דבר שאינו מתכוון

דבר שאינו מתכוון הוא מונח הלכתי המתייחס לתוצאה שמבחינת עצמה אסורה, אך נגרמת כתוצר לוואי של פעולה מותרת, תוצאה שלא הייתה בכוונת האדם בעת שחשב לעשות את המעשה. לדוגמה, אדם המהלך בדרך בשבת, במקום שיש סבירות שיתלשו עשבים בהליכתו, אך אין הדבר ודאי שייתלשו. תלישת העשבים כשלעצמה היא מלאכת קוצר, אך כיוון שאין בכוונתו של ההולך בדרך לתלישת העשבים, וגם אין הדבר וודאי שיתלשו עשבים, הרי זה נחשב 'דבר שאינו מתכוון' שלגביו נחלקו רבי יהודה ורבי שמעון אם הוא אסור או מותר. השימוש במושג נפוץ במיוחד בהלכות שבת, אף על פי שהוא אינו מיוחד לשבת, וקיים בכל איסורי התורה.

דין דבר שאינו מתכוון 

 דבר שאינו מתכוון בשבת 
בדין זה ישנה מחלוקת תנאים, ובה בעלי הדעות המרכזיים הם רבי יהודה ורבי שמעון, האם "דבר שאינו מתכוון" מותר או אסור. מחלוקת זו מוזכרת בפירוש במשנה במסכת ביצה, ונזכרת במקומות נוספים בדרך אגב, וכך נזכר במסכת ביצה:

הגמרא מסבירה שמחלוקת זו עוסקת במחלוקת בדין דבר שאינו מתכוון:

במשנה הבאה מובאת דעת ר' יהודה בנושא באופן יחיד: ובתוספתא מובאת דעת רבי שמעון:

כלומר, רבי יהודה אוסר לגרור כלים על גבי קרקע מפני שהכלי עלול לחְרוץ בקרקע – דבר האסור משום מלאכת חורש (בשדה פתוח) או בונה (בבית עם רצפת עפר), וכן אוסר לסרק בהמה באופן שאולי יגרום להורדת דם. רבי שמעון, לעומת זאת, סובר שאין לחשוש לתוצאות לוואי, ומתיר את המעשה כל עוד הכוונה אינה לעשות את המלאכה האסורה. גם רבי אליעזר סובר כמותו, ולכן מתיר סירוק בהמה שיכול לגרום להורדת דם.

מחלוקת זו מובאת בעוד הקשרים רבים בהלכות שבת.

 דבר שאינו מתכוון בשאר התורה 
ישנם כמה מקרים שהותרו בשאר התורה משום דבר שאינו מתכוון, למשל במשנה בכלאים, מובא:

דין זה הובא כאפשרות להסביר את ההיתר למול תינוק שיש בהרת על גבי ערלתו (הסבר זה לכאורה נדחה כיוון שחיתוך הבהרת במילה הוא "פסיק רישיה" - עיין גמרא שבת, דף קלג', ב'), לגבי ההיתר להקיז דם לבהמת בכור (גמרא בכורות דף לג, ב), ועוד.

בשיטת רבי יהודה נחלקו הראשונים:

לדעת רוב הראשונים, רבי יהודה אוסר דבר שאינו מתכוון מהתורה.

אולם לדעת בעלי התוספות, רבי יהודה אוסר דבר שאינו מתכוון מהתורה רק בשאר איסורים, אולם באיסורי שבת מודה רבי יהודה שהאיסור הוא מדברי חכמים בלבד (תוספות מסכת יומא דף לד', ב').

 פסיקת הלכה 
כבר בגמרא פסקו האמוראים כשיטת רבי שמעון, שדבר שאינו מתכוון מותר.

דוגמה לכך, בגמרא במסכת ביצה נאמר:

בדומה לכך נאמר במסכת שבת: 

ואמנם כמעט כל הראשונים הסכימו שההלכה במחלוקת זו היא כדעת רבי שמעון שדבר שאינו מתכוון - מותר. אולם דעת השאילתות היא שרק בהלכות שבת הלכה כרבי שמעון, ואילו בשאר איסורי תורה הלכה כרבי יהודה, שדבר שאינו מתכוון אסור.

בשולחן ערוך נפסקה הלכה כרבי שמעון: . וכן פסקו הרב עובדיה והרב יצחק יוסף (עיין חזון עובדיה שבת חלק ג' עמוד לא, ד"ה איתא, וחלק ד' עמודים עד-עו).

למעשה פסיקת האחרונים היא שדבר שאינו מתכוון מותר, ולדעת רובם דין זה נכון להלכה אף בשאר איסורי תורה.

פסיק רישא

היתר "דבר שאינו מתכוון", המתיר פעולה אסורה, לא נאמר כאשר מדובר בתוצאה בלתי נמנעת, דבר המכונה בהלכה – "פסיק רישא" (או "פסיק רישיה") (=יחתך ראשו). מצבים המוגדרים "פסיק רישא" הם כאלה שבהם האדם שעושה את המעשה מוכרח לדעת מראש שיש למעשהו תוצאות אסורות, מכיוון שהן בלתי נמנעות, ואין העושה זאת יכול לטעון שאינו מתכוון לכך.

מקור משמעות המונח "פסיק רישא" היא כפי שמנסח זאת הרמב"ם: . במקרים מסוג זה אמרו אביי ורבא בתלמוד מספר פעמים שאף רבי שמעון, שמתיר בדרך כלל "דבר שאינו מתכוון", אוסר "פסיק רישא".

החילוק בין פסיק רישא לאינו פסיק רישא הוא רק בדבר שאינו מתכוין, אך כאשר קיימת כוונה מכוונת הפעולה אסורה גם אם אינה פסיק רישא.

דוגמאות לפסיק רישא
 סגירת דלת : אם בסגירת דלת הבית ברור שתוך סגירת הדלת תִכָּלֵא חיה בבית, אף שאינו מתכווין לכך, אסור לסגור את הדלת, שהרי זו מלאכת צד מדין פסיק רישא.
 תלישת עשבים: אם בהליכה על עשבים אין ודאות שההליכה תתלוש עשבים, מותר ללכת על העשבים מדין דבר שאינו מתכוון. אך אם ברור שתוך ההליכה על העשבים יעקרו עשבים, אסור ללכת על העשבים בשבת משום מלאכת קוצר בפסיק רישא.

פסיק רישא דלא ניחא ליה
כאמור, דין "פסיק רישא" הוא כאשר האדם בפעולתו לא התכוון למלאכה האסורה, אך ברור שבפעולתו שהמלאכה תעשה בוודאות. במקרה בו ברור שהמלאכה תעשה בוודאות, אך תוצאת המלאכה האסורה אינה נוחה לעושה המעשה קיימת מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא דרבנן, או מותר מלכתחילה. רובם המכריע של הפוסקים הכריעו כדעה הראשונה, שהדבר אסור מדרבנן.

פסיק רישא באיסור דרבנן
אם פעולת האדם תגרום בוודאות לאיסור דרבנן להיעשות, לדעת רוב הפוסקים גם פעולה זו אסורה. לכן אסור לגרור ספסל כשוודאי שיעשה חריץ בקרקע, אף על פי שעשיית החריץ נעשית בשינוי, וממילא האיסור הוא רק מדרבנן.

לעומת זה, ב"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן, יש פוסקים שמתירים ויש שאוסרים, ובשעת הצורך מקלים.

פסיק רישא לשעבר - ספק פסיק רישא
"ספק פסיק רישא" (נקרא גם 'פסיק רישא לשעבר'), הוא נדון הלכתי לגבי מצב בו קיים ספק בידיעת אדם לגבי מציאות בהווה, אשר בדבר בו תלוי השאלה האם פעולתו תביא לביצוע איסור. לדוגמה, אדם שסוגר את דלת ביתו, כאשר הוא מסופק האם נמצא בעל חי בביתו או לא. אם יש - אז סגירת הדלת היא מלאכת צד מדין פסיק רישא. אם אין בבית בהמה - מותר לסגור את הדלת לכתחילה. מצב כזה שונה ממצב קלאסי של דבר שאין מתכוון בכך שהשאלה האם פעולת תגרור איסור איננה תלויה בספק עתידי לגבי ביצוע האיסור, אלא נעוצה במציאות הקיימת כבר. (כגון הימצאו של בעל חי בתוך הבית).

הפוסקים נחלקו האם הדין במצב מעין זה הוא כמצב קלאסי של דבר שאין מתכוון שאינו בגדר 'פסיק רישא' - ומותר. או שמא מדובר בספק האם מדובר בפסיק רישא, ולכן הדין יהיה שכאשר מדובר בחשש איסור דאורייתא - יהיה הדבר אסור, מדין ספק דאורייתא לחומרא. אך באיסור דרבנן, ניתן יהיה לעיתים להקל.

הט"ז פוסק במקרה שאדם סוגר תיבה שייתכן שיש בה זבובים, ואם יש בה - יחשב הדבר כצידה, שמותר לסגור אותה כי הדבר נחשב לדבר שאין מתכוון, ומכח הספק של האדם, אין זה מוגדר כ"פסיק רישא". אך לפי שולחן ערוך הרב, אין ספקו של האדם מפקיע גדר פסיק רישיה במקרה כזה, אלא יש כאן ספק פסיק רישא, ובאיסור דאורייתא חובה להחמיר בכך.
גם רבי עקיבא איגר מקשה על דברי הט"ז מכח פסיקתו של הרמ"א ממנה עולה כי הנדון אינו בכלל דבר שאינו מתכוון.

להלכה הסכים המשנה ברורה עם דברי הט"ז וכתב להתיר ספיק פסיק רישא אף באיסורי דאורייתא.

דעת הראשון לציון הרב עובדיה יוסף והראשון לציון הרב יצחק יוסף שספק פסיק רישא נחשב דבר שאינו מתכוון, ולכן מותר לכתחילה (בדיני שבת).

ראו גם
מלאכה שאינה צריכה לגופה

קישורים חיצוניים
 הלכות שבת, מלאכת צד, בעניין ספק פסיק רישא, תשס"ט - הרב יהודה אריה דינר, באתר בינינו


הערות שוליים

קטגוריה:הלכות שבת
קטגוריה:כללים ועקרונות בהלכה