בריז'יט בארדו

בריז'יט אן-מארי בַּארְדוֹ (בצרפתית: Brigitte Anne-Marie Bardot; 28 בספטמבר 1934 – 28 בדצמבר 2025) הייתה שחקנית קולנוע, זמרת ודוגמנית צרפתייה המכונה בשם החיבה "BB" (בֵּבֵּה).

בארדו נחשבה אחת מסמלי המין הבולטים בקולנוע של שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר פרישתה ממשחק בשנת 1974 החלה בפעילות פוליטית. היא זכתה להוקרה בשל פעילותה למען זכויות בעלי החיים.

ראשית חייה
בארדו נולדה בפריז שבצרפת ללואי בארדו ואן-מארי מוסל, משפחת תעשיינים קתולית אדוקה ואמידה, שהחמירה בחינוך שלה. אחותה הצעירה היא השחקנית מיז'נו (מארי-ז'אן) בארדו .

 קריירה 
בגיל 15 החלה לדגמן, והופיעה על שער המגזין הנפוץ "Elle".

ב-1952, בגיל 18, הופיעה בארדו בסרטה הראשון, בהדרכת הבמאי ז'אן בויאר, "Le Trou normand", שהופץ בארצות דוברות אנגלית בשם "משוגעים לאהבה" או "טי טה טו".

קסמה של בארדו כבש את המסכים באירופה ובארצות הברית. היא הייתה אחת השחקניות האירופיות המעטות באותה תקופה שזכו לתשומת לב התקשורת בארצות הברית. לצידה של האמריקאית מרילין מונרו, שימשה בארדו סמל המין של שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 משני צדי האוקיינוס האטלנטי.

סרטיה בתחילת שנות החמישים היו קומדיות ודרמות רומנטיות קלות, חלקן על רקע היסטורי, ברובן הסירה את בגדיה. היא אף שיחקה בהפקות דוברות אנגלית כ"רופא בלב ים" של אולפני האחים וורנר משנת 1955 ו"הלנה מטרויה" בשנת 1954 או "מעשה אהבה" (1954) לצדו של קירק דאגלס. סרטיה דוברי הצרפתית דובבו לאנגלית למען קהל דוברי האנגלית.

בעלה באותה תקופה לא היה מרוצה מהתקדמות זו של הקריירה של אשתו. הגל החדש בקולנוע הצרפתי, וכוכביו, שחקנים ובמאים כאחד, זכו לתהילה בינלאומית, והוא חש כי ממעיטים בהערכת כישוריה של בארדו. בשנת 1956 צילם ואדים את סרטה השבעה עשר של בארדו, "ואלוהים ברא את האישה", בניסיון להביא למסך את מלוא העוצמה במשחקה. לצדה של בארדו שיחקו ז'אן-לואי טרנטיניאן וקורט יורגנס. הסרט, העוסק בבת-עשרה חסרת מוסר הגרה בעיירה קרתנית ושמרנית, היה להצלחה בינלאומית גדולה, ובארדו הפכה לסמל מין בינלאומי. יחסי הציבור של הסרט רמזו על רומן בין בארדו וטרנטיניאן, אך ייתכן כי היה מדובר בגימיק תקשורתי.

ייצוב מעמדה כסמל מין פרובוקטיבי מנע את המעבר הצפוי להוליווד שהייתה אז בעידן שמרני בו דמויות צנועות כדוריס דיי וסנדרה די שיקפו את המודל הנשי אליו כיוונו מעצבי דעת הקהל. ארוטיקה רכה בנוסח בארדו נתפסה נסבלת כל עוד הייתה מיובאת בסרטים זרים אירופיים (בעיקר צרפתיים) או "אמנותיים". חוסר שליטתה של בארדו באנגלית ומבטאה המודגש לא התאימו לבמאים האמריקנים. הישארותה באירופה הייתה דבר בעתו, בעת ששנות ה-60 ותרבות השחרור המיני החלו להפגין את השפעתן, בעוד שארצות הברית נותרה בשמרנותה למשך זמן מה.

ב-1957 הוקרן סרטה "האישה", שהיה עיבוד חמישי לספרו של פייר לואי. בשנת 1960 נולד בנה היחיד ניקולא ז'אק שארייה. יחסיה עם בנה היו בעייתיים. הנישואים כשלו תחת מתקפות בלתי פוסקות של צלמי פפראצי. בארדו עצמה חיפשה את שבחי הביקורת, בעודה ממשיכה לשחק בתפקידי חתולת המין הצרפתייה. בשנת 1960 שיחקה בארדו בסרטו של אנרי קלוזו "האמת", וזכתה לשבחי הביקורת. סרטו של לואי מאל משנת 1962 "Vie privée" הוא תיאור אוטוביוגרפי למחצה של חייה. הסצנה בה בארדו שבה לדירתה ומוטרדת במעלית על ידי המנקה מבוססת על אירוע אמיתי.

לאחר מכן פרשה בארדו לחיי בדידות בדרום צרפת. בתקופה זו ניסתה שוב להתאבד. עם המהפכה המינית של שנות ה-60, החל אורח חייה לקבל לגיטימציה, והלחץ הציבורי שהופעל עליה הוקל. במהלך שנות השישים הופיעה בהפקות זוהרות ומלאות כוכבים כמו הסרט "ויוה מריה!" (1965) עם ז'אן מורו. בשנת 1965 הופיעה בהוליווד בתפקיד עצמה בהפקה בשם "בריז'יט היקרה" לצדו של ג'יימס סטיוארט.
ברבים מתפקידיה נדרשה להופיע בעירום, מלא או חלקי. לבארדו היה חלק ניכר באופנת הביקיני, בו הופיעה בסרט "מנינה" בשנת 1952, ובהופעותיה בפסטיבל קאן ובתמונות פרסומת. מעת לעת הופיעה שזופה בביקיני ללא חלק עליון. על אף שהדבר היה מקובל במידת מה בצרפת, בארצות הברית הופעה ללא חלק עליון של הביקיני נחשבה לסקנדל. יש הרואים בהופעותיה אלו של בארדו כאחד הגורמים שהפכו את אתרי הנופש בריביירה הצרפתית לאתרים בעלי משיכה עולמית, במיוחד עיירת הנופש סן טרופה.

לצד מרילין מונרו וג'קלין קנדי, הייתה בארדו אובייקט לציוריו של אנדי וורהול. בשנת 1970 שימשה כמודל הרשמי לפסלה של "מריאן", הסמל הצרפתי הלאומי, שיצר הפסל אלאן גורדון.

 חיים אישיים 
בשנת 1952, בגיל 18, נישאה לבמאי, רוז'ה ואדים, חרף התנגדותם של הוריה, שאיימו לשלוח אותה לאנגליה. עקב כך ניסתה בארדו להתאבד. הוריה גם דרשו מבארדו לא לקיים יחסים לפני הנישואים, ואביה איים עליה באקדח כשחשד ששכבה עם ואדים. לאחר מכן אמרה בארדו המבוגרת כי קיימה יחסים עם ואדים לפני נישואיה.

בשנת 1957 התגרשה בארדו מוואדים, ובשנת 1959 נישאה לשחקן ז'אק שארייה.

בשנת 1964 עוררה סערה גדולה, כשהתאהבה ביהודי מרוקאי, בוב זאגורי, והכריזה על כוונתה להתגייר. בין השנים 1966 ל-1969 הייתה נשואה למיליונר הגרמני גינטר זאקס.

בין מאהביה היו וורן בייטי, ז'אן-פול בלמונדו, מרלון ברנדו, שון קונרי, מיק ג'אגר, לואי מאל, סרז' גינסבורג, סשה דיסטל, ואף ג'ימי הנדריקס, עמו נפגשה במקרה בשדה התעופה בפריז.

ב-16 באוגוסט 1992 נישאה בפעם הרביעית והאחרונה, הפעם לברנאר ד'אורמאל.

בארדו סבלה מדלקת ניוונית במפרק הירך, ומכיוון שסירבה לעבור ניתוח, היא נאלצה להיעזר בהליכון.

בארדו נפטרה ב-28 בדצמבר 2025, לאחר מחלה.

היא הותירה מאחוריה בן ושתי נכדות.

 פעילות ודעות 
פעילות למען בעלי חיים 
בשנת 1974, בסמוך ליום הולדתה הארבעים, הודיעה בארדו על פרישתה מן המשחק. זאת לאחר שהופיעה ביותר מחמישים סרטים, והקליטה מספר אלבומי מוזיקה, הידוע מהם הוקלט בשיתוף פעולה עם "הילד הרע" של המוזיקה הפופולרית הצרפתית, סרז' גינסבורג. היא בחרה להשתמש בתהילתה על מנת לקדם זכויות בעלי חיים. בפעילות זו עסקה החל משנת 1965, עת יצאה במסע למען שיטות הומניות יותר לשימוש בבתי מטבחיים.

בשנת 1986 ייסדה את מכון בריז'יט בארדו להגנת בעלי החיים ורווחתם. היא התרימה שלושה מיליון פרנק להקמת המכון, בכך שהעמידה את תכשיטיה למכירה פומבית, והפכה לאחת מהפעילות הבולטות בעולם בנושא זכויות בעלי החיים. היא פעלה למניעת אכילת בשר סוס, וביחד עם הסופרת מרגריט יורסנאר יצאה למסע פרסום נגד הריגת גורי כלבי הים.

 דעותיה הציבוריות 
בארדו הייתה ידועה גם כתומכת של החזית הלאומית הימנית-לאומנית ושל ראשיה, ז'אן מארי לה פן, עמו קשור בעלה מבחינה פוליטית, ובתו מארין לה פן. בשנת 2003 פרסמה ספר בשם "זעקה בדממה", שכלל התבטאויות נגד מוסלמים והומוסקסואלים. במאי 2003 הכריזה תנועת MRAP ("תנועה נגד גזענות ולמען אחווה בין העמים"), כי תתבע את בארדו בשל הדעות שפורסמו בספרה.

במכתב למגזין צרפתי המיועד להומוסקסואלים, כתבה בארדו להגנתה "פרט לבעלי (שייתכן שאף הוא יחצה את הקו יום אחד) אני מוקפת לחלוטין בהומואים. במשך שנים הם תמכו בי, היו ידידיי, בניי המאומצים, אנשי סודי".

בשנת 2004 הורשעה בארדו בבית משפט צרפתי ב"הסתה לשנאה גזעית" ונקנסה ב-5,000 אירו. הייתה זו הפעם הרביעית בה נדונה לקנס בשל עבירות מסוג זה. בית המשפט ציין פסקאות מתוך ספרה בהן דנה ב"אסלאמיזציה של צרפת" ו"ההסתננות המסוכנת והחתרנית של האסלאם". בספר התייחסה להומוסקסואלים כ"אטרקציות משונות ביריד", וכתבה נגד השתתפות נשים בממשלה. היא תמכה בימין הקיצוני בצרפת ובפוליטיקאית הצרפתייה מארין לה פן.

ב-2018 הוציאה את הספר "דמעות של מאבק", העוסק בחייה, ובמאבקה למען רווחת והצלת בעלי חיים.

 בתרבות הפופולרית 
 במוזיקה 
בארדו מוזכרת בבית האחרון בשיר "שיר נבואי קוסמי עליז":

בשיר זה, בריז'יט, אשר פועלת לשיפור היחס לבעלי חיים ובנושאים חברתיים נוספים, מתוארת כ"צופה מן המרפסת" על עולם המשחק, אותו עזבה.

גם באלבומו של ברי סחרוף משנת 1993, "סימנים של חולשה", מופיע שיר על בארדו - "בריז'יט ברדו זה לא פשוט" (מילים: ברי סחרוף, לחן: סחרוף, רע מוכיח, עודד שכטר, גידי רז).

כמו כן, בשיר "Lacy" של אוליביה רודריגו, מוזכר שמה של בארדו כמושא השוואה לדמות האישה המסתורית העומדת במרכז השיר. רודריגו שרה "כוכבנית מסנוורת, גלגול מחדש של בארדו, ובכן, האם את לא הדבר הנפלא ביותר שהיה אי פעם?"

קישורים חיצוניים




 גלריית תמונות
 מכון בריז'יט בארדו


 מאיה נסטלבאום, בריז'יט בארדו ל"ליידי גלובס": "אני מתביישת להיות צרפתייה", גלובס, 10 ביוני 2008
 מאיה נסטלבאום, "אני עדיין עצובה מאוד": ריאיון עם בריז'יט בארדו, את, 10/10/2010








הערות שוליים

קטגוריה:אמנים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה צרפתיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה צרפתים
קטגוריה:דוגמניות צרפתיות
קטגוריה:דוגמנים צרפתים
קטגוריה:פעילות זכויות בעלי חיים
קטגוריה:פעילי זכויות בעלי חיים
קטגוריה:צמחוניות צרפתיות
קטגוריה:צמחונים צרפתים
קטגוריה:צרפתיות שנולדו ב-1934
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1934
קטגוריה:צרפתיות שנפטרו ב-2025
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2025