בסיסה

בסיסה (בערבית: بسيسة, תעתיק: בסיסה) המכונה ביהדות תוניסיה: בשֹישֹא וביהדות ג'רבה: פשישא היא תערובת הנאכלת במדינות לוב, תוניסיה ואלג'יריה.

 אטימולוגיה 
ככל הנראה, מקור שמה של התערובת (ושל המנהג הקרוי על שמה) הוא בשפה הערבית. התעתיק המדויק של המילה (بسيسة) הוא בסיסה, כשם שהיא נכתבת במסורת יהדות לוב.

משמעות המילה הערבית קשורה לשורש ב־ס־ס, הקשור למעשה הערבוב. למשל, תרגום הפתגם הלובי: "אלי יבסס ילחס צבעיה" הוא "מי שיערבב, ילקק אצבעו".משמעות המשל היא, שכאשר אדם מערבב תערובת התערובת נדבקת לאצבעו, והוא מלקקה ונהנה. והנמשל הוא שכאשר אדם מתעסק עם דבר מסוים למען אחרים, בהכרח ידבק בידו מעט מאותו הדבר, ויהנה ממנו.

היהודים, שהכירו את השפה הארמית מלימוד התלמוד והתרגומים, פרשו את המילה גם כאילו נכתבה בסיסא, על פי השפה הארמית. משמעות המילה הארמית היא כַּן, ובמשמעות רחבה יותר, בסיס. המילה בסיס מתייחסת לחלק הראשוני של הדבר, ובענייננו, לתחילת מלאכת המשכן, או לתחילת השפעת הפרנסה. בנוסף, ניתן לקשור את המילה ליצירת בסיס כלכלי.

יש המכנים את המנהג גם "מרקומה". שם זה רומז להכנת האבנטים בהם השתמשו הכוהנים והמסך (הווילון) שעמד בפתח המשכן, אשר נעשתה על ידי רקמה.

 רכיבים והגשה 
התערובת מכילה גרגרי חיטה או שעורה קלויים וטחונים, בתוספת שקדים, תמרים, סוכר ותבלינים לפי הטעם. באלג'יריה מצויות גם גרסאות המבוססות על קמח חומוס או תירס. בעת האכילה, מוסיפים לתערובת שמן, דבש, חלב או מים.

מעבר לשימוש הטקסי ביהדות (ראו להלן), הבסיסה נפוצה כמאכל יומיומי בתוניסיה, לוב ואלג'יריה, ומוגשת כארוחת בוקר או כחטיף.

 הבסיסה ביהדות צפון אפריקה 
ביהדות לוב ותוניסיה, ליל ראש חודש ניסן מכונה ליל הבסיסה, על שם מנהג הנערך בו, בו אם המשפחה מערבבת בסיסה ובני משפחתה אוכלים מידה. את התערובת מכינים מראש, ובעת הטקס מוסיפים לה שמן, חלב ומים לפי הצורך.

 מהלך הטקס 
מכיוון שהמנהג מתקיים בבית ולא בבית הכנסת, רבו בו המסורות ומשפחות שונות מקיימות אותו בדרכים שונות מעט. להלן השיטה המרכזית.

שמאל|ממוזער|250px|ערבוב הבסיסה על ידי מפתח מתכת, בזמן שהשמן נשפך לתערובת.

הטקס נפתח בערבוב הבסיסה בעזרת מפתח הבית, המסמל את פתיחת השנה הבאה וכן את פתיחת שערי הפרנסה. נהוג שאבי המשפחה מערבב את העיסה, בזמן שהאם יוצקת את השמן על העיסה ועל אצבעותיו. תוך כדי כך, אומר המערבב תפילה מיוחדת בסגנון חרוזי, שקיבלה נוסח שונה בכל עדה:

 נוסח יהדות תוניסיה 
ביהדות תוניסיה ידועים שני נוסחים. הנוסח הראשון הוא בערבית מדוברת תוניסאית:

יא בשישה בלמפתח. חון עלינה יפתח. יא בשישת פתחאת אלעוד. חון עלינה יא מעבוד. יא בשישת ניסן. חון עלינה ירחמן. יא תחריק בלאבשיש. יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח. חון עלינה יַא פַתָּאח.
פירוש: הוי בסיסה עם המפתח, רחם עלינו ופתח (שערי פרנסה). הוי בסיסת פתיחת (חודש) העוד (=החזרה), רחם עלינו הוי נעבד. הוי בסיסת ניסן, רחם עלינו הוי רחמן. הוי ערבוב בבסיסה, הוי פותח בלא מפתח, רחם עלינו הוי פותח.

הנוסח השני, הנפוץ יותר, משותף גם לנוסחי לוב:

יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח – הו (אתה ה') הפותח בלא מפתח,
יַא עַטַאי בְּלַא מַנַאהמילה בערבית ספרותית היא מִנַّה (منّة), כלומר חובת תודה או ציפייה לגמול. ההגייה מַנַא משקפת ככל הנראה את המבטא הדיאלקטי של יהודי צפון אפריקה. – הו (אתה) הנותן בלא תמורה,
[אֻרְזֻקְנַה וַרְזֻק] (תַרְזַקְנָה וּתַרְזַק) מִנַּה – תן לנו ותן מאתנו (תן לנו מטובך וְנִתֵּן לאחרים)

יש מוסיפים: וַרְזֻק לְעַבֵּיד לְכֻּלֻלְנַה – ותן לעבדיך – לכולנו.

יש מוסיפים: עַקְבָּאל דָאיֵר, כִיר מִן הַסְנָה – כה לחי, (טוב) יותר מן השנה (הזאת).

 נוסחי לוב 
בקהילות לוב השונות רווחו גרסאות שונות של אותו נוסח בסיסי:

גרסה א':
יַא פַתָּאח, יא רזאק, יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח, יא עטאי בלא מננח, תרזקנה ותרזק מננח

גרסה ב':
יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח יא עטאי בלא מנח ארזקנה ורזק מננח ורזק לעביד יכולולנח

גרסה ג':
יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח. תרזקנה ותרזק מנה. יא עטאי בלה מנה. עקבאל דאייר זיידין ומוש נקסין, וכל סנה כיר מן סנה.

פירוש משולב של הגרסות השונות: אתה הפותח, אתה המעניק, הפותח בלי מפתח, המעניק בלא שיצפה לתמורה, הרעף עלינו מטובך ונרעיף ממנו לרבים. שלעולם לא יחסר לנו דבר ושהשנה הזו תהיה טובה יותר מהשנה שעברה.

יש הקוראים גם את הקטע של סיום מלאכת המשכן בפרשת פקודי.

ממשיכים לערבב את התערובת עד שהיא מגיעה למראה אחיד. ניתן להוסיף לשם כך מים ושמן. כאשר התערובת מגיעה למראה אחיד, אוכלים ממנה. בסיום הטקס, משקעים בתערובת תכשיטי זהב, מטבעות כסף וכן את מפתח הבית. מנהג זה מסמן ברכה והצלחה לבית וליושביו, ובפרט פרנסה טובה. כמו כן, המנהג מהווה זכר לזהב שנתרם להקמת המשכן, אשר חלקו היה תכשיטים.

ביהדות תוניסיה נהגו לסגור את דלתות הבית בליל ראש חודש ניסן ולא לתת לאיש לצאת עד הבוקר. עוד נהגו שלא להוציא את מאכל הבסיסה מחוץ לבית עד הבוקר. ככל הנראה מנהג זה נועד לחזק את השפעת הברכה על הבית ויושביו. נראה שכיום, כאשר בני המשפחה אינם מתגוררים במקום משותף ועליהם לחזור לביתם, רבים אינם מקפידים על כך.

יש המברכים בברכת "שנהיה כולנו חיים, בריאים ופרחנין (בערבית: שמחים)".

ולאחר כל הטקס נוהגים לאחל כמו בכל מועד: עַקְבָּאל דָאיֵר.

 טעמי המנהג 

250px|ממוזער|הדגמת הגשה בכלי שרת – שלב הכרחי בהקרבת מנחה.
בראש חודש ניסן התקיימה חנוכת המשכן. לכבוד חנוכת המשכן הקריבו נשיאי שבטי ישראל מנחה: . כל המנחות שבמשכן ובמקדש נעשו מסולת חיטים או שעורים הבלולה בשמן. מרכיבים אלו הם המרכיבים המרכזיים בבסיסה, בעוד שאר הרכיבים נועדו רק להוסיף טעם.

בנוסף לכך שבראש חודש ניסן התחילה עבודת המשכן, הוא נחשב כראש השנה למניין שנות המלכים, וממנו מתחיל סדר החגים שבתורה. מסיבות אלו, המנהג מתקשר לכל התחלה חדשה, ולכן יש הנוהגים לבצע את הטקס בכניסה לבית חדש או בלידה. חלק מיהודי תוניסיה עורכים את הטקס גם ביום ט"ו בשבט, כנראה מפני שיום זה נועד להזכיר את תחילת הגעת האביב, והבסיסה מתקשרת לחודש ניסן החל באביב.

טעם נוסף למנהג הוא סגולה לברכה והצלחה, בייחוד בתחום הפרנסה. על פי המשנה, העולם נידון בפסח על איכות וכמות התבואה. בנוסף לכך, מספר מקובלים ציינו את יום ראש חודש ניסן כיום שבו ה' , ותיקנו תפילות על הפרנסה הנאמרות בערב יום זה. תערובת הבסיסה מכילה את מיני התבואה שמהם נאפה הלחם, שהוא המזון המרכזי של האדם, וכן שמן המסמל שפע. במינים אלו, בערובם על ידי מפתח ובאמירת הנוסח המפורט לעיל, רומזים להשפעת הברכה לתבואה בפרט ולפרנסה בכלל, ומתפללים על כך.

 בהלכה 
 ברכת הבסיסה 
הרב ציון בוארון סבר, שיש לברך על הבסיסה ברכת שהכל נהיה בדברו, שכן הבלילה אינה אפויה או מבושלת. בניגוד לדבריו, כתב הרב כלפון משה הכהן, שיש לברך על הבסיסה ברכת בורא מיני מזונות, משום שכל האוכלים בסיסה אוכלים אותה כך, וממילא חשיבותה היא דווקא כך. טעם נוסף שהביא הוא, שגרעיני התבואה קלויים, ולעניין הברכה, קליית הגרעינים מספיקה, אף שלא נאפתה כל התערובת. וכתב בסוף תשובתו, שהסכים עמו הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן. עוד כתב הרב כלפון, כי מצא כדבריו בתשובה מאת הרב אברהם הכהן יצחקי, וכי נראה לו שיש ליחסה לרב שאול הכהן. הרב רפאל סרוסי הראה לרב בוארון את תשובת הרב כלפון, שבה הסכימו רבים מרבני ג'רבה שיש לברך מזונות, והוסיף שיש לחזק את דבריהם מגרסת המאירי בדברי הרמב"ם. בעקבות דבריו, הסכים הרב בוארון שיש לברך מזונות. הרב משה לוי כתב בספרו ברכת ה' בדומה לדברי הרב סרוסי. הרב לוי הוסיף, שלדעתו הטעם המרכזי הוא הראשון. לכן, גם אם הקמח אינו קלוי, לדעתו יש לברך על הבלילה מזונות.

בנוסף לברכת מזונות על הבסיסה, יש לברך ברכת בורא פרי העץ על הפירות השלמים שבתוכה. הסיבה לכך היא, שאין לומר שפירות אלו הם כתבלינים המוסיפים טעם בלבד, שהרי טעמם של פירות אלו מורגש בפני עצמו.

 הערבוב כשחל בשבת 
אם חל ליל ראש חודש ניסן בשבת, ערבוב תערובת יבשה עם נוזל עלול להיחשב כמלאכת לש, האסורה בשבת. אלא שמאחר שמדובר בקמח קלוי, איסורו אינו מן התורה. טעם ההיתר הוא, שקמח קלוי טעים אף ללא לישה ואפייה, לפיכך הלישה אינה מועילה הרבה. אמנם חכמים אסרו את לישתו, שמא יבוא ללוש קמח רגיל. לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, אם מערבים באופן שונה מהרגיל, אפילו ערוב קמח רגיל אסור רק מדברי חכמים. ממילא נמצא, שלישת קמח קלוי באופן שונה מהרגיל מותרת מן התורה משני טעמים, ולכן לא אסרוה חכמים. ניתן לעשות את השינוי על ידי ערוב במפתח בלבד, תוך הקפדה שלא לערב עם היד כלל.

אלא שלשיטת בעלי התוספות – רבי אליעזר ממיץ ורבי ברוך בן יצחק – איסור הלישה הוא כבר בעת שפיכת הנוזל, לכן יש לעשות שינוי כבר בזמן המזיגה, לפני זמן הערוב. שינוי אפשרי לשיטתם הוא שפיכת הנוזלים לקערה ריקה ושפיכת התערובת היבשה מעליו, בנוסף להנחת נוזלים מרובים מהרגיל. שינוי אפשרי נוסף הוא הכנה בכמות מצומצמת מן הרגיל, ועדיף שיהיה גם ברור שתֵאָכל כולה.

אפשרות נוספת היא בלילת התערובת עם שמן היטב ביום שישי, כך שבליל שבת הערבוב מותר ללא כל שינוי נוסף, שכן אינו מועיל ללישה כלל וערכו סמלי בלבד.

הרב משה לוי פסק כדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכן לשיטתו ניתן לעשות כל אחד מהשינויים המוזכרים. עם זאת, ציין כי הפוסקים האשכנזים והבן איש חי החמירו כשיטת התוספות, לכן לשיטתם יש לעשות את אחד השינויים המתירים לשיטה זו. אם משתמשים בקמח שאינו קלוי, האיסור בלא שינוי הוא מן התורה. לכן, רק השינוי האחרון יועיל, שכן על ידי שינוי זה הערבוב אינו מועיל לבצק כלל.

 המנהג בישראל 
עם עליית יהודי לוב ותוניסיה לישראל, המשיכו רבים לקיים את מנהג הבסיסה בבתיהם. בשנים האחרונות חווה המנהג תחייה, ואירועי בסיסה קהילתיים נערכים בבתי כנסת ובמרכזים קהילתיים, בהם משתתפים גם צעירים שלא גדלו עם המסורת.

 ראו גם 
 עשורא (מאכל)
 ראשי שנים ביהדות

 לקריאה נוספת 
 הרב רפאל סרוסי, מנהגי לוב, בני ברק: קרן גמ"ח דאר אסרוסי, מהדורה שנייה – תשע"ו. (מנהגי ברכות ותפילה הלכה ה' (עמוד יט), מנהגי הפסח הלכה א–ב (עמוד צד), הערות הרב ציון בוארון (עמוד קמז).)
 חיים כלפון, לנו ולבנינו, מעגל חיי הקהילה הלובית מראשית השנה ועד אחרית שנה, נתניה, תשמ"ו
 הרב אליהו ביטון, נחלת אבות, ביריה: תשס"ז. (מנהגי פסח הלכה א–ב (עמוד עה), הסכמת הרב בוארון (עמוד 9).)
 מכון גנזי רפאל, והגדת לבנך, בת ים: תשע"ג. (חודש ניסן, לילת לבסיסה ולילת אלמרקומה (עמוד 96–97).)

 קישורים חיצוניים 

 מידע על בסיסה באתר הלו"ז העברי
 בסיסה לראש חודש ניסן , הסבר באתר המתכונים של פסקל פרץ רובין
 ממשיכים את המסורת: בבסיסה ונורוז בירושלים, אפריל 2014




 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:המטבח הערבי
קטגוריה:מנהגים יהודיים
קטגוריה:המטבח היהודי
קטגוריה:המטבח הלובי
קטגוריה:יהדות לוב
קטגוריה:פרשת פקודי
קטגוריה:ראשי שנים ביהדות
קטגוריה:אירועים בחודש ניסן