בלתי נסלח (סרט, 1992)

בלתי נסלח (באנגלית: Unforgiven; נודע בישראל גם בשם הבלתי נסלח) הוא מערבון וסרט דרמה אמריקאי משנת 1992 בבימויו וכיכובו של קלינט איסטווד. הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: בפרס הסרט הטוב ביותר, פרס שחקן המשנה הטוב ביותר, פרס הבימוי ופרס העריכה.

הסרט זכה לשבחים רבים מצד מבקרים כמו
רוג'ר איברט ונחשב ליצירת המופת של קלינט איסטווד וכאחד מהמערבונים הטובים ביותר עד היום.

הסרט נכנס עשור לאחר מכן לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.

את הסרט הקדיש איסטווד לשני הבמאים הנערצים עליו, דון סיגל וסרג'ו לאונה, עימם עבד כשחקן.

 תקציר העלילה 
הסיפור נפתח כשדמות כורה קבר למרגלות עץ, בחצר בית בודד, וכותרות פתיחה מספרות על מותה של אישה צעירה ויפה שנישאה לפושע מועד בשם ויליאם מאני (קלינט איסטווד), בניגוד לאזהרות אמה כי סופה להירצח על ידיו. מתברר שדווקא אבעבועות שחורות הן אלו שגרמו למותה בטרם עת. השנה היא שנת 1878.

שנתיים מאוחר יותר, במדינת ויומינג, עיירה בשם "ביג ויסקי" (Big Whiskey). במועדון ביליארד ובית בושת מקומי משחיתים שני בליינים שיכורים את פניה של זונה לאחר שזו לגלגה על איבר מינו הקטן של אחד מהם. שריף העיירה (ג'ין הקמן), המכונה "ביל הקטן" (Little Bill), פוטר אותם מהצלפת שוט וממיר זאת בפיצוי בעל המקום, במספר סוסים שיקבל מהם, על השחתת רכושו – הזונה שאינה מועילה לו עוד.

העונש מקומם את אליס, מנהיגת הזונות במועדון, והן מגייסות את כל החסכונות שברשותן לפרס של 1,000 דולר למי שיהרוג את שני הבוקרים. אל ביתו של ויל מאני שבקנזס, מגיע בחור צעיר וזחוח בשם "סקופילד קיד" (על שם אקדח הסקופילד שלו). הוא מספר לו על הפרס שהוכרז, ומציע לשתפו בחיסול הבוקרים ולחלוק בפרס המובטח. מאני, שנטש את אורח חייו הקודם בהשפעת אשתו המנוחה, שהחזירה אותו למוטב וגמלה אותו מהטיפה המרה, מהסס תחילה, אך מצבו הכלכלי לאחר מות אשתו דוחק בו. הוא מפקיד את שני ילדיו להשגחת עובדת החווה, ומצטרף לבחור.

בינתיים, השמועה על הפרס עשתה כנפיים, ואל העיירה מגיע יריב ותיק של השריף על מנת להתחקות אחר צמד המבוקשים. האקדוחן מכונה "בוב האנגלי" (English Bob) על שם מוצאו, ואליו מתלווה ביוגרף בשם בּוֹשֶׁה, הכותב את סיפורו. ביל הקטן, שאסר על נשיאת נשק בעיירה, מכה את בוב האנגלי באכזריות ומקווה להרתיע בכך מתנקשים נוספים הנוהים אחר הפרס. בוב האנגלי מגורש, ואילו הביוגרף שהתרשם ממעללי השריף, מחליט להישאר ולכתוב את זיכרונותיו.

אל מאני וקיד, מצטרף גם מכרו הוותיק של מאני מימי הפשע ההוללים – לוגן (מורגן פרימן). יחד הם מגיעים לעיירה, ומתמקמים במועדון הביליארד. בעוד חבריו מתרועעים עם הזונות בקומה העליונה, מאני, עייף וחולה מהמסע יושב בפאב. השריף, ששמועת האורחים החמושים הגיעה אליו, מגיע יחד עם סגניו ותובע ממאני את אקדחו. מאני מכחיש בהתחלה, אך השריף מוצא את נשקו, ומכה אותו נמרצות. לוגן וקיד נמלטים דרך החלון, ואוספים את מאני החבול אל אסם מחוץ לעיר, שם ממתינים שישוב לאיתנו.

מאני שב להכרתו, ורואה שמטפלת בו הזונה שפניה הושחתו. הוא לומד ממנה שחבריו כבר "מקבלים מקדמה" על הפרס באמצעות מין חינם. מאני מסרב לרמז המפורש בשל נאמנותו לרעייתו המתה. כשהוא מתאושש הם יוצאים בעקבות המבוקש הראשון – באנטי הצעיר (שהיה אנושי בהרבה מחברו האכזרי), ומאתרים אותו מתרועע עם חבריו. לוגן צולף בו ממרחק ופוצע אותו. זעקותיו גורמות ללוגן נקיפות מצפון, ומאני משלים את המלאכה. לוגן אומר שאינו יכול לשוב ולהרוג כבימים עברו. הוא שם פעמיו לביתו, ומאני וקיד ממשיכים לבדם.

לוגן נתפס בדרכו הביתה. הוא מעונה עד מוות על ידי השריף. מאני וקיד מוצאים גם את הבחור השני – מייק קוויק, וקיד מחסלו בבית שימוש. הם נפגשים עם אחת הזונות שמביאה למקום מוסכם את כסף הפרס, וממנה הם שומעים לראשונה על מותו האכזרי של לוגן.

קיד הצעיר מתוודה שזו לו הפעם הראשונה להרוג אדם (וזאת בניגוד להתרברבויותיו כל העת). אכול חרטה ומזועזע ממעשיו הוא נשבע שלא להרוג שוב לעולם. מאני לעומתו, מחליט לשוב לעיירה ולנקום
את מות חברו.

מאני מגיע אל המועדון, ומוצא שבחזיתו מוצגת גופת לוגן כשעליה כרזה המזהירה כי "זה מה שיקרה כאן לרוצחים". מאני נכנס אל המועדון שם חוגג השריף עם בני העיירה. מאני משבית את השמחה, ומוציא להורג את בעל המקום על כך שהציג את גופת חברו לראווה. הוא מתעמת עם ביל הקטן, תוך שנחשפים למעלליו המזוויעים מימים עברו, ובסוף הדיאלוג המתוח הוא מכריע את השריף וסגניו בקרב יריות בו הוא "חוזר לעצמו" כאקדוחן העשוי ללא חת. מאני יוצא לרחובה הראשי של העיירה, מזהיר את התושבים המפוחדים שאם לא יקברו כראוי את חברו, הוא ישוב וינקום באכזריות.

כותרות הסיום מספרות כי בחלוף השנים ביקרה אמה השכולה של רעיתו המנוחה של ויל מאני בחוותם הנטושה, עדיין מבלי להבין מדוע התעקשה להינשא לעבריין הרוצח שהיה. ויל חזר בשלום לביתו ולילדיו בחווה, ולימים עקר איתם לסן פרנסיסקו, שם הפך לסוחר טקסטיל משגשג.

 פרשנות 
הסרט "בלתי נסלח" הוא מערבון ששובר את התבנית הקלאסית של "הטוב, הרע והמכוער" במערבון האמריקאי, ועם זאת הוא שייך עדיין לז'אנר המערבונים. הסרט עושה שימוש במיתוסים רבים של המערב הפרוע: המסבאה המקומית עם הזונות, השריף של העיירה, והאקדוחנים שכירי החרב.

התבנית הסטריאוטיפית נשברת. אין טוב מוחלט או רוע מוחלט בסרט. השריף "ביל הקטן" (ג'ין הקמן) אינו התגלמות הטוב, אך גם אינו הנבל. גם הגיבור הראשי "ויל מאני" מוצג כאדם ערכי, אך עם קופת שרצים רצינית על גבו. הוא המונחה על פי ערכים של רעות ונאמנות, מכיר בערכם של החיים, ומצד שני עשוי ליטול אותם בנסיבות מסוימות. הפרולוג והאפילוג מדגישים שזהו גיבור ערכי שיש להזדהות עמו, אף שתוכן הסרט בעייתי מבחינה זו.

מיתוס האקדוחן במערב הפרוע מנופץ לרסיסים באמצעות דמותו של "בוב האנגלי". זהו אקדוחן המספר לסופר המלווה אותו את האוטוביוגרפיה שלו המורכבת מסיפורי גבורה מיתיים. הסיפורים מתבררים לאחר מכן כשקריים או לפחות כמוגזמים, כאשר "בוב האנגלי" כושל בהתמודדות מול השריף "ביל הקטן". הסופר בּוֹשֶׁה מייצג את הסופרים שהיו בעצם האחראים לפריחת המיתוסים סביב דמויות שונות במערב הפרוע, כמו בילי הנער. אפילו הדעה הרווחת בקשר ליעילות השליפה המהירה של האקדח נבחנת מחדש. הסרט חושף את האמת מאחורי המיתוס ומגלה את הקושי הנפשי האמיתי בנטילת חייו של אדם. גם "סקופילד הילד" המלווה את "מאני" הגיבור הראשי וניזון מסיפורי העבר מנסה להציג את עצמו כאקדוחן מיומן שרצח כבר כמה וכמה אנשים. אבל התנהגותו משתנה במבחן המציאות. ערכים שונים עומדים כאן למבחן: נקמה, נטילת החוק לידיים, חברות, נאמנות, מגבלות הסמכות ועוד.

איסטווד מצייר דמות שונה מדמויות האקדוחנים אותם גילם בסרטי המערב הפרוע הקלאסיים שפרסמו אותו ובססו אותו כשחקן מוביל בתעשייה ההוליוודית, או כאקדוחן מודרני בסדרת סרטי הארי המזוהם. בסרט מגלם איסטווד אקדוחן מזדקן שעייף מהרג, שינה את ערכיו ומבקש סליחה מאלוהיו. נראה שבסרט זה נפרד קלינט איסטווד מדימוי האקדוחן שדבק בו לאורך השנים וקובר אותו סופית.

פרסי אוסקר
הסרט היה מועמד לשמונה פרסים, ומתוכם זכה בארבעה.
 הסרט הטוב ביותר – זכה
 הבמאי הטוב ביותר – קלינט איסטווד – זכה
 שחקן המשנה הטוב ביותר – ג'ין הקמן – זכה
 העריכה הטובה ביותר – ג'ואל קוקס – זכה
 הבימוי האומנותי הטוב ביותר – הנרי במסטיד וג'ניס בלאקי-גודני
 השחקן הטוב ביותר – קלינט איסטווד
 התסריט המקורי הטוב ביותר – דייוויד פיפלס
 הצילום הטוב ביותר – ג'ק נ. גרין
 הסאונד הטוב ביותר

קישורים חיצוניים



קטגוריה:סרטי 1992
קטגוריה:מערבונים
קטגוריה:סרטי דרמה אמריקאיים
קטגוריה:זוכי אוסקר: הסרט הטוב
קטגוריה:סרטים בשימור ספריית הקונגרס
קטגוריה:סרטי האחים וורנר
קטגוריה:סרטים שצולמו באלברטה
קטגוריה:זוכי אוסקר: העריכה הטובה
קטגוריה:סרטי קלינט איסטווד
קטגוריה:סרטים זוכי פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס