הקונגרס הציוני העולמי

הקונגרס הציוני העולמי הוא כינוס פומבי של נציגי היהודים הציוניים ממדינות שונות, המוסד העליון מבחינת חקיקה וקבלת ההחלטות של ההסתדרות הציונית העולמית, מעין "בית מחוקקים" יהודי כלל-עולמי.

צירי הקונגרס הם נציגים נבחרים מהפדרציות הציוניות בכל העולם, שחבריהן חברי ההסתדרות הציונית על פי מפתח של מפלגות, תנועות וארגונים שונים. חברי הקונגרס מקיימים דיונים בנושאים העומדים על הפרק, קובעים את התקציב והחוקה, ובוחרים את חברי מוסדות התנועה, כגון ההנהלה הציונית והוועד הפועל הציוני, המופקד על ניהול התנועה הציונית.

הקונגרס הציוני העולמי הראשון התכנס בשנת 1897 בבזל, ביוזמתו ובהנהגתו של בנימין זאב הרצל. היה זה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני. מאז התכנס הקונגרס מדי שנה-שנתיים, באחת ממדינות אירופה, ודן בעניינים שונים בנוגע לדרכה ופעילותה של התנועה הציונית. לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948 פחתה מאוד השפעתו, והוא מתכנס בירושלים, מדי חמש שנים.

 הרכב הקונגרס 
חוקת ההסתדרות הציונית העולמית קובעת שמספר צירי הקונגרס מטעם הבריתות העולמיות הלוקחות חלק בבחירות לקונגרס הציוני, מלבד אלה הנבחרים לפי רשימות עולמיות וצירים מטעם הארגונים היהודיים הבין ארציים, לא יעלה על 500. הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית רשאי להחליט, לא יאוחר משנה לפני כינוס הקונגרס, להגדיל את המספר ב–5% לכל היתר, כך שמספר הצירים מקבוצה זו יגיע עד ל-525. מספר צירי הקונגרס מחולק כדלקמן: ישראל 38% (190 צירים), ארצות הברית 29% (145 צירים), ויתר ארצות התפוצה 33% (165 צירים).

הצירים מישראל נבחרים על-פי מפתח תוצאות הבחירות לכנסת, כאשר בפועל רוב המפלגות בישראל ממנות לתפקיד חברי הקונגרס נציגים זוטרים.

הקונגרסים עד הקמת המדינה
מהקונגרס הראשון ועד החמישי התכנסו הקונגרסים מדי שנה, ולאחר מכן-כל שנתיים, באחת מהערים: בזל, לונדון, האג, וינה, קרלסבאד, ציריך, ז'נבה, המבורג, פראג ולוצרן.
הקונגרס הראשון - בזל, 1897. (קדמו לו ועידות חובבי ציון הראשון שבהם היה קונגרס פוקשאן ב-1882 ברומניה). אושרה תוכנית בזל, שהיוותה מצע לתנועה הציונית וגישרה בין "הציונות המדינית" של הרצל ו"הציונות המעשית" של הדוגלים בעידוד העלייה.
הקונגרס השני - בזל, 1898. הוחלט על ייסוד בנק ציוני לצורך קבלת ערבות (צ'רטר) על ארץ ישראל - אוצר התיישבות היהודים.
הקונגרס השלישי - בזל, 1899. נדונה ההחלטה על קבלת צ'רטר ליישוב יהודים בארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית.
הקונגרס הרביעי - לונדון, 1900. הקונגרס שאף להשיג את תמיכתה של אנגליה ברעיון הציוני.
הקונגרס החמישי - בזל, 1901. התגברה האופוזיציה להרצל למען "פעולה מעשית" בארץ ישראל, ליותר דמוקרטיזציה בהחלטות ובנושאי תרבות עברית. הוחלט על הקמת הקרן הקיימת לישראל.
הקונגרס השישי - בזל, 1903. מוכר כ"קונגרס הבוכים" או "קונגרס אוגנדה", לאחר שתוכנית אוגנדה נתקבלה בה ברוב, החלטה שנתקלה בפרישה של צירים רבים. הקונגרס נערך מספר חודשים לאחר פרעות קישינב.
הקונגרס השביעי - בזל, 1905. הקונגרס הראשון לאחר פטירתו של הרצל, שבו דוד וולפסון תפס את מקומו כנשיא. בקונגרס זה נדחתה תוכנית אוגנדה. הוחלט על הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות"- חברה להקמת תעשיות בית יהודיות ואומנויות דקורטיביות בארץ ישראל.
הקונגרס השמיני - האג, 1907. התלהט ויכוח בין תומכי הציונות המעשית לבין תומכי הציונות המדינית. כמו כן הוחלט על הקמת המשרד הארצישראלי למימון וניהול פעילות ההתיישבות ורכישת קרקעות בארץ ישראל.
הקונגרס התשיעי - המבורג, 1909. הקונגרס עמד בסימן הוויכוח בין הציונים המדיניים לציונים המעשיים.
הקונגרס העשירי - בזל, 1911. הקונגרס נסב סביב ההחלטה לעסוק בנושאי תרבות, החלטה שהביאה למתיחות בין הדתיים לבין שאר הצירים. סוף למאבק בין הציונות המדינית למעשית, בהחלטה לאחד את שתי הגישות לציונות הסינתטית. בעיתונות העברית באותה תקופה כינוס הצירים כונה לעיתים "הכנסייה הציונית".
הקונגרס ה-11 -וינה, 1913. הוחלט על הרחבת לימוד העברית במוסדות החינוך בעולם היהודי. הוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
 בשנות מלחמת העולם הראשונה לא התקיים הקונגרס.
הקונגרס ה-12 - קרלובי וארי (קארלסבאד), 1921. הקונגרס הראשון שהתקיים לאחר מלחמת העולם הראשונה, בו אושרה הצהרת בלפור, וכן הוחלט על שיתוף פעולה עם השלטון הבריטי בארץ ישראל. במהלכו הוקמה קרן היסוד. הקונגרס קיבל החלטה הקובעת כי "רצונו המוחלט של העם היהודי לחיות עם הערבים בתנאים של אחדות וכבוד הדדי ולהפוך ביחד איתו את המולדת המשותפת לארץ פורחת שבניינה יבטיח לכל אחד מעמיה התפתחות לאומית באין מפריע".
הקונגרס ה-13 - קארלסבאד, 1923. החלה ביקורת על ההנהגה הציונות בנוגע ליחסה המתון לשלטון הבריטי בארץ.
הקונגרס ה-14 - וינה, 1925. גברה הביקורת על ההנהגה הציונית שהחלה בקונגרס ה-13. דיונים סביב המשבר הכלכלי שפקד את הארץ לאור העלייה הרביעית. 4 צירים לרוויזיוניסטים.
הקונגרס ה-15 - בזל, 1927. 9 צירים לרוויזיוניסטים.
הקונגרס ה-16 - ציריך, אוגוסט 1929. אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית. 21 צירים לרוויזיוניסטים. זאב ז'בוטינסקי קרא בנאומו להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן.
הקונגרס ה-17 - בזל, 1931. לקונגרס נבחרו 254 צירים. סיעת הפועלים הייתה הגדולה ביותר (75 צירים, 29%). מספר הצירים של "הציונים הכלליים ב'" (שהתפלגה בתקופה זו) ירד ל-59. הרוויזיוניסטים הפכו לסיעה השלישית בגודלה (52 צירים, 21%), כמו צירי תנועת "המזרחי". נחום סוקולוב מונה במקום ויצמן לנשיא ההסתדרות הציונית ברוב של 118 נגד 98. נדחתה הצעת הרוויזיוניסטים להצהיר על השאיפה להקמת מדינה עברית משני צידי הירדן, לאחר שצירי "הציונים הכלליים ב'" ו"המזרחי" שינו את עמדתם בעד ההצעה, בעקבות מברק שהתקבל ממפקדת "ההגנה", שבו הזהירה כי החלטה כזו עלולה להביא לחידוש המהומות בארץ ישראל. הפועלים הציעו שלא להעלות להצבעה את נוסחת "המטרה הסופית" של ז'בוטינסקי וזכו ברוב של 121 נגד 57. בתגובה לכך, קם ז'בוטינסקי מכסאו וקרא "זה לא קונגרס ציוני!". הוא קרע את כרטיס הציר שלו ועזב את האולם, ואחריו עזבו גם כל צירי מפלגתו. הפועלים השיגו שניים מתוך חמישה מקומות בהנהלה הציונית: ברל לוקר וחיים ארלוזורוב.
הקונגרס ה-18 - פראג, אוגוסט 1933. בבחירות ביולי זכו תנועות הפועלים ביותר מ-44%. הרוויזיוניסטים ב-16%. הקונגרס התנהל בסימן רצח ארלוזורוב. בעת נאומיהם של נציגי הרוויזיוניסטים, קמו כל נציגי סיעת הפועלים ועזבו את האולם בהפגנתיות. הרוויזיוניסטים לא נבחרו לנשיאות הקונגרס והצעות החלטה שלהם לא הובאו להצבעה. עקב כך, ז'בוטינסקי סירב לנאום. הנשיאות אישרה הקמת ועדת-חקירה שנתמנתה לבדוק ו"לעקור נטיות, העומדות בסתירה לעקרונות היסודיים של המוסר היהודי", כלומר רעיונות הרוויזיוניסטים. התקווה נקבעה באופן רשמי כהמנון של התנועה הציונית.
הקונגרס ה-19 - לוצרן, 1935. מספר הצירים של סיעת הפועלים הגיע לכ-50%. בלטו בהיעדרם זאב ז'בוטינסקי ואנשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים אשר פרשו לפני הקונגרס והקימו את הצ"ח. לאור עליית היטלר לשלטון, נסוב הקונגרס סביב גורל יהודי גרמניה והסכם ההעברה כמו גם נושאים רבים אחרים בהן יישוב עמק בית שאן, הספנות העברית, מערכת החינוך והצביון היהודי בחיים הציבוריים. קונגרס זה נחשב לנקודת מפנה בו נוצרה קואליציה של סיעות שהובילה את הנהגת היישוב ולאחר מכן המדינה במשך 42 שנה.
הקונגרס ה-20 - ציריך, 1937. להלכה, בתגובה לוועדת פיל, ייפה הקונגרס את כוחה של ההנהלה הציונית לנהל משא ומתן עם הממשלה הבריטית על הקמת מדינה יהודית ולא על חלוקת ארץ ישראל המערבית אולם, למעשה, משום שוועדת פיל לא העמידה חלופה להקמת מדינה יהודית שאינה כרוכה בחלוקה, אימץ הקונגרס את עקרון החלוקה אף שהדבר נעשה בעקיפין ובהתניה מסוימת.
הקונגרס ה-21 - ז'נבה, 1939. נדחו גזרות הספר הלבן של אותה שנה. הקונגרס נערך מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
 בשנות מלחמת העולם השנייה לא התקיים הקונגרס.
הקונגרס ה-22 - בזל, דצמבר 1946. הקונגרס התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה ועמד בסימן השואה. מספרם של צירי מזרח אירופה ירד ואילו מספרם וכוחם של צירי אמריקה עלה. הרוויזיוניסטים שבו להסתדרות הציונית לאחר 11 שנה. הוחלט על דחיית תוכנית מוריסון גריידי לחלוקת הארץ ומאבק כנגד שליטת הבריטים בארץ ישראל. חיים ויצמן התנגד למאבק נגד בריטניה והוקיע את פעולות ארגוני המחתרת הפורשים. הוא התפטר מנשיאות הקונגרס. הקונגרס הצביע נגד השתתפות בוועידת לונדון ברוב של 171 נגד 154, והדגיש את תביעת היהודים לכלול את כל ארץ ישראל המערבית בשטח המדינה היהודית. מתוך כבוד כלפי ויצמן, החליט הקונגרס שלא לבחור בנשיא חדש במקומו. הוקמה הנהלה ציונית בת 19 חברים (שישה מתוכם מארצות הברית), שבראשה שוב עמד בן-גוריון, שקיבל על עצמו עתה גם את תיק הביטחון.

דיוני הקונגרסים ותרומתם
שמאל|ממוזער|250px|קבוצת צירים בקונגרס הציוני השמיני, 1907.בין היושבים: הרב קובלסקי, הרב יצחק ניסנבוים, ה. פרבשטיין, נחום סוקולוב, דוד וולפסון, שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר)
ממוזער|250px|המוסדות הציוניים עד מלחמת העולם הראשונה
250px|ממוזער|שמאל|חיים ויצמן נואם בפני הקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה

ההחלטות שהתקבלו בקונגרסים קבעו במידה רבה את דרכה של התנועה הציונית. בין היתר הוחלט בהם על הקמת מוסדות חינוך שונים בארץ ובראשם – האוניברסיטה העברית בירושלים, ייסוד ארגונים כלכליים והתיישבותיים כגון בנק "אוצר ההתיישבות היהודית", קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, והוחלט על רכישת קרקעות בארץ ישראל ופעולות התיישבות בה. בקונגרס ה-12 אושרה הצהרת בלפור ובקונגרס ה-16 (1929) אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית לניהול חיי היישוב העברי בארץ. בקונגרס ה-21, מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נדחו גזרות הספר הלבן של אותה שנה. בקונגרס הבא, ה-22, אושרה התוכנית להקים מדינה יהודית.

הקונגרסים דנו במהלך השנים בנושאים רבים הקשורים ליהודי העולם, להתיישבות בארץ והקמת מדינה יהודית. לא מעט ויכוחים התגלעו בהם. העיקריים שבהם:
 הפולמוס סביב קבלת תוכניות מדיניות - בקונגרס השלישי התקיים ויכוח על קבלת ערבות (צ'רטר) ליישוב יהודים בארץ ישראל מידי טורקיה. הקונגרס השישי (1903) התמקד בוויכוח החריף סביב תוכנית אוגנדה, להתיישבות יהודית באוגנדה אותה הציע הרצל. לאחר ויכוח סוער ומתנגדים רבים, נדחתה לבסוף התוכנית בקונגרס השביעי. לאחר דחיית תוכנית אוגנדה, עזב ישראל זנגוויל את התנועה הציונית וייסד את הארגון הטריטוריאלי שחיפש בית לאומי לעם היהודי לא בהכרח בארץ ישראל.
ויכוחים על נקיטת פעולות מעשיות או מדיניות. הוויכוח התלהט בעיקר בקונגרס השמיני (1907), בין תומכי הציונות המעשית שדגלו ביישוב הארץ באופן מיידי, לבין אנשי הציונות המדינית, שרצו השגת ערבויות לכך מידי מעצמות העולם. חיים ויצמן תבע הצעת שילוב בדמות הציונות הסינתטית.
דיונים סביב רדיפת קהילות יהודיות בעולם - בין הדיונים שהתקיימו על כך היה הדיון בקונגרס הרביעי (1900) על רדיפת יהודי רומניה והדיון בקונגרס ה-19 (1935) לאחר עליית היטלר לשלטון, סביב גורל יהודי גרמניה והסכם ההעברה.
 הוויכוח על הגדרת הציונות - התגלעו חילוקי דעות בין הציונות הרוויזיוניסטית לבין אנשי מחנה הפועלים והמנהיגות הציונית, בתביעת הרוויזיוניסטים בהגדרה מפורשת כי מטרתה הסופית של הציונות היא הקמת מדינה עברית בארץ ישראל ונקיטת צעדים מפורשים נגד מדיניות בריטניה בארץ ישראל. לאחר שנדחתה ההצעה לדון בכך בקונגרס ה-17 ב-1931, פרשו הרוויזיוניסטים והקימו את ההסתדרות הציונית החדשה. הם חזרו לקונגרס הציוני ב-1946.
דיונים סביב חלוקת ארץ ישראל המערבית - הדיונים נסובו בקונגרס ה-20 (1937) סביב אישור תוכנית החלוקה של ועדת פיל. לבסוף גברה דעת המצדדים בתוכנית העקרונית. הוחלט לדחות את גבולות הצעת החלוקה המסוימת של הוועדה אולם לראות בעקרון החלוקה של ארץ ישראל המערבית בסיס למשא ומתן להקמת מדינה יהודית.
הוויכוח סביב דרכי המאבק בשלטון הבריטי בארץ - עמדתו של ויצמן למאבק לא מזוין בבריטים לא התקבלה בקונגרס ה-22 (1946) והוא התפטר מנשיאות הקונגרס.

הקונגרסים שלאחר הקמת המדינה
שמאל|250px|שקל ציוני לקונגרס הכ"ג - שקילת השקל הציוני השנתית היוותה תנאי לחברות בהסתדרות הציונית ולבחירת הצירים לקונגרס|ממוזער
לאחר הקמת מדינת ישראל פחתה בהרבה השפעתם של הקונגרסים הציוניים. הם הועברו לירושלים ומתכנסים אחת לקדנציה בבנייני האומה למשך 3 ימים. הקונגרס הראשון בירושלים לאחר הקמת המדינה נפתח ב-1951 (הקונגרס ה-23 במניין הכולל). הקונגרסים עמדו בסימן דאגה לביטחון ישראל וקליטת העלייה, פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה, עצירת יהדות התפוצות מהתבוללות ועוד. יושבי ראש הקונגרסים בשלושים השנים האחרונות הם יושבי ראש הסוכנות היהודית.

ב-1964, ערב הקונגרס הציוני ה-26 בירושלים, התייחס יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית וראש ממשלת ישראל לשעבר, משה שרת, לשאלת הצורך בקיומו של קונגרס ציוני לאחר הקמת מדינת ישראל:
.

בקונגרס ה-31, בשנת 1987, נבחרה לראשונה אישה, רות פופקין לתפקידי יו"ר נשיאוּת הקונגרס הציוני וכנשיאת מושב הקונגרס.

 מס' קונגרס  שם הקונגרס  מקום הכינוס  תאריכים  שנה  הערות 23 הקונגרס הציוני הכ"ג בנייני האומה, ירושלים 30 ביולי – 14 באוגוסט 1951 הקונגרס הראשון אחרי הכרזת העצמאות 24 הקונגרס הציוני הכ"ד בנייני האומה, ירושלים 24 באפריל – 4 במאי 1956 25 הקונגרס הציוני הכ"ה בנייני האומה, ירושלים 27 בדצמבר – 11 בינואר 1960–1961 26 הקונגרס הציוני הכ"ו בנייני האומה, ירושלים 30 בדצמבר – 10 בינואר 1964–1965 27 הקונגרס הציוני הכ"ז בנייני האומה, ירושלים 9–19 ביוני 1968 28 הקונגרס הציוני הכ"ח בנייני האומה, ירושלים 18–28 בינואר 1972 29 הקונגרס הציוני הכ"ט בנייני האומה, ירושלים 20 בפברואר – 1 במרץ 1978 30 הקונגרס הציוני הל' בנייני האומה, ירושלים 7–17 בדצמבר 1982 31 הקונגרס הציוני הל"א בנייני האומה, ירושלים 6–10 בדצמבר 1987 32 הקונגרס הציוני הל"ב בנייני האומה, ירושלים ינואר 1992 33 הקונגרס הציוני הל"ג בנייני האומה, ירושלים 23–25 בדצמבר 1997 34 הקונגרס הציוני הל"ד בנייני האומה, ירושלים 17–20 ביוני 2002 35 הקונגרס הציוני הל"ה בנייני האומה, ירושלים יוני 2006 הפרוטוקול לא נמסר לארכיון 36 הקונגרס הציוני הל"ו בנייני האומה, ירושלים 15–17 ביוני 2010 37 הקונגרס הציוני הל"ז בנייני האומה, ירושלים 20–22 באוקטובר 2015 38 הקונגרס הציוני הל"ח מקוון 20–22 באוקטובר 2020 הפרוטוקול לא נמסר לארכיון הציוני — הקונגרס הציוני המיוחד בנייני האומה, ירושלים 19–21 באפריל 2023 קונגרס לא מן המניין, לציון 75 שנים למדינת ישראל, כדי לאפשר לנציגי הקונגרס להיפגש פנים אל פנים אחרי שהקונגרס הקודם התקיים באופן מקוון 39 הקונגרס הציוני הל"ט בנייני האומה, ירושלים 28–30 באוקטובר 2025

נשיאי הקונגרסים הציוניים
מספרתמונהשםשנים בתפקידהערות1 70px  בנימין זאב הרצל  1897–1903  מהקונגרס הראשון עד השישי2 70px  דוד וולפסון  1905–1911  מהקונגרס השביעי עד העשירי3 70px  אוטו ורבורג  1911–1913  מהקונגרס העשירי עד ה-114 70px  חיים ויצמן  1921–1931  מהקונגרס ה-12 עד ה-165 70px  נחום סוקולוב  1931–1933  מהקונגרס ה-17 עד ה-18(4) 70px  חיים ויצמן  1935–1946  מהקונגרס ה-19 עד ה-226 70px  דוד בן-גוריון  1946–1956  יו"ר בפועל7 70px  נחום גולדמן  1956–1968 8 70px  אריה דולצ'ין  1978–1987  בתפקידם כיו"ר הסוכנות היהודית9 70px  שמחה דיניץ  1987–199610 70px  אברהם בורג  1996–199911 70px  סלי מרידור  2000–200512 70px  יואל חסון  2006 13 70px  זאב בילסקי  2007–2009  בתפקידו כיו"ר הסוכנות היהודית14 70px  אברהם דובדבני  2010–202015ירון שביט2020–נבחר לשמש נשיא הקונגרס ה-38. החל מ-2021, סגן יו"ר הסוכנות היהודית

 ראו גם 
 קונגרס פוקשאן

לקריאה נוספת
תעודות
בנימין זאב הרצל, איגרות הרצל, (עורכים: א' ביין ואחרים), ירושלים : הספרייה הציונית בשיתוף עם הוצאת מ. ניומן, תשי"ז-תשי"ח.

היסטוריוגרפיה
אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה: ספר הציונות הרוסית מראשית "חיבת ציון" עד מהפכת 1917, (עורך: עבר הדני; מבוא: יוסף קלוזנר), תל אביב: הוצאת מ' טברסקי, 1951.

פובליציסטיקה
ליב יפה : כתבות על קונגרסים ציונים ראשונים, ירושלים : [חמו"ל], תשכ"ח.
ישראל קלויזנר, התנועה לציון ברוסיה, (פרק ב: מקאטוביץ עד בזל), ירושלים : הספרייה הציונית, תשכ"ב-תשכ"ה 1962–1965.
הקונגרס הציוני: תולדותיו, מבנהו, מקומו בתנועה הציונית, ירושלים: מרכז ההסברה, 1981.

Heiko Haumann (Ed.), The first Zionist Congress in 1897: causes, significance, topicality, Basel: Karger, 1997.

קישורים חיצוניים


 הקונגרס הציוני באתר הסוכנות היהודית.
 . החומר הארכיוני כולל את הפרוטוקולים של הקונגרסים, התכתבויות של לשכות הקונגרסים (החל מהקונגרס הי"ב), תמונות וכרזות.
 הקונגרסים הציוניים. זקנות ציון


  סרט "חיי היהודים בארץ ישראל", שהופק עבור הקונגרס הציוני האחד עשר, צולם בא"י ב-1913.
  צירי הקונגרס בדרכם לציריך, 1937, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
  חגיגות 40 שנה לקונגרס הציוני הראשון בבזל, 1937, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
  הקונגרס הציוני הכ"ג, הראשון בישראל, יומני כרמל אוגוסט 1951 (התחלה 4:21)
  ישיבת סיום של הקונגרס הציוני הכ"ג, יומני כרמל ספטמבר 1951
 סיכה על דש הבגד, באתר הארכיון הציוני המרכזי.
 הקונגרס הציוני, הקמת אוצר התיישבות היהודים, באתר הבנק אוצר התיישבות היהודים
 על מקורותיו של המשטר הפרלמנטרי במדינת ישראל, שמואל סגר, בכתב העת מולד (הסדרה החדשה), כרך ד' סדרה 22, 1971, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה.
 תחקיר על הצד הפיננסי של אירועי הקונגרס, רואי מעוז, דמוקרטtv


הערות שוליים

*
קטגוריה:בנימין זאב הרצל
קטגוריה:ההסתדרות הציונית
ציוני העולמי
קטגוריה:ציונות: היסטוריה