יהדות פורטוגל

יהדות פורטוגל היא קהילה גדולה שהתקיימה באזור פורטוגל של ימינו. לעיתים קרובות היו תולדותיה שזורות בתולדות יהדות ספרד.

תחילת התיישבות בפורטוגל
הידיעות הראשונות על ישיבת יהודים בפורטוגל הן מהמאה ה-12 וכבר אז היו קיימים רבעים יהודיים בליסבון, בז'ה וסנטרן. במאה ה-13 המלך אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, הקים חטיבה נפרדת בממשל ליהודים והוא ניסה לנצל את קשריהם הכלכליים הטובים לפיתוח פורטוגל. היהודים הואשמו בהפצת המגפה השחורה. אך השלטונות הצליחו למנוע מההמונים לפגוע ביהודים עד לשנת 1449, אז נערכו פרעות קשות ביהודי ליסבון שהיוו הקהילה היהודית הגדולה ביותר בפורטוגל.
ממוזער|תנ"ך ליסבון, כתב יד מקראי מאויר משנת 1482/3

רדיפות והטבלה לנצרות בכפייה

 הגעת מגורשי ספרד לפורטוגל 
ב-1492, בעת גירוש היהודים מספרד, חיו בפורטוגל כ-30,000 יהודים, בתוך אוכלוסייה של כמיליון תושבים. לאחר פרסום צו הגירוש, ניהלו יהודי קסטיליה מגעים עם ז'ואו השני מלך פורטוגל  כדי לאפשר להם להיכנס לארצו, והוא אישר את כניסתם באופן זמני. בתמורה, נדרשו לשלם כופר גבוה ולעזוב את פורטוגל עד אפריל 1493. בעקבות זאת, כ-30,000 מגורשים חצו את הגבול מספרד לפורטוגל, ורבים מהם רוכזו במחנות פליטים בתנאים קשים, עם שיעורי תמותה גבוהים. המהגרים החדשים שינו את פני הקהילות המקומיות בצורה משמעותית: ההערכה היא שהקהילה היהודית גדלה עד לכ-10% מהאוכלוסייה הפורטוגזית. מתוך המהגרים, הותר רק ל-600 בתי אב להישאר בפורטוגל באופן חוקי למשך שנה, בתמורה לכופר משמעותי לשלטון; אלו פוזרו ברחבי הממלכה. 

עם תום שמונת החודשים שהוקצבו לרוב הפליטים, רובם היגרו לצפון אפריקה או לאיטליה, בעוד שחלקם קיבלו עליהם את הנצרות וחזרו לקסטיליה. מי שלא עזבו במועד שנקבע הפכו לעבדים, ומספרם נאמד באלפים. ילדיהם של אותם יהודים עבדי-המלך נלקחו מהם, בהוראתו של מלך פורטוגל ונשלחו לאי סאו טומה שלחופי אפריקה, שהיה חלק מהאימפריה הפורטוגזית, על מנת שיעבדו במטעי הסוכר שבו. רובם מתו שם מרעב וממחלות או נפלו טרף לשיני תנינים. 

ב-30 ביולי 1493 פרסמו פרננדו השני ואיזבלה מלכי ספרד קול קורא ליהודים בפורטוגל ובממלכת נווארה, שקלטה אף היא פליטים מקרב המגורשים, להיטבל לנצרות ולשוב לביתם. השניים לא רצו בנוכחות גלויה של יהודים בכל חצי האי האיברי, מתוך כוונה למנוע קשר בין היהודים שהתנצרו ונשארו בספרד לבין חבריהם וקרובי משפחותיהם המגורשים במדינות שכנות.

 הטבלתם בכפייה של יהודי פורטוגל 

ב-1495 עלה לשלטון בפורטוגל המלך מנואל הראשון, שהיה זקוק ליחסים טובים עם ספרד כדי לקדם את הפיכתה של פורטוגל למעצמה ימית בין-לאומית. במסגרת משא ומתן לנישואיו לנסיכה איזבלה מאראגון, בתם האלמנה של פרננדו ואיזבלה, הסכים מנואל לגרש את יהודי פורטוגל ואת הפליטים היהודים שהגיעו מקסטיליה, ולבסוף הוציא את צו הגירוש ב-4 בדצמבר 1496. מנואל לא רצה באמת בגירוש היהודים מממלכתו, שכן ביקש לנצל את כישוריהם, קשריהם וכספם. באמצעות סדרה של צעדים הפך את הקערה על פיה: לאחר שהתברר שרוב היהודים מעדיפים גלות על פני טבילה מרצון, החליט להמיר את דתם בכפייה. במרץ 1497 הורה מנואל לחטוף את כל הילדים היהודים עד גיל 14 ולהעבירם למשפחות נוצריות שיגדלו אותם כנוצרים. הוראה זו אילצה הורים רבים להתנצר כדי לקבל את ילדיהם בחזרה, בעוד אחרים שמרו על יהדותם.

בסוף אוקטובר 1497 ריכז המלך את רוב המבוגרים היהודים בחצר ארמון אסטאוש (Paço dos Estaus) בבירה ליסבון ושם כמעט כולם הוטבלו בכוח לנצרות. תמריצי ההתנצרות כללו החזרת הילדים, פטור ממסים ורשות להישאר בפורטוגל עם משפחותיהם. בנוסף, נקבע שלא יישקל או ייחשד מצבם הדתי של היהודים המומרים למשך עשרים השנים הבאות. מנואל ידע שהטבילות אינן כנות, אך קיווה כי עם הזמן יהפכו היהודים לנוצרים אמיתיים. בתגובה לכך, בחרו כמה יהודים להתאבד ולא להתנצר, ובמקביל קיבלו קומץ רבנים היתר לעזוב את ליסבון ולצאת לצפון אפריקה. היהודים שלא הגיעו לליסבון הוטבלו בכפייה בערים אחרות. 

המרתם הגורפת של יהודי פורטוגל לנצרות, בשונה מתהליך הארוך שעברו יהודי ספרד, הביאה לכך שרובם לא אימצו את הנצרות באמת ובתמים אלא המשיכו לשמור על יהדותם, בצורה כלשהי, בסתר, כאנוסים. הטמעתם של יהודי פורטוגל בחברה הנוצרית לא התקבלה בצורה חלקה באוכלוסייה המקומית. משקלם של החברים החדשים באוכלוסייה היה גדול מאוד, ורבים מהם תפסו עמדות כח ושלטון. דרשנים ומטיפים סבבו ברחבי הממלכה ודיברו כנגד ה"קונברסוס", היהודים שהמירו את דתם, ותלו בהם את צרותיה השונות של פורטוגל. בשנת 1506 הכתה מגפה בליסבון, המלך נמלט אל מחוץ לעיר וההמון הזועם טבח בקהילת "הנוצרים החדשים" שבעיר. בעקבות הטבח ביטל מנואל את איסור היציאה מפורטוגל שנקבעה לאחר הטבלת היהודים לנצרות.

בשנת 1525 הגיע דוד הראובני לקהילת הנוצרים החדשים בפורטוגל. הוא זכה לתגובות אוהדות בקרב קהילת האנוסים הפורטוגזית, ששימרה מתחת לפני השטח קרבה ליהדות וציפיות משיחיות, ואף נשארה כקהילה מאורגנת ומוכרת, אם כי לא אהודה. הראובני נאלץ לעזוב את פורטוגל לאחר התגיירותו של שלמה מולכו, שהיה מזכירו של המלך מנואל. האינקוויזיציה הפורטוגזית הוקמה בשנת 1536, והחלה להעלות אשמים על המוקד משנת 1540.

יהודים בסתר

יהודים אנוסים רבים (מראנוס\קריפטוס), היו בתפקידים בכירים בחצר המלוכה כשרי אוצר, יועצים כלכלים ומשפטיים, וכן היוו גרעין וציר מרכזי בגילוי העולם החדש (יבשת אמריקה וגילוי ברזיל), מערב אפריקה, הודו (גואה וקוצ'ין) והמזרח הרחוק (פיליפינים, איי התבלינים). יהודים רבים היו מדענים, רופאים, מתמטיקאים, אסטרונומים, סוחרים, כלכלנים, סופרים ונווטים ימיים.

באופן פורמלי לא נותרו יהודים בפורטוגל, אולם רבים מהיהודים שם, שחיו כאנוסים, שמרו בסתר על זהותם היהודית. רבים מהאנוסים בפורטוגל היגרו למרוקו, תוניס, אלג'יר, לוב, מצרים, סלוניקי, הבלקן, איטליה, אמסטרדם, לונדון, המבורג, ברזיל, ג'מייקה (פורט רויאל), האיים הקאריביים, ניו אמסטרדאם, והאימפריה העות'מאנית, וחזרו לדת היהדות. עקב מספרם הקטן יותר הם היו ידועים פחות מיהודי ספרד. האוטו דה פה האחרון נעשה בפורטוגל בשנת 1791 והאינקוויזיציה הסתיימה סופית בשנת 1821.

מיעוט קטן מקרב יהודי פורטוגל מצא את עצמו נודד לצורך בקשת מקלט ומפלט מהרדיפות הנוצריות אל חופי מערב אפריקה, שם התבוללו עם נשים מקומיות ויצרו קהילה בשם "לנסאדוס" שיהוו נדבך משמעותי בתחילת קשרי המסחר שבין האירופאים לבין הילידים האפריקאים.

העת החדשה
ממוזער|כתובה מפורטוגל
רק לאחר מאות שנים החלו להתגורר באופן פורמלי יהודים בפורטוגל. מתחילת המאה ובמהלך המאה ה-19 החלו להגר לפורטוגל יהודים רבים דוברי ספרדית וחכיתיה מצפון מרוקו, מקהילת טטואן, טנג'יר ומגיברלטר. בשנת 1892 זכתה הקהילה הספרדית – מרוקאית להכרה רשמית כקהילה. בשנת 1904 הוקם בליסבון בית הכנסת. אחד הרבנים שהגירו לפורטוגל ממרוקו, היה רבי דוד זגורי.

בשנת 1917 עורר גילוי של קהילת צאצאי אנוסים בכפר בלמונטה על ידי יהודי פולני בשם שמואל שוורץ – הד גדול בקרב יהדות העולם.

מי שפעל רבות להשבת צאצאי האנוסים ליהדות היה קצין בצבא פורטוגל – ארתור קרלוש דה בארוש באשטו (1887–1961) שהיה בעצמו בן למשפחת אנוסים, למד יהדות ועברית, התגייר, והקים קהילה יהודית בפורטו ואת בית הכנסת כדורי. מסופר שהיה מסתובב רכוב על סוסו בעיירות ובכפרים בצפון פורטוגל, ותר אחרי צאצאי האנוסים, שגם במאה ה-20 עדיין שמרו על יהדותם בסתר ופחדו לגלות אותה לסביבתם. בתוך מספר שנים גייר כ-9,000 צאצאי אנוסים.

דמות בולטת אחרת ביהדות פורטוגל בעת המודרנית היה הפרופ' משה בן-שבת אמזאלג, כלכלן מפורסם ואיש ציבור שכיהן כנשיא יהדות פורטוגל למשך למעלה מ-50 שנה, עד פטירתו בשנת 1972. משפחת בנסאודה שהגיעה ממרוקו לאיים האזוריים בתחילת המאה ה-19 גם כן התבלטה בקהילה היהודית המתחדשת בפורטוגל, תחילה בתחומי המסחר והכלכלה באיים ולאחר מכן באקדמיה ובחיים הציבוריים של המדינה. כך למשל פרופ' אלפרדו בנסאודה ייסד את המכון הטכני הגבוה של ליסבון, אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה הנודעים ביותר בפורטוגל.ממוזער|כתובה מפורטוגלבמהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לפורטוגל פליטים רבים, יהודים ולא יהודים, בדרכם מערבה, ובסוף המלחמה היו בה כ-400 יהודים בעלי מעמד תושבי קבע וכ-650 במעמד פליטי מלחמה. לאחר המלחמה היגרו רבים מיהודי פורטוגל ממנה, ועד להתייצבות הפרלמנטרית בשנת 1976 היגרו כ-300 יהודים משטח המדינה.

בשנת 1988 התמנתה קולט אביטל כשגרירת ישראל ראשונה בפורטוגל, ולאחר ששמעה על אנוסים שחיים בפורטוגל, פנתה לרב הראשי לישראל, הראשון לציון אליהו בקשי דורון, ששלח את הרב יוסף סבג להקים להם בית כנסת, ולהשיבם ליהדות.

בין השנים 1996–2006 כיהן בפורטוגל נשיא יהודי – ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו.

לפני כמה שנים העריכו כי בפורטוגל חיו כ-750 יהודים, במפקד לאומי שנערך שם רשמו עצמם כ-1,000 אזרחים כיהודים, המספרים מתעלמים מצאצאי היהודים האנוסים. רוב היהודים מתגוררים בליסבון ובפורטו. כיום, בעקבות חוק האזרחות הפורטוגזי והגירה של יהודים מארצות אחרות, חיים בפורטוגל כ-3100 אזרחים המזהים עצמם כיהודים.

בשנת 2010 הגיע לליסבון שליח חב"ד הרב אלי רוזנפלד, הוא הקים בעיר בית חב"ד וקהילה יהודית.

יהודים בולטים ממוצא פורטוגלי
שלמה מולכו – בן אנוסים מתחילת המאה ה-16, שחזר ליהדות והפך יחד עם דוד הראובני לדמות משיחית ששאפה להחזיר את היהודים לארץ ישראל.
אנטוניו ז'וזה דה סילווה – מחזאי פורטוגזי מהמאה ה-18
אהרון לופז – סוחר יהודי ופילנתרופ מהמאה ה-18
אברהם בן סלומון יוסקו – מוציא לאור מהמאה ה-16
אברהם בן שמואל זכות – אסטרונום והיסטוריון יהודי מהמאה ה-16
אברהם זכות – רופא וסופר מהמאה ה-17
אלפרדו בנסאודה – מומחה למינרלוגיה ומייסד המכון הטכני הגבוה בפורטוגל
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו – קצין בצבא מהמאה ה-20
באזיל אנריקו – פילנתרופ וסופר מהמאה ה-20
דניאל בלאופוק – צלם מהמאה ה-20
דניאלה רוח – שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מתגוררת כיום בארצות הברית
פראנסיסקה נונז דה-קאראבאזאל – הוצא להורג על ידי האינקוויזיציה על התייהדות במאה ה-16
גרסיה דה אורטה – רופא ונטורליסט מהמאה ה-16, חלוץ הרפואה הטרופית
יצחק אברבנאל – מדינאי, פילוסוף, פרשן המקרא וכלכלן. מנהיג בולט בתקופת גירוש ספרד ואף היה לשר האוצר בממלכה
איזק דה-קוסטה – משורר הולנדי מהמאה ה-19
יהודה אברבנאל – רב, רופא, פילוסוף יהודי ומשורר, מהמאה ה-16, בספרות העולמית נודע בשם Leone Ebreo
ליואיס גולדסמיט – פובליציסט אנגלו צרפתי מהמאה ה-19
לואיס קרווחל – היה קונקיסטאדור מהאנוסים, הראשון ממוצא יהודי מוכר שהגיע לאמריקה הצפונית ומושלה הראשון של נואבו לאון שבמקסיקו
משה בן-שבת אמזאלג – כלכלן מפורסם בן המאה ה-20 ששימש כראש קהילת יהודי פורטוגל למשך עשרות שנים
ראול בנסאודה – רופאו של מלך פורטוגל שערך בצרפת מחקרים רפואיים פורצי דרך בתחילת המאה ה-20
רודריגו לופז – שימש כרופאה האישי של מלכת אנגליה אליזבת הראשונה, הואשם בקשר לרציחתה, והוצא להורג. מהמאה ה-16
אוריאל אקוסטה – פילוסוף מהמאה ה-17
דוד אבן ביליה – רב, פילוסוף יהודי ומשורר מהמאה ה-14
דון שמואל פאלאג'י – רב, דיפלומט, סוחר, מרגל ושודד ים יהודי מהמאה ה-16
ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו נשיא פורטוגל בין השנים 1996–2006
רבי יוסף בן אברהם חיון רב הקהילה בליסבון

 ראו גם 
הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות
טוהר הדם

לקריאה נוספת
יום טוב עסיס, משה אורפלי (עורכים), יהדות פורטוגל במוקד – מחקרים על יהודים ויהודים בסתר, הוצאת מאגנס, מרכז דינור לתולדות ישראל, 2009

 קישורים חיצוניים 

אליאס ליפינר, יהודי-פורטוגל (בתוך) הספר: שני גולים-פורטוגליים בקשטיליה: דום דוד נֶגרו ודום יצחק אברבנאל, תורגם מאנגלית, עובד והותאם  לאתר על ידי שרה מולכו ב-2006, ברשות הוצאת-מאגנס, ירושלים

אונס כפול – על גירוש יהודי פורטוגל במגזין סגולה


הערות שוליים

*
קטגוריה:פורטוגל: דמוגרפיה
פורטוגל