היסטוריה של אוקראינה

השטח עליו נמצאת כיום אוקראינה, היה מיושב מאז תקופת האבן. שטח זה היה מיושב על ידי עמים שונים ותרבויות שונות, ונשלט על מגוון מדינות וממלכות במהלך ההיסטוריה. רק בתקופות מאוד קצובות ומצומצמות, התקיים בשטח הזה, או בחלק ממנו שלטון עצמאי או ריבונות עצמאית.

היסטוריה עתיקה
 התיישבות קדמונית באוקראינה 
ההיסטוריה של אזור אוקראינה מתחילה הרבה לפני ששבטים סלאביים התיישבו בה, והיא שזורה באחת ההתיישבויות האנושיות הקדומות ביותר באירופה. ההוכחות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר להתיישבות באזור אוקראינה מתוארכות ללפני כ-1.1 מיליון שנה, עם מציאת כלי אבן פרימיטיביים באתר קורולובו (Королёво) שבהרי הקרפטים. כלים אלו, המיוחסים ככל הנראה להומו ארקטוס או הומו היידלברגנסיס, מעידים על נוכחות אנושית קדומה מאד, לפני נדידת האדם המודרני מאפריקה.

במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-40,000 עד 35,000 שנים, התיישב באזור האדם הניאנדרטלי, כפי שמעידות מציאות מאתרים כמו מערת קיק-קובה (Киик-Коба) בחצי האי קרים. הניאנדרטלים היו ציידים-לקטים שהסתגלו לאקלים הקר. עם הגעת האדם המודרני האנטומי (Homo sapiens) לאירופה, הם החלו לחלוק את האזור. תקופה זו, המכונה הפלאוליתית העליונה (35,000-10,000 לפני הספירה), מאופיינת בטכנולוגיית כלי אבן מתוחכמת יותר ובשימוש בחומרים כמו עצם וקרן. אתרים בולטים מתקופה זו כוללים את המטמונות של מז'יריץ' (Межирич), שם נחשפו מבני מגורים שנבנו משלדים של ממותות. מבנים ייחודיים אלה מעידים על הסתגלות גאונית לסביבה הקשה ועל מורכבות חברתית ותרבותית הולכת וגוברת.

 המהפכה החקלאית והתרבות הטריפיליאנית 
העידן שלאחר עידן הקרח, המזוליתית והנאוליתית, הביא לשינויים דרמטיים. אזור אוקראינה הפך לאחד ממרכזי הולדת החקלאות באירופה. התקופה הנאוליתית (כ-6,000-4,000 לפני הספירה) מסמלת את המעבר מחיי ציידים-לקטים לחקלאות וביות בעלי חיים. שינוי זה איפשר גידול אוכלוסייה והתפתחות חברות מורכבות יותר. התרבות הבולטת ביותר בתקופה זו הייתה התרבות הטריפיליאנית (Трипольская культура) (נקראת גם "קוּקוּטֶנִי-טריפיליה"), שהתקיימה באזור שבין נהר הדניסטר לנהר הדנייפר.

התרבות הטריפיליאנית (4,800-3,000 לפני הספירה) הייתה ייחודית בממדיה ובתרבותה. בני הטריפיליאנים חיו ביישובים חקלאיים ענקיים שכונו "מגא-אתרים", חלקם עם אוכלוסייה של עד 15,000 איש. יישובים אלה נבנו בצורה מעגלית, והם נשרפו ונבנו מחדש במחזוריות של 60-80 שנים, מנהג שעדיין לא ברור לגמרי. התרבות הטריפיליאנית נודעה גם בכלי החרס המצוירים שלה, המאופיינים בדפוסים גאומטריים מורכבים וספירלות. כלים אלה מעידים על אומנות מפותחת ורמה גבוהה של סימבוליות. התרבות הטריפיליאנית מייצגת את שיא ההתפתחות האנושית באזור בתקופה הפרהיסטורית המאוחרת, לפני בואם של עמים נוודים מן הערבה.

 תקופת הברונזה והברזל 
בסביבות שנת 3,000 לפני הספירה, החלו להופיע באזור קבוצות נוודים מהערבות האירואסיאתיות, המיוחסות לעיתים קרובות לתרבות ימניה (Ямная культура). עמים אלו הביאו עימם את טכנולוגיית המתכת, המעידה על תחילת תקופת הברונזה. הם גם מילאו תפקיד מכריע בהפצת השפות ההודו-אירופיות. מאפיין בולט של תרבות ימניה הוא הקבורה בתילי קבורה גדולים, המכונים "קורגנים" (курганы). קורגנים אלו, המכילים לעיתים קרובות קברים של לוחמים עם כלי נשק וחפצי ערך, הם עדות לחברה היררכית ולוחמנית.

תקופת הברזל, שהחלה באזור בסביבות האלף הראשון לפני הספירה, מסמלת את עלייתם של עמים דומיננטיים כמו הצימרים (Киммерийцы), ולאחר מכן הסקיתים (Скифы). הצימרים, ובעיקר הסקיתים (שהיו מפורסמים כלוחמים רכובים על סוסים), שלטו בערבות אוקראינה והשפיעו על התרבות האזורית. ממצאים סקיתיים, כמו תכשיטי זהב משובחים, מעידים על עושר רב ועל קשרים מסחריים נרחבים. ההיסטוריה הפרהיסטורית של אוקראינה, המשתרעת על פני מאות אלפי שנים, מציגה תמונה של התפתחות אנושית מרתקת, מהציידים-לקטים הקדמונים ועד לתרבויות עירוניות חקלאיות מורכבות, אשר כולן הניחו את היסודות לעתיד האזור.
ימי הביניים
מערבולת של עמים ואימפריות
לאחר נדידת העמים הגדולה במאות ה-4 וה-5 לספירה, החלו השבטים הסלאבים המזרחיים להתפשט באזור. במקביל, האזור הפך לשטח התנגשות בין אימפריות שונות. האימפריה הביזנטית ניסתה לשמר את השפעתה בדרום, בעוד שבטים נוודים חדשים ממזרח – כמו האווארים, הבולגרים והמגיארים – חצו את הנהרות דנייפר (Днепр) ודונסטר (Днестр). בתוך כאוס זה, התפתחו והתפצלו השבטים הסלאבים לשבטים נפרדים, ביניהם הפוליאנים, הדרוולים והסוורנים, שהתיישבו לאורך נהרות מרכזיים.

עלייתה של הממלכה הכוזרית
במקביל להתפשטות הסלאבית, עלתה הממלכה הכוזרית, שהקימה אימפריה רבת-עוצמה במאה ה-7 לספירה. הכוזרים, עם טורקי שהתגייר, שלטו בשטח נרחב המשתרע בין נהר הוולגה (Волга) לבין הרי הקווקז, והשפיעו על אזורי ערבה נרחבים שהיום הם חלק מאוקראינה. ממלכתם הפכה למעצמה מסחרית ותרבותית, והם גבו מיסים מהשבטים הסלאבים המקומיים. במשך למעלה ממאתיים שנה, הכוזרים שלטו במסחר שעבר לאורך נתיבי הנהר המרכזיים, והיוו כוח מאזן בין האימפריה הביזנטית לבין הח'ליפות המוסלמית. קייב (Киев) עצמה הייתה ככל הנראה מרכז מסחרי שהיה תחת השפעה או שליטה כוזרית.
 הממלכה הרוסית הראשונה 
שמאל|ממוזער|250px|רוס של קייב. המאה ה-9 לספירה
ממלכת רוס, הידועה גם כרוס של קייב, הייתה פדרציה של שבטים סלאביים ומדינות-ערים שהוקמה במאה ה-9 והגיעה לשיאה במאות ה-10 וה-11. היא נחשבת למדינה הסלאבית המזרחית הראשונה והיא האב הקדמון של מדינות כמו אוקראינה, רוסיה ובלארוס של ימינו.

הקמתה מתוארכת לשנת 862, אז שבטים סלאביים ופינים באזור נובגורוד הזמינו את הנסיך הוויקינגי רוריק לשלוט עליהם כדי להשכין סדר. רוריק ייסד את שושלת רוריק ששלטה על רוס במשך מאות שנים. לאחר מותו, יורשו הנסיך אולג כבש את קייב בשנת 882 והפך אותה למרכז הממלכה.

 שיא הפריחה והנצרות 
רוס של קייב הגיעה לשיאה תחת שלטונם של הנסיכים ולדימיר הראשון (980–1015) וירוסלב הראשון "החכם" (1019–1054). בתקופת ולדימיר הראשון, הממלכה אימצה באופן רשמי את הנצרות האורתודוקסית הביזנטית בשנת 988, לאחר שולדימיר התנצר. אירוע זה שינה את פני הממלכה, חיזק את הקשרים עם האימפריה הביזנטית והוביל להתרחבות תרבותית, דתית ואמנותית.

ירוסלב הראשון המשיך את דרכו, יצר קודקס חוקים ראשון ("רוסקיאיה פראבדה"), בנה כנסיות מפוארות (כמו קתדרלת סופיה הקדושה בקייב) וחיזק את מעמדה הבינלאומי של רוס.

 חורבן הממלכה 
לאחר מותו של ירוסלב, רוס של קייב החלה להתפצל בשל מאבקי ירושה פנימיים בין בניו. הנסיכויות המקומיות התחזקו על חשבון השלטון המרכזי והחלו להתנהל באופן עצמאי. הפיצול הפוליטי, יחד עם פלישות חוזרות ונשנות של שבטים נומדיים מהמזרח, החליש את הממלכה באופן משמעותי.

המכה הסופית הגיעה עם פלישת המונגולים במאה ה-13. בשנת 1237, פלש צבא האורדה המוזהבת, בהנהגת באטו חאן, אל ממלכת רוס. העיר קייב נחרבה לחלוטין בדצמבר 1240, וערים רבות נוספות נפלו. הפלישה המונגולית שמה קץ לקיומה של רוס של קייב כממלכה מאוחדת ומובילה. רוב שטחה עבר לשליטה מונגולית ישירה, והותירה אחריה נסיכויות מפוצלות וחלשות שנאלצו לשלם מס למונגולים.

במאה ה-17 כבשה האימפריה העות'מאנית את דרום אוקראינה. באותה תקופה הרימו הקוזאקים בראשות בוגדן חמלניצקי את נס המרד וחוללו את מרד הקוזאקים הגדול נגד שלטון פולין-ליטא וערכו פוגרומים ביהודים ובפולנים.

עם זאת, בתקופה זו, בשנת 1710, כוננו ההטמאן של צבא זפוריז'יה, פיליפ אורליק, זקני הקוזאקים והקוזאקים של צבא זפוריז'יה, את חוקת פיליפ אורליק, מסמך חוקתי שלעיתים נקרא "החוקה הראשונה של אוקראינה". החוקה כללה כינון פרלמנט והיבטים מובהקים של הפרדה בין שלוש הרשויות. היא הייתה בין הראשונות והמתקדמות בעולם בשעתה.

הקוזאקים הביאו לצירופה של אוקראינה המזרחית לרוסיה, בעוד שהמערבית ברובה הצטרפה לרוסיה במסגרת חלוקת פולין רק בשנת 1795. במהלך המאות ה-17 וה-18 התנהלו על אדמת אוקראינה קרבות עזים בין האימפריה העות'מאנית לפולין, ורוסיה הצטרפה אליהם בהמשך. בשנת 1795 חולקה אוקראינה בין האימפריה הרוסית, אוסטריה והאימפריה העות'מאנית.

 פריחת הזהות האוקראינית 
במאה ה-19 הסתמן סוף האוטונומיה על ידי פירוק הצבא הקוזאקי. אז החלה התפתחות מואצת של הכלכלה. עם המהפכה ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה הכריזה אוקראינה על עצמאותה כרפובליקה העממית של אוקראינה, אך הסיעות השונות בתוך המדינה ומחוצה לה, לא הניחו למצב זה לשרוד לאורך זמן. על אדמת אוקראינה התנהל מאבק עיקש בין מצדדי אוקראינה העצמאית, הצבא האדום, הצבא הלבן, הגרמנים והפולנים. באותו זמן סבלו היהודים מאוד מפרעות בידי כנופיות.

המאה ה-20 נפתחה במאבק מחודש על עצמאות אוקראינה. בעקבות קריסת אימפריות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוכרזה הרפובליקה העממית של אוקראינה ב-1917, כשקייב היא בירתה. במקביל, בשטחים המערביים, הוקמה הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה ב-1918, שמרכזה בלבוב. שתי הרפובליקות ביקשו להתאחד, והקימו את "חוק האיחוד" (Act Zluky) ב-22 בינואר 1919. עם זאת, עצמאותן הייתה קצרת ימים. הרפובליקה העממית של אוקראינה התמודדה עם סכסוך צבאי מתמיד מול כוחות בולשביקים, פולין ופלגים של הצבא הלבן. עד 1921, בעקבות המלחמה הסובייטית-אוקראינית, חולקו אדמות אוקראינה: השטחים המזרחיים הפכו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, אחד מארבעת הסובייטים הראשונים בברית המועצות, בעוד שמערב אוקראינה נבלע על ידי פולין, רומניה וצ'כוסלובקיה.

בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ולאחר שהוכנעו קבוצות בדלניות של לאומנים אוקראינים, הייתה אוקראינה המזרחית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ומערבה צורף לפולין, כשחבל בוקובינה (שהיה חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית) מצורף לרומניה. לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, פעלה הממשלה הסובייטית לחיזוק התעשייה וריכוז העבודה החקלאית בקולחוזים ובסובחוזים. תחת השלטון הסובייטי, מדיניות ראשונית של "אוקראיניזציה" פינתה את מקומה לרוסיפיקציה. ב-1928 הגה סטלין את תוכנית החומש שהביאה לתיעוש מהיר מאוד של המדינה, והפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים. בעקבות מהלך זה איבדו עשרות מיליוני חקלאים את רכושם, חלקם נשלחו לעבוד בגולאגים בסיביר ומיליוני חקלאים נוספים מתו מרעב. במשך 5 השנים אוכלוסיית אוקראינה קטנה ב-3 עד 6 מיליוני בני אדם, תקופה זאת נקראת בפי האוקראינים הולודומור. זהו הרעב הגדול ביותר מעשה-אדם שפקד את אירופה בכל תקופת ההיסטוריה, ויש הרואים בו שואת העם האוקראיני. אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שוב אוחדה אוקראינה המערבית עם המזרחית, וכן קיבלה אוקראינה את חבל בוקובינה ובסרביה הדרום-מערבית מרומניה.

 מלחמת העולם השנייה 
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אוקראינה כולה על ידי הצבא הגרמני במסגרת מבצע ברברוסה והוכפפה לנציבות הרייך אוקראינה. "צבא ההתקוממות האוקראיני" (UPA) נלחם למען עצמאות, בתחילה כרת ברית עם הכוחות הגרמנים הכובשים ועודד חלקים מהחברה האוקראינית לשתף פעולה, אך ה-UPA נלחם בסופו של דבר נגד השלטון הגרמני והסובייטי כאחד. על שטח אוקראינה הוקמו גטאות, ויהודיה נרצחו בהמוניהם בבורות על ידי יחידת האיינזצגרופן של האס אס ומשתפי פעולה אוקראינים. אוקראינים רבים (במיוחד במערב המדינה) קיבלו את הכובשים הגרמנים כ"משחררים", שיתפו עמם פעולה והשתתפו ברדיפת היהודים וגם בהשמדתם, סך הכול על פי ההערכות כ-900 אלף יהודים נרצחו על אדמת אוקראינה, כשאחד המקומות הידועים לשמצה הוא באבי יאר שבפאתי קייב. בשנת 1944, לקראת סוף המלחמה, שוחרר רוב שטחה של אוקראינה על ידי הצבא הסובייטי. בזמן המלחמה איבדו כ-5 עד 8 מיליון אזרחים את חייהם, המספר כולל את יהודי המדינה, בנוסף ל-2.7 מיליון הלוחמים בצבא האדום.

 לאחר המלחמה 
עם הקמת האומות המאוחדות התקבלה אוקראינה כחברה מלאה בארגון, למרות היותה סובייט בברית המועצות (שהייתה חברה אף היא). בשנת 1954 צוינו 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה, ולכבוד זאת קיבלה אוקראינה את חבל קרים מידי רוסיה.

 אוקראינה העצמאית 
במהלך סוף שנות ה-80 גברה הדרישה לעצמאות, בעקבות אסון צ'רנוביל והמצב הכלכלי הקשה. בשנת 1991 במהלך התפרקותה של ברית המועצות, זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה. לאחר הפוטש של אוגוסט התפטר נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק מהמפלגה הקומוניסטית וב-24 באוגוסט 1991 והפרלמנט הכריז על אוקראינה כמדינה עצמאית. בכך הצטרפה אוקראינה, הגדולה ברפובליקות הסובייטיות אחרי רוסיה, לחמש הרפובליקות הסובייטיות שכבר הכריזו עד אז על עצמאות. החלטת הפרלמנט אושררה במשאל עם ב-2 בדצמבר 1991. באותו יום גם נבחר קרבצ'וק לנשיא בבחירות חופשיות ראשונות במדינה. בכך החלה תקופת מעבר לכלכלת שוק, שבה סבלה אוקראינה ממיתון שנמשך שמונה שנים. לאחר מכן, חוותה הכלכלה עלייה גבוהה בגידול התמ"ג עד שצנחה במהלך המשבר הפיננסי האוקראיני של 2008–2009. תקופה זו התאפיינה באתגרים כלכליים, בעליית הלאומיות ובמתחים גוברים עם הפדרציה הרוסית.
שמאל|ממוזער|267x267 פיקסלים|ילדה אוקראינית, בפסטיבל התרבות האוקראינית
בסוף 2004 אוקראינה חוותה את המהפכה הכתומה שהביאה להפלתה של הממשלה המושחתת של לאוניד קוצ'מה והעלתה לשלטון את ויקטור יושצ'נקו ויוליה טימושנקו הפרו-דמוקרטיים. ויקטור יושצ'נקו נבחר לנשיאות על בסיס הבטחותיו להתקרב למערב, להדק את היחסים עם נאט"ו ואף להגיש בקשה להצטרף לאיחוד האירופי. ממשלה שהוקמה לאחר בחירות ברשות יוליה טימושנקו החזיקה מעמד פחות משנה, בעקבות מריבות והתנצחויות פוליטיות שהיו בין שני בעלי הברית, יוליה טימושנקו נאלצה לעזוב את המשרד וכבר בספטמבר 2005 קמה ממשלה ברשות מושל מחוז דנפרופטרובסק, יורי יחנורוב. עם זאת בגלל הסכמים פרלמנטריים גם ממשלה זאת הוחלפה תוך פחות משנה.

בשנת 2006 לאחר הבחירות לפרלמנט האוקראיני (ורכובנה ראדה) קיבלה מפלגתו של ויקטור ינוקוביץ' (מנהיג מפלגת האזורים) את מעמד המפלגה הגדולה ביותר, דבר שמנע מהנשיא יושצ'נקו להקים קואליציה פרו-מערבית ("כתומה") וחייב אותו למסור את תפקיד ראש הממשלה לינוקוביץ - יריבו בבחירות לנשיאות המדינה. אולם בסוף 2007 התפטר ומונה לממלא מקום ראש הממשלה. ב-18 בדצמבר 2007, בהצבעת הראדה העליונה, שוחרר מתפקידו ופינה את מקומו ליוליה טימושנקו.

המצב הפוליטי המעורער לא הסתיים עם סופה של המהפכה הכתומה וזהות ראש הממשלה השתנתה מספר פעמים עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21. המדינה מפולגת על פי הקווים הטריטוריאליים ההיסטוריים של המאה ה-17, כאשר המזרח והדרום תומכים במדיניות פרו-רוסית (אזורים אלו גם מאוכלסים באוכלוסייה אתנית רוסית רבה), המערב והמרכז לעומתם תומכים במדיניות פרו-מערבית (אזורי האכלוס של האוכלוסייה האתנית האוקראינית, עם מיעוט רוסי זניח). דהיינו אזור השליטה התרבותי של פולין בימי האיחוד הפולני-ליטאי תומך באיחוד האירופי והצטרפותה של המדינה לברית נאט"ו, ואזור השליטה התרבותי של רוסיה תומך בעמדותיה ורואה בה כפטרונה.

משנת 1991 ועד 2007 האוכלוסייה האוקראינית קטנה בכ-6 מיליון אזרחים (מ-52 מיליון ל-46), בשנת 1991 האוכלוסייה ממוצא רוסי היוותה כ-23 אחוזים מסך האוכלוסייה, כיום חלקה מתקרב לכ-15 אחוזים, האזורים המזרחיים והדרומיים של אוקראינה איבדו כ-30 אחוזים מסך תושביהם משנת 1991 בעיקר בשל הגירה לרוסיה. לעומת זאת אוכלוסיית מערב אוקראינה כמעט ולא השתנתה ואפילו באזורים מסוימים גדלה מעט.

בשנת 2014 פרצה מלחמת האזרחים באוקראינה עקב התנגדות האוקראינים תושבי מזרח אוקראינה למהפיכת היברומאידאן והדחת הנשיא הנבחר.. המורדים זכו לתמיכתה של רוסיה. במהלך העימות סיפחה רוסיה את חצי האי קרים, בעקבות משאל עם.

 הסכסוך האוקראיני-רוסי 
ויקטור ינוקוביץ', נבחר בשנת 2010. יוליה טימושנקו, דמות האופוזיציה העיקרית לינוקוביץ', נכלאה במה שכונה "רדיפה פוליטית" על ידי משקיפים בינלאומיים, מה שהוביל לאי שביעות רצון מהממשלה. במרץ 2012 ניסחו ממשלת אוקראינה והאיחוד האירופי הסכם מחודש בין אוקראינה לאיחוד בדבר שיתוף פעולה ואפשרות להצטרף לאיחוד, לאחר שנציגי אוקראינה החלו במגעים להצטרף לאיחוד כבר בשנת 2007, תחת נשיאותו של ויקטור יושצ'נקו. ההסכם המחודש עליו דנו הנציגים במרץ 2013, נועד להחליף הסכם ביניים קודם שנחתם בין הצדדים בתקופת הנשיא יושצ'נקו, כשההסכם החדש נועד לאפשר ולהקל את דרכה של אוקראינה להצטרפות לאיחוד האירופי.

רוסיה מצידה, יצרה לחץ על אוקראינה, בהתחלה על ידי סנקציות קלות ולבסוף, באוגוסט 2013, עצרה רשות המכס הרוסית כניסת סחורות מאוקראינה לחלוטין. תחת איום לנתק את אספקת הגז מרוסיה לאוקראינה, נערכה בקבינט האוקראיני הצבעה, שבסיכומה הוחלט לדחות את החתימה על ההסכם לשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, דבר שגרר אחריו מחאה עממית רחבה נגד החלטת הממשלה. בנובמבר 2013, סירב ויקטור ינוקוביץ' לחתום על הסכם ההתאגדות עם האיחוד האירופי, אמנה שהייתה בפיתוח כבר כמה שנים וינוקוביץ' אישר עקרונית קודם לכן. ינוקוביץ' במקום זאת העדיף קשרים הדוקים יותר עם רוסיה. בעקבות זאת פרצו ב-21 בנובמבר 2013 הפגנות יברומאידאן, שבעקותיהן הודח ינוקוביץ' שהוחלף בפטרו פורושנקו. הוא ברח ויוליה טימושנקו שוחררה מהכלא.

בשנת 2014 פרצה מלחמת האזרחים בחצי האי קרים ובמחוזות דונצק ולוהנסק, על רקע שאיפת אוקראינים ממוצא רוסי, שזכו לתמיכת רוסיה, להתפצל מאוקראינה. רוסיה פלשה לחצי האי קרים וסיפחה אותו, אחרי שקיימה משאל עם שלא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית (החלטת האו"ם 68/262). במקביל, בדלנים במזרח ובדרום אוקראינה השתלטו על בנייני ממשלה במחוזות דונצק, לוהנסק וחרקוב, בעידוד שירותי הביטחון הרוסיים. הממשלה האוקראינית הצליחה להשיב את הסדר בחרקוב ואודסה עד 10 במרץ. אולם, בדונבאס (דונצק ולוהנסק) הגובל ברוסיה, חמושים פתחו בהתקוממות בדלנית, ויצרו את "הרפובליקות העממיות" של דונצק ולוהנסק. הסכמי מינסק מ-2015 הפחיתו את הלחימה משמעותית, אך הותירו כשליש מדונבאס בידי הבדלנים.

ב-20 במאי 2019 נבחר וולודימיר זלנסקי לנשיא אוקראינה שנחשב לפרו-מערבי. רוסיה חששה מהתקרבות אוקראינה למערב, במיוחד לארגונים כמו נאט"ו והאיחוד האירופי, דבר שערעור את מעמדה באזור. בעיני הממשל הרוסי, אוקראינה נחשבת לחלק מהמרחב ההשפעה הרוסי, ולעיתים אף כחלק אינטגרלי מרוסיה עצמה. בפברואר 2022 פלש הצבא הרוסי לאוקראינה, בהוראת הנשיא פוטין, במטרה לכבוש את קייב הבירה, ולהפיל את השלטון הפרו-מערבי.

בפברואר 2022 פלש הצבא הרוסי, בהוראתו של הנשיא פוטין, אל אוקראינה ופרצה מלחמת אוקראינה–רוסיה.

על רקע ההידרדרות ביחסי אוקראינה-רוסיה, הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה נוצרה והתפלגה מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית.

קישורים חיצוניים

 מגוון פריטים על היסטוריה של אוקראינה באתר הספרייה הלאומית


הערות שוליים

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
אוקראינה