ראסטפארי

ראסטפארי היא תנועה דתית ופוליטית שמקורה בג'מייקה, בשנות ה-30 של המאה ה-20. התנועה משלבת את הנצרות הפרוטסטנטית, תפיסות מיסטיות, ותודעה פוליטית פאן אפריקאית.. מקור השם ראסטפארי הוא שילוב שמו לפני הכתרתו של קיסר אתיופיה היילה סילאסי - טפארי מקונן, והתואר ראס- נסיך.

היסטוריה
הראסטפארי, שהייתה בראשית דרכה תנועה לשחרור השחורים מעליונות הלבנים, נולדה בג'מייקה של תחילת המאה ה-20 ועם הזמן הפכה לדרך חיים ולאמונה (להלן).

אבי תנועת הראסטפארי הוא מרקוס גארבי. בג'מייקה, מדינה שרוב אוכלוסייתה היא צאצאי העבדים שהובאו מאפריקה על ידי האנגלים בשנות שלטונם כדי לעבוד במטעי קנה סוכר וגידול קפה. גארבי הוא החוט המקשר בין הפאן אפריקניות לאתיופיות והפיכת האתיופיות מרעיון מופשט, מאידאולוגיה, לתנועה אקטיבית של יישום שוויון זכויות לצאצאי העבדים בג'מייקה שכונתה "גארביסטים".

ב-2 בנובמבר 1930 הוכתר קיסר אתיופיה, היילה סלאסי. עבור צאצאי העבדים בג'מייקה האירוע היה הסימן למימוש החזון של גארבי ל-"גאולת אפריקה". ההכתרה חיזקה הקשר של צאצאי העבדים לאתיופיה ואפריקה, חיזוק הזהות, השורשים והגאווה של מי שהיו עבדים מושפלים ומשועבדים.

הכתרת סלאסי הפכה את הגארביסטים מאוסף של קבוצות מאמינים לתנועה עם עקרונות, הראסטפארי (להבדיל מיסודות האמונה, להלן).

אירוע משמעותי נוסף בתולדות תנועת הראסטאפרי היה הגעתו של היילה סלאסי, באפריל 1966, לביקור בג'מייקה.

הוא התקבל על ידי רבבות אנשי הראסטפארי ביניהם צעירה כבת 20. כאשר הקיסר נופף לקהל, היא דימתה לראות על כף ידו את מה שעבורה היה סימן לאלוהותו של הקיסר: צלקות המסמר שצלב את ישו. לצעירה קראו ריטה ואת החוויה חלקה עם בעלה בוב מארלי, מי שלימים העביר את המסר של גארבי בעזרת המוזיקה שלו ושהעניק לתורת הראסטפארי את הדחיפה הגדולה ואת ההכרה העולמית.

בביקור זה הקיסר גם פגש כמה ממנהיגי הראסטפארי. הוא נתן להם אדמות כדי שיוכלו להתיישב באתיופיה. עד היום, זוהי מושבת הראסטפארי החשובה ביותר – שאשאמנה.

על פי מקור אחר, רעיון שיבת צאצאי עבדים לאתיופיה יושם עם שיבתו של היילה סלאסי לאתיופיה בתום מלחמת העולם השנייה, עם סיום הכיבוש האיטלקי. בשנת 1948 הוא העניק לשחורים במערב שרצו לחזור לאפריקה שטח אדמה באזור שאשאמנה (shashamane), אם כי הרסטפארי הראשון הגיע לאזור רק בשנת 1965.

בין 1930 ל-1960 תנועת הראסטפארי הפכה ליותר פוליטית ודתית. מחויבותה הייתה בעיקר להחזרת השחורים למולדתם אפריקה וסגידה לאלוהות של היילה סלאסי.

השלטון הקולוניאלי הבריטי בג'מייקה ראה במחויבות הראסטפארי לאפריקה ולקיסר בגידה במלוכה האנגלית, ועל כך רדף את התנועה.

שנות ה-70 גרמו לשינוי בתדמיתה של תנועת הראסטפארים. את ההכרה העולמית לתנועה העניק בוב מארלי שהעביר את המסר של גארבי בעזרת המוזיקה שלו.

ב-1975 היילה סלאסי נפטר בנסיבות לא ברורות והיו טענות שמדובר בבדיה של התקשורת שביימה את מותו בכוונה כדי לגרום לאמונתם לגווע.

בשנות ה-80 התנועה הפכה חילונית יותר. סמלי התנועה איבדו ממשמעותם האידאולוגית והדתית. הראסטות בשיער הפכו מסממן של התנועה לאופנה שאומצה על ידי שחורים ולבנים בג'מייקה ובעולם.

גם אם לא הייתה חזרת צאצאי העבדים פיזית לאפריקה, הראסטפארי השפיעה על חיזוק הזהות, השורשים והגאווה של מי שהיו עבדים מושפלים ומשועבדים.

יסודות האמונה

הראסטפארי החלה את דרכה כתנועת שחרור של שחורי העור מעליונות האדם הלבן עם יסודות רוחניים-דתיים משולבים מהנצרות האתיופית, מהיהדות, ומדתות מסורתיות אפריקניות.

לאמונה הראסטפארית מספר עקרונות:
 1. 'האתיופיות' 
מהתחלת דרכם, הרסטפארים רואים את שורשיהם כנטועים באתיופיה. רעיון "האתיופיות" טמון בכך שאתיופיה היא הממלכה האפריקאית השחורה היחידה המוזכרת בתנ"ך והאתיופיות מבטאת את השאיפה של השחורים להגדרה עצמית. אתיופיה היא ה"ציון", לעומת ה"בבילון" (להלן, סעיף 3). כחלק מהעבר המשותף עם אתיופיה, תנועת הרסטפארי מקבלת את ה-"כברה נגסט" ("תפארת המלכים"), האתוס הלאומי האתיופי של הקשר בין מלכת שבא האתיופית לבין שלמה המלך. חשיבות הטקסט לראסטפארים הוא החיבור בין התפיסה המונותאיסטית שהושרשה על ידי האדם הלבן, לבין האפריקאיות והשורשים הרוחניים האפריקאים - בניגוד לתנ"ך, הקוראן והברית החדשה של הלבנים שהתעלמו מההיסטוריה השחורה. עבור הראסטפארים הכברה נגסט הוא הנצרות האותנטית האפריקאית האמיתית – טרם שהושחתה על ידי האדם הלבן.
 2. אמונה בהיילה סלאסי כמשיח 
הכתרת קיסר אתיופיה סלאסי ב-3 בנובמבר 1930 ביססה האמונה על אדם מצאצאי שלמה ודוד, שיוכתר להיות הקיסר ויהיה המשיח ובכך חיזקה את תנועת הראסטפארי. מבחינת הראסטפארי, ישו הלבן הוא תרמית של מיסיונרים אירופאים כדי לשדוד מהעבדים השחורים את האמת. אמונתם היא שקיסר אתיופיה היילה סלאסי הראשון הוא צאצא למנליק (בנם המשותף של המלך שלמה ומלכת שבא) והוא המשיח האמיתי, השחור, התגלמות האל עלי אדמות. לרסטפארים, סלאסי הוא דמות מיתית היכולה לאחד את השחורים בכל העולם. תקופת העבדות היא עונש של האל, והאמונה בסלאסי היא הכפרה. מותו של סלאסי, ב-1975, לא הביא לקריסת התנועה, שהרי אל ומשיח הוא יותר מגוף חומרי ואינו יכול למות.
 3. התנתקות מכל ממסד מזוהה עם האדם הלבן 
מטרת הראסטפארים היא להתנתק מהנצרות הלבנה שסילפה את הנצרות המקורית. לשיטתם, תרגום התנ"ך על ידי הלבנים  (האדם הלבן) שגוי, משום שהלבנים לא הבינו את הטקסט. למרות זאת, חשיבות התנ"ך היא ההתייחסות לברית בין אלוהים לאדם ולכן, כדי לדעת את האמת,יש לקרוא את התנ"ך דרך "עיניים שחורות". היבט של ההתנתקות מהנצרות הלבנה המסולפת היא ההבחנה והמאבק בין "ציון"- היא אפריקה ועד יותר מכך אתיופיה ל"בבילון" (Babylon) היא "בבל" – המייצגת את השלטון והמימסד המערבי, האימפריאליזם והקפיטליזם, כל מה שממסדי ובעל כוח, שעלול להגביל את הרסטפארי באמונתו. ברעיון הבבילון קיים שילוב של התפיסה התאולוגית ועקרונות חברתיים של התקוממות ומאבק חברתי שאינו מופנה רק לאדם הלבן אלא לכל האליטה החברתית-כלכלית.
היחס לבבילון, האדם הלבן והתרבות, אינן גזענות או שנאת האחר; מקורה בניסיון להשבת הזהות והכבוד העצמי של האדם השחור.

 4. היעדר הנהגה מרכזית ומוסדות 
הראסטפארי היא דרך חיים ותפיסת עולם. לכן נמנעים הרסטפארים מיצירת מוסדות מרכזיים וספר חוקים. היעדרה של הנהגה מרכזית מדגיש את חשיבותם של ראשיה המכונים "נביאים", המובילים את התנועה על פי המודל של מטיפיה הראשונים.
כתפיסת עולם, האמונה הרסטפארית אינה מתמקדת בעולם הבא, אלא בהווה. נצחיות מושגת כבר בעולם הפיזי, שאינו מנותק מהרוחני. האמונה בהיילה סלאסי וההתעוררות הרוחנית הם שכר הראסטפארי כבר בעולם הזה.

מאפינים ומנהגים 
לראסטפארי מאפינים ומנהגים שונים, המבוססים על יסודות האמונה ומשתמעים ממנה:

 דרדלוק - Dreadlock 

זהו הייצוג החזותי, המאפיין הבולט ביותר של הרסטפארים. בעברית הן מכונות "ראסטות" בהשאלה מכינויים של חברי התנועה. הכינוי בעברית לא מעביר את המשמעות החברתית של התסרוקת הנוצרת באמצעות קשרים בשיער. התסרוקת אינה ייחודית לראסטפארים בלבד. עבורם היא שילוב בין תפיסות רוחניות-דתיות הקושרות בין השורשים הרסטפארים באתיופיה לרעיונות חברתיים לבין מאבק גזעי לחופש ולצדק. בתנועה ישנם חברים ללא דרדלוקס המכונים "נקיי-פנים" (faces Clean).

גידול הראסטות לא היה נהוג לפני שנות החמישים של המאה העשרים וקיימת חוסר בהירות לגבי מקורן. להלן השערות למקורן:

 מנהג זה התפתח בקהילה הראסטפארית הראשונה בג'מייקה שחבריה נמנעו מלהסתפר, בשל אופי החיים הטבעי בקומונה.
 הרצון לחיקוי של לוחמים שבטיים אתיופים או לוחמי המאו-מאו בקניה, שהרסטפארים העריצו בשל מאבקם בבריטים. הדרדלוקס נועדו לייצר רושם מרתיע, רושם של לוחמים, והשילוב של הזקן הפרוע והשיער הייחודי משאירים רושם.
 חברי התנועה רצו להבחין עצמם חיצונית מדתות אפריקאיות-נוצריות אחרות שפעלו בג'מייקה באותה תקופה.
 הראסטות הן סימבוליקה לשלשלות, סימבוליות ומוחשיות, בהן נתון האדם השחור.

למרות חוסר הוודאות לסיבת התחלת התספורת, קיימת הסכמה כלפי המשמעות האידאולוגית והחברתית של הדרדלוקס.

מבחינה חברתית, מדובר בסירוב להיכנע לתכתיבי המערב כמו סירוק השיער והחלקתו, כהתנגדות לחזות האדם הלבן וחזרה לזהות האפריקאית על ידי הדגשת החזות החיצונית של השיער, בנוסף לצבע העור. מכיוון שבתרבות הלבנה שיער חלק נתפס כנורמטיבי, הראסטות הן ההפך מכך: תסרוקת לא נורמטיבית, פראית, מורדת בנורמות והחוקים הלבנים שהוטמעו בשחורים.

לתסרוקת משמעות רוחנית המסתמכת על פסוקי התנ"ך:

ממוזער|100px|סמל קיסרי אתיופיה עם אריות
מהפסוקים נראה שלבד מאיסור על שתיית יין והשתתפות בלוויות, לראסטפארי אסור לחתוך את השיער.

הראסטות מקבילות לרעמת האריה, סמל עוצמה תנ"כי ששימש את קיסרי אתיופיה. כמי שרואים את מוצאם בשבט יהודה, בעיני הראסטפארי התסרוקת היא דימוי לרעמת האריה, סמלו של שבט יהודה וסמלו המלכותי של הקיסר. החזות המחזקת את הדימוי של חוזק, דומיננטיות ואקטיביזם, מקבילה את המאמין לשמשון הגיבור, הנזיר שגזיזת מחלפות ראשו גרעה מכוחו.

 צבעים 
ייצוג חזותי נוסף של הראסטפארי הוא השימוש באופן רגיל ויום יומי בשילוב צבעים עם משמעות אידאולוגית, צבעי הפאן-אפריקניזם של מרקוס גארבי, אבי הראסטפארי: אדום, שחור, ירוק, וצהוב זהוב.

האדום מסמל את הדם שנשפך בתקופת העבדות והדיכוי; השחור הוא צבעם של האפריקאים; הירוק הוא צבע השפע והפוריות של אדמת אפריקה; הצבע הצהוב מסמל את עושרם הרוחני ואמונתם של האפריקאים.

שילוב זה של צבעים הוא גם צבעי תנועתו של גארבי, וגם צבעי הדגל האתיופי; הוא השילוב המקשר את הראסטפארי עם מורשת העבר מאתיופיה- עם ההווה ועם החזון לעתיד.

השימוש בצבעים הוא יום יומי שגרתי ומופיע בצבעי הלבוש, שלטים ברחובות, צביעת בתים ועוד.

 מוזיקת הרגאיי 

הרגאיי הוא זיהוי תרבותי מובהק נוסף של הראסטפארי.

הרגאיי אינו השירה והמוזיקה בלבד. הרגאיי הוא תנועה חברתית, מחשבתית. הוא הטפה נגד העוולות כלפי האדם השחור, על כך שאהבה ושלום הם שיפתרו את חוסר הצדק ויחזירו את האדם השחור למקומו האותנטי. הרגאיי הוא הביטוי התרבותי של אתיופיניזם, פאן-אפריקניות וראסטפארי.

הסיבה שהסגנון המוזיקלי הזה הפך לגורם כה דומיננטי בחייה של החברה בג'מייקה קשורה להיסטוריה של האי ולמוצאם של תושביו.

שורשי הרגאיי מהמוזיקה האותנטית של ג'מייקה שנקראה מנטו (mento). זו הייתה מוזיקה אפריקאית שהתפתחה אצל העבדים כדי להקל את סבלם וכאמצעי תקשורת. מוזיקה זו שרדה למרות הניסיונות לדכאה. בדרך זו שימרה המנטו אלמנטים של פולקלור ותרבות אפריקאית. המנטו אופיינה בתנועות איטיות והושפעה מריקוד צרפתי שנקרא "quadrille". בראשית המאה ה-20 השתלבו בה הקליפסו (calypso) והסוקה שבאו מטרינידד.

בראשית שנות ה-60 ג'מייקה קיבלה עצמאות מבריטניה והבעיות הכלכליות והחברתיות התעצמו. בהשפעת מוזיקת הסול (נשמה) קצב המוזיקה הואט והטקסטים התחילו לבטא את הבעיות הכלכליות והחברתיות.

בסוף שנות ה-60 פרץ הרגאיי את גבולות האי ג'מייקה על ידי ג'ימי קליף, ומספר שנים אחר כך על ידי בוב מארלי, הדמות המזוהה ביותר עם התנועה הראסטפארית, מי שהוציא את הרגאיי ואת התנועה הראסטפארית ורעיונותיה אל מחוץ לאי, מי שההתייחסות אליו בקרב הרסטפארים היא כלנביא מקביל למרכוס גארבי.

 גאנג'ה 
ללא הנהגה מרכזית, ספר חוקים ומוסד כנסייה מובנה, עבור הראסטפארי ה-"גאנג'ה" הוא האמצעי לרוחניות.

גאנג׳ה היא אחת המילים העתיקות והנפוצות ביותר שמתארות מריחואנה. באנגלית המילה הייתה בשימוש עוד לפני שנת 1689. מקור השם הוא משפת הסנסקריט בהודו ולקראת סוף המאה ה-19 הגיעה גם לאוצר המילים בג׳מייקה על ידי פועלים הודים שעבדו במדינה.

ראשוני העבדים בג'מייקה אימצו את הצמח כעשב מרפא נגד כאבים וגילו שהוא מרומם את הרוח בימי מכאוב ודיכוי. כאשר קמה תנועת הראסטפארי, הם הבינו שהצמח עוזר להם להשתחרר מנטלית ממצב תודעתי של 'בבילון', ואף האמינו שהוא ירושה מקברו של שלמה המלך שהיה מוקף בצמח.

הראסטפארי מאמינים בקדושת הצמח. הם מגנים שימוש בו לשם ההנאה, ומעשנים לצורך התקרבות לאלוהים, למטרות רפואיות ועל מנת להתחבר לתת מודע בשילוב מדיטציה.

למרות הנוכחות הראסטפארית בג'מייקה וחשיבות הגאנג'ה בתרבותם, עד שנת 2015, הצמח נחשב בה לא חוקי.

 שפה 
השפה הרשמית בג'מייקה היא אנגלית. עם זאת, רוב תושבי המדינה מדברים גם בשפה מקומית בשם "פאטואה" שהיא ניב משולב של אנגלית וקריאולית, עם מילים משפות אחרות כגון: ספרדית, סינית, צרפתית ושפות אפריקניות.

הפאטואה התפתחה בג'מייקה כתקשורת בין העבדים לאדוניהם בתקופת העבדות וההשערה כי התפתחה במקור גם כדרך ללגלג על האנגלית של סוחרי העבדים הלבנים וכן כדי שהעבדים יוכלו לדבר בינם לבין עצמם מבלי שסוחרי העבדים יבינו אותם.

בתפיסת העולם הראסטפארית לשפה היבט רוחני. השפה מחברת בין האדם, הפרט, הגשמי, לרוחניות המטאפיזית, לאתיופיה ולקיסר היילה סלאסי. לשפה, למילים, יכולת להשפיע על המציאות.

הרסטפארים מכנים את שפתם "אייהרית" (Iharic) – שילוב של אמהרית, השפה באתיופיה שהיא מולדת ושפת האדם השחור, ו-I, אני באנגלית, המשמשת את הראסטפארים במקום האות U .

ההחלפה בין האותיות היא חלק מהתפיסה הראסטפארית של האחדות בין ה-'אני' ל-'אתה', השילוב בין הפרטי, הקולקטיבי והאלוהי והאמהרית היא שפת הקודש.

 זרמים בראסטפארי 
לתנועת הראסטפארי שלושה זרמים, שלוש גישות לאמונה:

 12 שיבטי ישראל - Tribes of Israel:  זהו הזרם המרכזי, המתון והפופולרי של התנועה. מכיוון שאין דרישה בזרם זה לגדל דרדלוקס, הוא פונה אל אנשים מכל המעמדות החברתיים - עשירים ועניים, בני תערובת, סינים, לבנים ושחורים כאחד. הם פחות משתמשים בטקסי ניאבינגי (להלן), אלא מוזיקה חיה וסאונד סיסטם. 
 ניאבינגי- Nyahbingi: משמעות המונח נייאבינגי הוא "מוות לכל המדכאים שחורים או לבנים" . ניאבינגי הוא הראסטפארי הקלאסי ששואף להשילמעליו את הדיכוי הלבן. הטקס המרכזי שלהם הוא הניאבינגי - טקס שמלווה   בתיפוף על תופי ניאבינגי ושירת הלל לראסטפאריי, תוך כדי שימוש בגאנג'ה.
 בובו שנטי Bobo Shanti:  זהו הזרם, הגישה, היותר שמרנית וקנאית של התנועה.   הם מזוהים על פי טורבן לראשיהם וחיים אורח חיים סגפני שמושתת על טבעונות אדוקה. הם מתפללים 5 פעמים ביום במה שמזכיר תפילה מוסלמית. עיקר פרנסתם הוא מפעל לייצור מטאטא ומברשות,   טענתם שזוהי פעולה של ייצור "יש מאין". מבחינתם, הגזע השחור הוא הגזע העליון והם ממתינים ליום שבו יגיעו הספינות וייקחו אותם בחזרה לאפריקה, ולקבל פיצויים לכל אדם שחור על ימי העבדות.   לתפיסתם, השילוש הקדוש מורכב מהיילה סילאסי, מרקוס גארבי ופרינס עמנואל. גם הם לא יוצרים רגאיי, אלא מזמורי ניאבינגי בנוסח שלהם.

 ראו גם 
 רגאיי

 קישורים חיצוניים 


 פרק בפודקאסט ״מינהר הזמן״ בנושא ״שלמה המלך ראסטפארי״ ב״כאן״, תאגיד השידור הישראלי
 כל מה שרציתם לדעת על ראסטפאריי ולא העזתם לשאול, מיי לורד

 ביאורים 

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:דתות אברהמיות
קטגוריה:דתות מונותאיסטיות
קטגוריה:קבוצות הטוענות למוצא יהודי
קטגוריה:כתות
קטגוריה:דתות חדשות