המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין

המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין היא מועצה ציבורית האחראית על שידורי החברות "הוט" ו"יס", ומקבילה לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בנוסף, אחראית המועצה על בחירתו במכרז של הגורם המשדר בערוץ הכנסת, על קביעתם של תנאי הרישיונות ועל הכללים בדבר תוכן השידורים ובדבר הפיקוח השוטף על הערוץ. עד לחודש מרץ 2018, המועצה הייתה אחראית על הערוצים הייעודיים לשעבר: ערוץ 20, ערוץ 24, ערוץ 9 וערוץ הלא TV, שבעקבות חקיקה הועברו לאחריותה של הרשות השנייה.

היסטוריה
המועצה הוקמה בשנת 1987, תחילה בשם "המועצה לפיקוח על השידורים בכבלים", במטרה לנהל את המכרזים לזיכיונות להקמת רשתות לשידורי טלוויזיה בכבלים בישראל ב-25 אזורי זיכיון. לצורך הבטחת פריסת הכבלים גם באזורי פריפריה, בהם הכדאיות הכלכלית הייתה נמוכה יותר, חולקו אזורי הזיכיון כך שיכללו עיר או אזור מרכזי, עם יישובים או אזורים בפריפריה. כך לדוגמה, המכרז לערים תל אביב וגבעתיים כלל גם את אזור עמק יזרעאל וקריית מלאכי. תחילה כללה התוכנית חלוקה של כמה זיכיונות באותן ערים, אך תוכנית זו בוטלה אחר כך. ראש המועצה הראשון היה אברהם פורז. המכרזים הראשונים פורסמו בדצמבר 1987. באוגוסט 1988 הוכרזו שני הזוכים הראשונים במכרזים: קבוצת "ערוצי זהב" שותפות שכללה את החברות "תדיראן", קבוצת ״ידיעות אחרונות" וקבוצת "עורק" של מוריס קהאן, וקבוצת "מת"ב - מערכת תקשורת בכבלים" שותפות שכללה את החברות "דנקנר השקעות", "מעריב החזקות", קרן ההשקעות "שמרוק" האמריקאית, ואיש העסקים חנניה גיבשטיין. בנובמבר 1988 ניתן הזיכיון לאזור שכלל את תל אביב לחברת "תבל". בינואר 1989 ניתן הזיכיון שכלל את העיר חיפה לחברת "כייבל-נט". שני זכיניים נוספים, "עידן" ו"גוונים", קיבלו זכיינות במהלך אותה שנה. במקביל נאלצה המועצה להתמודד עם סגירת תחנות הכבלים הפיראטיות שפעלו אז בישראל והופעלו על ידי גורמי פשע מאורגן. בנוסף הייתה המועצה אמורה להיות אחראית על הקמת ערוץ 2. אך בהמשך הוקמה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.

במאי 1988 הודיעה המועצה כי תוציא מכרז לשידורי טלוויזיה בלוויין, כפי שנקבע בחוק הכבלים שעבר בכנסת ביולי 1986. ביולי 1989 פורסם מכרז להקמת טלוויזיה בלוויין בישראל. אך מכרז זה בוטל אחר כך, בלחץ חברות הכבלים שכבר הוקמו, שחששו מתחרות. מכרז לשידורי לוויין פורסם שוב ב-1998. שבעקבותיו הוקמה חברת yes הטלוויזיה בלוויין.

כבר עם הקמתה התמודדה המועצה עם לחצים מצד הזכיינים לקבל הקלות בתנאי המכרז. הוויתור הראשון היה אישור להקמת חברה בבעלות משותפת של הזכיינים (ICP), לצורך רכישה משותפת של התכנים המשודרים, כולל הקמת ערוצים להפקת מקור (ערוץ המשפחה, ערוץ הילדים ערוץ הספורט וכו'). כבר במאי 1989 אנשי החברה נסעו לרכשו במשותף תוכן ביריד הטלוויזיה MIPTV בצרפת. הוויתור השני היה אישור של מספר זכיינים להתמזג. המיזוג הראשון היה בין חברת "כייבל-נט" וחברת "מת"ב" ב-1990. ב-1998 אושרה רכישת "גוונים" בידי "תבל", ורכישת "עידן" בידי "ערוצי זהב". באפריל 2002 אושר מיזוג כל חברות הכבלים ליצירת חברת HOT. ויתור שלישי היה חובת פריסת הכבלים בפריפריה. באוגוסט 2016 החליט מנכ"ל משרד התקשורת, שלמה פילבר, לדחות את חובת פרישת תשתיות ליישובי פריפריה בשלוש שנים. נכון לשנת 2021 חברת HOT לא השלימה את הפריסה בפריפריה (מעל לשלושים שנה אחרי תחילת שידורי הכבלים).

בשנת 1997 קיבלה המועצה אחריות גם על הערוצים הייעודיים, בעקבות דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה במטרה לבחון הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, אשר תושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל. הוועדה המליצה על בי השאר על הקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.

בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית, ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת. אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים. בתחילת שנות ה-2000 החלו לפעול שני ערוצים ייעודיים ערוץ 24 וערוץ 9. המכרזים לערוץ חדשות, ערוץ מורשת וערוץ בערבית נכשלו, לאחר שהזוכים במכרזים פרשו עקב חוסר כדאיות כלכלית. הערוץ בערבית ("הלא TV") החל לשדר לבסוף ב-2012, וערוץ המורשת ("ערוץ 20") עלה לשידור ב-2014.

במאי 2000 קבע בית הדין להגבלים עסקיים כי חברת ICP המשותפת לחברות הכבלים, המאפשרת להפיק ולשדר במשותף את התוכניות בערוצים 3, 4, 5, 6 ו- 8 היא הסדר כובל ותפורק מיד. בפועל החלטה זו לא בוצעה מאחר שכל חברות הכבלים התאחדו כשנה וחצי אחר כך. 

בדצמבר 2017 התכנסה מועצת הכבלים במטרה לאשר לערוץ 20 לשדר חדשות. בעקבות בקשות חזרות ונישנות של הערוץ להתנער מהמחויבות המקורית שלו ל"שידורי מורשת". המועצה הייתה אמורה להעניק לערוץ רישיון זמני לשידורי חדשות למשך שנה בלבד, בהתאם לחוות הדעת של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה. אולם האישור לא התקבל והממשלה החליטה, במסגרת חוק ההסדרים, לקדם הצעת חוק שבמסגרתה ארבעת הערוצים הייעודיים ייהפכו לערוצים מסחריים לכל דבר, ויעברו מאחריותה של המועצה לשידורי כבלים ולוויין לידיה של הרשות השנייה. החוק אושר בפברואר 2018.

מבנה
המועצה לשידורי כבלים ולוויין היא מועצה ציבורית, המתכנסת אחת לשבוע. חבריה מכהנים במועצה ללא שכר, ב"שליחות למען הציבור", ולכל אחד מהם עיסוקים אחרים. האדם היחיד המקבל שכר, שעיסוקו העיקרי הוא בתפקיד זה, הוא היו"ר.

המועצה לשידורי כבלים ולוויין מורכבת משלושה עשר נציגים מלבד היו"ר:
 שישה חברי מועצה הם נציגי משרדי הממשלה השונים: משרד התקשורת, משרד המשפטים, משרד החינוך, ומשרד האוצר.
 שבעה חברי מועצה הם נציגי ציבור: נציגי גופי תרבות וחינוך ציבוריים ונציגי מרכז השלטון המקומי.

יושב ראש
בין השנים 1991–1993 כיהן בתפקיד אברהם בקשי דורון שהיה מנכ"ל משרד התקשורת. בשנים 1993–1997 כיהנה בתפקיד היו"ר מיכל רפאלי-כדורי, אחריה כיהן עו"ד צבי האוזר לימים מזכיר הממשלה, בשנים 2000–2003 כהנה בתפקיד דורית ענבר. בינואר 2004 מונה ליו"ר המועצה עו"ד יורם מוקדי. מוקדי פרש בסוף 2006. באפריל 2008, חודשיים לאחר עזיבתו של יגאל לוי, סמנכ"ל משרד התקשורת אשר שימש כממלא מקום היו"ר, בחרה ועדת איתור של משרד התקשורת את איש התקשורת ניצן חן.

באוקטובר 2012 נבחר אריאל משעל לתפקיד על ידי ועדת איתור, אך המינוי הוקפא בגלל הבחירות לכנסת התשע עשרה. משעל עתר לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה להשלים את מינויו, ובמקביל התלונן חיים גרון על כך שלא זכה בתפקיד. לאחר הבחירות, החליט השר הנכנס, להרחיב את ועדת האיתור כדי לשקף שינויים במדיניות. בג"ץ התיר לשר לעשות זאת, ובסופו של יום נבחרה לתפקיד ד"ר יפעת בן חי שגב.

ביוני 2021 אושר מינויו של ניר שוויקי לתפקיד יו"ר מועצת הכבלים והלוויין, לאחר שהתפקיד לא אויש באופן קבוע במשך יותר משנתיים.

הצעות לרפורמה
באפריל 2005, החליטה שרת התקשורת דליה איציק להקים את מה שכונה "ברית המועצות" (או בשם הרשמי, "הרשות הלאומית לתקשורת") כאיחוד בין המועצה לשידורי הכבלים והלוויין לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ההצעה הובאה לדיון בממשלה בספטמבר 2005, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל לאור התנגדות משרד המשפטים והתנגדות ראש הממשלה ושר האוצר אהוד אולמרט. בתחילת 2008 שר התקשורת אריאל אטיאס שוב ניסה לקדם את רעיון האיחוד. ב-2013 האיחוד היה אמור לעלות במגרת חוק ההסדרים וב-2016 ביקש איתן כבל לקדם את המהלך שלא יצא לפועל.

בפברואר 2018 הגישה חברת הכנסת שרן השכל הצעת חוק לפיה תבוטל המועצה, ופעילותה תמוזג אל תוך הרשות השנייה. בסופו של דבר ההצעה נהפכה לחוק שהעביר את האחריות לערוצים הייעודיים מהמועצה לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
 החלטות המועצה 
המועצה השפיעה על שוק הכבלים והלוויין בישראל דרך החלטות שהתקבלו בנושאים שונים: ב-2002, תיקנה המועצה את הכללים הנוגעים לשידור ערוצים זרים בישראל, המשדרים פרסומות ישראליות. המועצה קבעה בהחלטתה, כי איסור שידור הפרסומת הקבוע בחוק התקשורת, והאוסר שידור פרסומות בכבלים ובלוויין (למעט בערוצים ייעודיים ובערוץ 2 ו-10), חל גם על "שידורים המיועדים בעיקרם לישראל" המשודרים בערוצים זרים. ככלל, מנעה המועצה שידור תוכני פרסומת בערוצים זרים המיועדים ללקוחות ישראליים, שאינם נושאים בכל אותן מחויבויות רגולטריות המוטלות על ערוצים ישראליים המבקשים לשדר תוכני פרסומת. המועצה ניסחה מאפיינים הקובעים מה הם "שידורים המיועדים בעיקרם לציבור בישראל או לחלק ממנו", עליהם החילה את האיסור הנ"ל. בין המאפיינים: מחצית מן השידורים הם בעברית ושידורים אשר מיועדים בתכניהם לקהל הישראלי. ב-2009, החליטה המועצה כי החברות הוט ויס יתנו למנויים זכות יציאה מן החוזה למשך 30 ימים, ללא קנס, כל עת שתנאיי החוזה הראשוניים הופרו, כגון הורדת ערוץ מחבילת התוכן. מהלך זה נולד בעקבות הסרת ערוצי טלוויזיה מחבילות התוכן על ידי הוט ויס כמהלך חד צדדי וללא פיצוי נאות למנויים, שנאלצו לקבל את השינוי כמו שהוא.

קישורים חיצוניים





הערות שוליים

*
קטגוריה:ישראל: טלוויזיה
מועצה לשידורי..., ה-