דיברה תורה כלשון בני אדם

הביטוי דיברה תורה כלשון בני אדם מופיע אצל חז"ל פעמים מספר, כמבטא את העובדה שעל אף שהתורה היא אלוהית, הרי לשונה היא כלשון בני אדם.

אצל חכמי ימי הביניים (הראשונים), הורחב ביטוי זה, ואומץ במיוחד כדי להסביר לשונות של הגשמת האל בכך שהן באו "לשׂבר את האוזן" כדי שבני האדם יבינו את הדברים הנאמרים כלפי האל המופשט, ובקבלה הורחב ביאור זה ללמוד את תורת האלוהות מלשון ומגוף בני האדם.

משמעות המושג אצל חז"ל
בחז"ל מופיע הביטוי בכעשרים מקומות, ובהם הוא מובא כדי להסביר מדוע תנא מסוים אינו דורש את הלשון הכפולה בה הפסוק משתמש (למשל,  ו). ההסבר לכך הוא שעל אף אלוהיותה של התורה היא "דיברה כלשון בני אדם", ובני אדם מדברים בכפל לשון לפעמים לתפארת המליצה או כדי לחזק את ציוויים.

העניין שנוי במחלוקת – האם מקבלים את הטענה שהתורה דיברה בלשון בני אדם וממילא אין צורך למצוא דרשה נסתרת בדברי התורה, או שחייבים לדרוש כל מילה ומילה. מכיוון שהעניין שנוי במחלוקת, כאשר התלמוד משתמש בטענה מעין זו, הוא לרוב יביא את הדעה השנייה ("אידך מאן דאמר") שחולק על הטענה, ויסביר לשיטתה את הדרשה הנדרשת מהפסוק ומהיכן הדעה הראשונה דורשת את הדרשה האחרונה.

דוגמה:

וכן להפך, שהגמרא כן דנה רק בלשון בני אדם נמצא ב. עיינו שם.

משמעות המושג אצל הראשונים
בקרב ראשונים המצדדים בתורת שלילת התארים יוחסה לביטוי משמעות שונה בתכלית, כאשר הוא שימש להסבר השימוש בתורה בביטויים המגשימים את האל. התייחסות נודעת למושג זה מצויה במורה נבוכים של הרמב"ם:

והמהדיר העיר שם:

שוורץ מציין שם כי קדמו לרמב"ם בהוראת ביטוי זה רבנו בחיי אבן פקודה בחובות הלבבות, רבי יהודה הלוי, ר' אברהם אבן דאוד ויהודה בן קוריש.

 בקבלה ובחסידות 
על פי הקבלה, הלימוד מלשון התורה אינו דרכו אלא גם הלשון כשלעצמה היא מערכת מדויקת של דימויים שעל ידה מבינים נושאים שונים בקבלה ותורות שונות באלוהות. לדוגמה, על פי תורת הראשונים, הפסוק  נלמד כמשל – שדברה תורה בלשון בני אדם. התורה השתמשה בלשון נפיחה אף שאינה שייכת אצל הקב"ה, שאין לו גוף.

בתורת הקבלה והחסידות נלמד מכך, שכמו שיש נפיחה במובן האנושי, כך יש מעין זה ברוחניות – אלוהים נפח את נשמת האדם. כשם שבנפיחה באדם, הנפיחה מגיעה מעומק נשמתו ונשימתו, אך אינה מוגבלת באותיות של דיבור או צעקה, כך נפיחת הקב"ה באדם הראשון היא מעצמותו ומדרגתו העליונה, ואינה מוגבלת בדיבור. בקבלה מובא פסוק זה על מנת להוכיח שדרגת נשמת האדם היא מהאלוהות והיא למעלה מעשרת המאמרות.

הרב מנחם עזריה מפאנו קיבל את הקביעה שיש קשר בין לשון התורה ללשון בני אדם, אלא שלדעתו לשון התורה מכתיב את לשון בני אדם ולא להפך:
וההקש לנו בו לכל התורה שמדברת בעצם בעליונים ורומזות בשניות בתחתונים, אף על פי שהרמב"ן בפרשת בראשית לא כתב כן כי נמשך אחר המאמר המפורסם דברה תורה כלשון בני אדם, אף אנו נאמר דברו בני אדם כלשון התורה

ראו גם
 אין מקרא יוצא מידי פשוטו

לקריאה נוספת
 הרב עדין שטיינזלץ, ביאור על ספר התניא, איגרת התשובה, פרק ד'.
 א' נוריאל, 'דברה תורה כלשון בני אדם' ב'מורה נבוכים', דת ושפה... בעריכת משה חלמיש ואסא כשר, תשמ"ב (1981) (נדפס שנית: א' נוריאל, גלוי וסמוי בפילוסופיה היהודית בימי הביניים, תש"ס, עמ' 93–99).
 שרה קליין-ברסלבי, פירוש הרמב"ם לסיפור בריאת העולם, תשמ"ח, עמ' 24–27.

הערות שוליים

קטגוריה:אמרות חז"ל