשנות ה-60. סרטו גבר ואישה (בצרפתית: Un homme et une femme) משנת 1966 זיכה אותו בפרסים ובהכרה בין-לאומית. במהלך הקריירה הקולנועית שלו ביים ללוש למעלה משבעים סרטים, שרבים מהם זכו להצלחה בין-לאומית.

על אף הצלחתו, שיטות עבודתו וסגנונו הקולנועי עוררו לעיתים קרובות ביקורת בטענה כי סרטיו הם שטחיים, סנטימנטליים ומסורבלים מבחינה עלילתית.

 קורות חיים וקריירה 
ללוש נולד ברובע ה-9 של פריז לשארלוט (לבית אבלאר) ולסימון ללוש. אביו היה בן למשפחה יהודית אלג'יראית ואמו התגיירה. ללוש סיפר כי המגע הראשון שלו עם הקולנוע היה בגיל מאוד צעיר "אמי החביאה אותי בבתי קולנוע כשהייתי קטן. הגסטפו חיפש אותנו... הקולנוע, בראש ובראשונה, הציל את חיי". על אמונתו אמר: "היום אני מאמין באלוהים. האמונה התעוררה כשעשיתי סרט בישראל. שם אי אפשר שלא להאמין. אהבתי את בתי התפילה של כל הדתות. כל מה שקורה הוא לטובה. לפעמים נדמה לי שההשראה שלי באה מהשמיים. נפלא להיות יהודי".

לאחר שנכשל בבחינות הבגרות קנה לו אביו מצלמה כדי לפתוח דף חדש. הוא החל את דרכו הקולנועית בצילומי כתבות, והיה בין הראשונים שתיעדו את חיי היומיום בברית המועצות, כשמצלמתו מוסתרת מתחת למעיל. הוא גם צילם אירועי ספורט כמו מרוץ 24 השעות של לה מאן והטור דה פראנס.

ללוש שירת בצבא צרפת ביחידת הסרטה, שם יצר למעלה ממאה סרטים קצרים, ושוחרר בשנת 1960.

 מסרטיו הבולטים 

 סרט הביכורים הארוך שלו, "זכות הגבר" (1960, Le Propre de l'homme), זכה לביקורות קשות. מבקרי כתב העת מחברות הקולנוע כתבו: "קלוד ללוש, זכרו את השם היטב, כי לא תשמעו עליו שוב". למרות זאת, באותה שנה ייסד את חברת ההפקות שלו, "Les Films 13", שבאמצעותה הפיק את רוב סרטיו בהמשך.
 סרטו "נשות הלילה" (La femme spectacle) מ-1963 שתיעד זונות, נשים בקניות ומנותחות אף, צונזר בשל נטייה מיזוגנית. ללוש עצמו הגדיר את הסרט בראיון משנת 2017 בתור הסרט הגרוע ביותר שלו.

 הצלחת "גבר ואישה" ב-1966 שינתה את מעמדו וזיכתה אותו בהכרה בינלאומית רחבה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1966 ובטקס פרסי האוסקר ה-39 (1967) זכה הסרט בשני פרסים - פרס התסריט המקורי הטוב ביותר (ללוש יחד עם פייר יוטרהובן) ובפרס הסרט הזר הטוב ביותר. ללוש עצמו היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר. הסרט נחשב עד היום לאחת היצירות המזוהות ביותר עם רוח הקולנוע הרומנטי הצרפתי.

 סרטו "לחיות כדי לחיות" (Vivre pour vivre, 1967) זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לאוסקר לסרט הזר.
 האפוס המוזיקלי שלו מ-1981, "אלה והאחרים" (Les Uns et les Autres, בארצות הברית: Bolero: Dance of Life), נחשב לאחת מיצירות המופת שלו. למרות ביקורות שהיו לעיתים שליליות, הסרט זכה להצלחה רבה בקרב הקהל.
 "מסלול של ילד מפונק" (Itinéraire d'un enfant gâté, 1988) היה אחד מההצלחות הקופתיות הגדולות ביותר בקריירה שלו. בסרט מככב ז'אן פול בלמונודו שזכה בפרס הסזאר לשחקן הראשי על משחקו בסרט.
 סרטו "עלובי החיים" (Les Misérables, 1995) זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר. הפקת ענק המתנהלת בכמה רבדים ומשלבת בין הקלאסיקה של הספרות הצרפתית, ההיסטוריה של צרפת בתחילת המאה, ומחוות לקלאסיקה של הקולנוע הצרפתי.
 סרטו הקצר "C'était un rendez-vous" מ-1976 מציג נסיעה מהירה ברחובות פריז לפנות בוקר, ומצולם כולו מנקודת מבט המכונית. לפי האגדה, ללוש נעצר לאחר הקרנת הבכורה על נסיעה במהירות מופרזת, אך בראיון מ-2006 גילה כי נהג במכונית המרצדס שלו והוסיף פסקול של מכונית פרארי לשם אפקט המהירות.
 ב-2020 יצר ללוש גרסה מחודשת לסרט זה, "Le Grand Rendez-vous". שצולם במונקו בכיכוב נהג המרוצים שארל לקלר. הצילומים נערכו במסלול מונקו ב-24 במאי 2020 והסרט יצא לאקרנים ב-13 ביוני אותה שנה. הביקורות כינו אותו "חסר חיים" (The Verge) ו"עצלני וביצוע כושל" (כריס האריס מ-Top Gear).
 "שנות חיינו היפות" (2019, Les Plus Belles Années d'une vie) - סרט ההמשך ל"גבר ואשה" בו מפגיש ללוש את הגיבורים בזקנתם.

ללוש נודע בשיתוף פעולה נרחב עם המלחין פרנסיס לה (Francis Lai), עמו עבד על למעלה 35 סרטים בין 1966 ל-2018. יחד יצרו להיט גדול עם שיר הנושא של "גבר ואישה", שבוצע על ידי ניקול קרואזיל ופייר בארו, והוקלט במאות גרסאות.

במהלך הקריירה שלו, ללוש הרבה לעבוד כבמאי, תסריטאי וצלם בו זמנית, כשהוא ממעט להשתמש בבמאי צילום אחר.

בשנת 1993 כיהן כנשיא חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-18 במוסקבה.

 ביקורת 
לאורך הקריירה שלו התמודד ללוש עם ביקורת משמעותית ומתמשכת, בעיקר מצד מבקרי קולנוע צרפתים ותומכי הגל החדש הצרפתי. לאחר צאת סרטו המצליח "גבר ואישה" כתב מבקר הקולנוע ז'אן-לואי קומלי בכתב העת הנחשב מחברות הקולנוע כי הסרט אינו יותר מאשר בידור לא מתוחכם וכי ללוש הוא "מחלה לעולם הקולנוע, סרטן". בהמשך הואשם בשטחיות וחזרתיות של נושאי סרטיו, עודף סנטימנטליות ועלילות מסורבלות. ללוש היה מודע היטב לביקורות נגדו. את סרטו "הצטלבות" (2007,"Roman De Gare") בחר לביים תחת שם בדוי, הֶרְבֶּה פִּיקָאר, כדי שהסרט יישפט לגופו. רק לאחר הצלחתו בפסטיבל קאן חשף שהוא העומד מאחורי הסרט.

 פרסים 

 1966 - פרס דקל הזהב לסרט "גבר ואישה" בפסטיבל קאן.
 1967 - שני פרסי אוסקר לסרט "גבר ואישה" - פרס התסריט המקורי ופרס הסרט הזר הטוב ביותר.
 1968 - פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל"לחיות כדי לחיות" (1967 ,Vivre pour vivre).
 1971 - פרס דוד די דונטלו לבמאי הזר על סרטו "Le Voyou".
 1981 - פרס דקל הזהב ופרסי סזאר ל"בולרו".
 1989 - פרס סזאר ושתי מועמדויות לסרט "מסלולו של ילד מפונק".
 1996 - פרס גלובוס הזהב לסרט "עלובי החיים".
 2024 - פרס על פועלו הבולט בקולנוע הבינלאומי במסגרת פסטיבל ונציה.

 הוקרה 
ממוזער|זוכי פסטיבל קאן 2025. על המסך בחלק העליון - הפוסטר המבוסס על סצנת החיבוק מ"גבר ואישה".
 1997 - מפקד במסדר האמנויות והספרות.
 2005 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון.
 2016 - מפקד במסדר הכתר הבלגי.
 2018 - קצין בלגיון הכבוד הצרפתי.
 2023 - מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי.
 2025 - בפסטיבל הקולנוע בקאן הוענק לללוש כבוד מיוחד על סרטו הקלאסי "גבר ואישה", ששימש השראה לשני הפוסטרים הרשמיים של המהדורה ה־78 של הפסטיבל. לראשונה בתולדות קאן הוצגו שני פוסטרים רשמיים לאותה מהדורה, שניהם מציגים את סצנת החיבוק האיקונית מתוך הסרט כאשר פעם מוצגת האישה ופעם הגבר.

 חיים אישיים 
קלוד ללוש נישא ארבע פעמים: בשנת 1967 לשחקנית כריסטין קושה (Christine Cochet), בשנת 1986 למארי-סופי אל (.Marie-Sophie L), בשנת 1995 לשחקנית אלסנדרה מרטינס (Alessandra Martines), וב־17 ביוני 2023 נישא לסופרת ולרי פרן (Valérie Perrin) עמה הוא חי מאז שנת 2006.

לפני כן היה בן זוגן של השחקניות אנני ז'ירארדו (Annie Girardot) ואוולין בואיי (Évelyne Bouix).

ללוש הוא אב לשבעה ילדים, שכולם נושאים שמות המתחילים באות S:

 סימון (Simon), שנולד בשנת 1969 מנישואיו לכריסטין קושה;
 שרה (Sarah, 1976), שנולדה למנחת הדוגמנית גונילה פרידן (Gunilla Friden);
 שלומית (Salomé, 1983), בתה של השחקנית אוולין בואיקס;
 סבאיה (Sabaya, נולדה ב־1987), סאשקה (Sachka, נולד ב־1989) ושאיה (Shaya, נולדה ב־1992) – ילדיו ממערכת היחסים עם מארי־סופי אל. בין השנים 1985–1992;
 סטלה (Stella, 1998), בתו מנישואיו לאלסנדרה מרטינס.

 פילמוגרפיה נבחרת 

קישורים חיצוניים








הערות שוליים

קטגוריה:במאי קולנוע יהודים צרפתים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע יהודים צרפתים
קטגוריה:יהודים צרפתים
קטגוריה:צרפתים ממוצא יהודי-אלג'יראי
קטגוריה:זוכי אוסקר: התסריט המקורי הטוב
קטגוריה:זוכי אוסקר: הסרט הזר הטוב
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב - סרטים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1937