ג'אקומו מאיירבר

ג'אקומו מאיירבר (בגרמנית: Giacomo Meyerbeer, במקור יעקב בֶּר; 5 בספטמבר 1791, ברלין – 2 במאי 1864, פריז) היה מלחין יהודי-גרמני.

 קורות חיים 
מאיירבר נולד בשם יעקב ליבמן בר (בכתיב מסורתי: בעער) נולד בכרכרה בדרך מברלין לפרנקפורט על האודר ליעקב ולאמליה בר, במשפחה בת ארבעה בנים. אביו, יעקב הרץ בר (1769–1825), היה יצרן סוכר ובנקאי, ממנהיגי הקהילה בברלין. אמו, מלכה (אמליה) לבית וולף, אביה נמנה עם יהודי החצר בפרוסיה. משפחתה מקורה בעיר וינה. אחיו, וילהלם, היה אסטרונום חובב. אחיו, מיכאל, היה סופר. האח היינריך לא רכש מקצוע מעולם. השם "מאיירבר" נוצר לאחר שמשפחתו קיבלה ירושה גדולה מסבו מצד אמו, מאייר וולף. המיזוג בין שם המשפחה המקורי (ביר) לשם המשפחה מצד אמו התרחש בשנת 1810, עם מותו של סבו מצד אמו, ליבמן מאייר וולף: מכיוון שלא נותרו לו יורשים זכרים שימשיכו את שמו, סבו הוריש לו ירושה עשירה בתנאי שיוסיף את השם מאייר לשם המשפחה מצד אביו. את השם ג'אקומו (הגרסה האיטלקית לשם יעקב) הוסיף לעצמו מאיירבר לאחר שהחל לכתוב אופרות איטלקיות.(1815-1826).

מאיירבר זכה לחינוך מוזיקלי מעולה ממיטב המורים בזמנו וכישרונו המוזיקלי בלט כבר בהיותו ילד. מוריו החשובים היו מוציו קלמנטי לפסנתר והכומר פוגלר לתאוריה, לנגינה בעוגב ולאופרה. אצל פוגלר פגש את המלחין הצעיר קרל מאריה פון ובר שהיה ידידו הטוב וחברו ללימודים. כמו כן שימש אהרן האלה-וולפסון, מחשובי משכילי ברלין, כמורו הפרטי. הוא חשוב בתולדות האופרה, משום ששימש כחוליה מקשרת בין רוסיני והמלחינים הרומנטיים, ושילב אלמנטים שנלקחו מהאסכולה הגרמנית, האיטלקית והצרפתית. הוא היה המלחין הייצוגי ביותר של גרנד אופרה, אופרות ראוותניות טיפוסיות לצרפת.

ב-1812 סיים את לימודיו אצל פוגלר וכתב קנטטה בשם "אלוהים וטבע" ואופרה בשם "נדר יפתח". בעוד הקנטטה זכתה להצלחה מסוימת, האופרה נכשלה לחלוטין, ולאחר מספר ניסיונות כושלים לכתוב אופרות עבר ב-1815 לגור באיטליה כדי ללמוד את האופרה מהמקורות. מאיירבר התאקלם במהירות באיטליה וכתב אופרה בסגנון איטלקי "רומילדה וקוסטנצאה" שזכתה להצלחה גדולה באיטליה. אך חברו קרל מאריה פון ובר שכנע אותו לנטוש את הסגנון האיטלקי ולעבור לפריז.

לאחר מספר ניסיונות, בשנים 16–1815, להציג אופרות קומיות בפריז, הוא שהה תקופה קצרה בלונדון; לאחר מכן, בעצתו של אנטוניו סליירי, הוא נסע לאיטליה.

בוונציה צפה לראשונה באופרה של ג'ואקינו רוסיני, "טנקרדי", חוויה מכוננת ופוקחת עיניים. בהשראת רוסיני, עם זיכרון חוויותיו האקדמיות בגרמניה, חיבר שש אופרות בסגנון איטלקי, שזכו להצלחה רבה:

רומילדה וקונסטנצה (אופרה חצי-רצינית, מלודרמה חצי-רצינית, 1817). לאחר שחתם, ב-1 ביוני, על חוזה עם תיאטרון נובו בפדובה, החליט מאיירבר, בניגוד להרגלו, לכתוב את כל התווים בבת אחת. התוצאה, פרי עבודה של קצת יותר מחודש, זכתה להצלחה רבה, גם בזכות גילומה של רומילדה על ידי אחת מזמרות הקונטרלטו הגדולות של התקופה, רוזמונדה פיסארוני, והיא הוצגה גם בוונציה, מילאנו, פירנצה, מינכן וקופנהגן.

סמיראמיס המוכרת (אופרה רצינית, דרמה מוזיקלית, 1819). היצירה נכתבה עבור טורינו, והיא העיבוד ה-33 והאחרון של הליברית הישנה מאת פייטרו מטסטאסיו (1729), שהותאמה לבמה המודרנית עם הוספת אנסמבלים ודואטים. היצירה נכתבה ארבע שנים לפני סמיראמיס מאת ג'ואקינו רוסיני, המבוססת על הטרגדיה של וולטייר, והיא בהחלט היוותה השראה ליצירת המופת של המלחין מפיזארו, כפי שמעידים התווים הזהים אותה סצנת פתיחה ודמיון נוסף. ההצלחה הייתה מיידית וחולפת; העיתונות הגרמנית הבחינה יותר מהעיתונות האיטלקית בסינתזה המוצלחת בין סגנונות שתי האסכולות הלאומיות.

אמה מריסבורג (אופרה סריה, מלודרמה הרואית, 1819). נכתבה עבור תיאטרון סן בנדטו בוונציה, הועלתה חודשיים לאחר אדוארדו וכריסטינה של רוסיני, והאפילה עליו לחלוטין; הועלתה 74 פעמים במקום הבכורה, ואז הועלתה שוב בבתי תיאטרון שונים באירופה. לאחר שהועלתה בברצלונה ב-1829, היא נעלמה מהרפרטואר. בהצגה הבכורה, שסימנה את הצעד המכריע הראשון של מאיירבר לקראת תהילה, זכה המלחין גם להתקרב לראשונה לאלילו רוסיני, ויצר עמו קשר ידידות.

מרגריטה מאנז'ו (אופרה חצי-רצינית, מלודרמה חצי-רצינית, 1820). אופרה זו, שנכתבה עבור לה סקאלה במילאנו על פי ליברית מאת פליצ'ה רומני, הייתה חשובה מכמה סיבות: ראשית, המפגש עם ניקולא-פרוספר לוואסור, הבס הגדול, שגילם כאן את תפקיד קרלו בלמונטה והיה לימים ברטרם ב"רוברט השטן"; שנית, בניגוד לאופרה הקודמת, הצלחתה הייתה ארוכת טווח, שכן ההצגות, בבתי אופרה שונים באירופה, נמשכו ברצף עד סוף שנות השלושים, כלומר כמעט עשרים שנה. אף על פי שרומני מזכיר את מלחמת השושנים ברקע בצורה די אגבית, זוהי המלודרמה הראשונה עם שאיפות היסטוריות.

L'esule di Granata (אופרה רצינית, מלודרמה רצינית, 1822). גם היא על פי ליברית של פליצ'ה רומני, אך למעשה, ככל הנראה, עיבוד חפוז של ליברית ישנה, שנכתבה גם היא עבור לה סקאלה במילאנו. צוות הזמרים היה יוצא דופן, וכלל את רוזמונדה פיסארוני, אדליידה טוסי, לואיג'י לבלשה וקרולינה באסי בניצוחו של אלסנדרו רולה, אך לא ידוע מה הייתה התוצאה: נראה שהאופרה לא עשתה רושם, עד כדי כך שמאיירבר ישתמש מחדש בחלק ניכר מהמוזיקה שנכתבה לאופרה זו ביצירות הבאות שלו.

"הצלבן במצרים" (אופרה רצינית, מלודרמה הרואית, 1824). זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר של מאיירבר באיטליה, והיא הועלתה שוב ושוב. התווים הללו כוללים חידושים רבים. ראשית, מאיירבר היה הראשון, ובכך סלל את הדרך לוינצ'נצו בליני ולג'וזפה ורדי, ליצור שיתוף פעולה עם הליבריסט (במקרה זה גאטנו רוסי, שכבר כתב את הליברית ל"סמיראמיס" של רוסיני), המתועד במכתבים רבים (אם כי חסרים המכתבים של מאיירבר לרוסי). האופרה, שנכתבה במיוחד עבור הקסטראטו הגדול האחרון, ג'ובאני בטיסטה ולוטי, מהווה נקודת מפנה בין העבר לעתיד של התיאטרון המוזיקלי של מאיירבר. בנוסף לתחפושות ולזיהויים האופייניים לאופרה סרייה, בולטים בה שילובים של ריקודים, צעדות, אנסמבלים רועשים, תפניות עלילתיות וסצנות אופי, אשר יחד עם המשחק התיאטרלי המגוון והעשיר, התזמור האמביציוזי והמעודן בהרבה מזה שנמצא במלודרמה האיטלקית העכשווית, והעשירות של הקונספט הכללי, מקדימים את המאפיינים המוכרים ביותר של ה"גרנד אופרה", האופרה הצרפתית המרהיבה שמאיירבר יהפוך לאלוף שלה כעשור מאוחר יותר.
ממוזער|מאיירבר מוקף בדמויות מתוך האופרות שלו. גלויה צבועה. בערך 1865.

 זהותו המורכבת של מאיירבר 
מאיירבר, שסיים זה עתה את תקופתו באיטליה, התנער במכתב לנסיך דיטריך שטיין מכל החוויה וטען כי מעולם לא היה הוא עצמו במשך כל אותה תקופה, וכי יצר לעצמו אישיות אד הוק. וידוי זה, יחד עם היבטים מורכבים אחרים באישיותו של המלחין, היה "מטריד" למדי; אך יש להימנע מלהתייחס לשלוש התקופות שבחייו (התקופה הגרמנית, 1791-1814; התקופה האיטלקית, 1815-1824; התקופה הצרפתית, 1824-1864) כאל פרקים נפרדים. בילדותו ובנעוריו חלם המלחין על צרפת ואנגליה, ולדברי כמה אנשים, כבר שינה את שמו ל"ג'אקומו", בסגנון איטלקי; בתקופה האיטלקית התקרב לסגנון הצרפתי, באופן אינטואיטיבי יותר מאשר קפדני, ובמקביל ניסה, לאחר כישלונות רבים, להציג במולדתו את ניסיונותיו המוזיקליים-דרמטיים הראשונים בגרמניה. כבר מהאופרה הצרפתית הראשונה שלו "רובר השטן" (Robert le Diable) בלט הרכיב הגרמני במוזיקה שלו. עוד ב-1829, כשהיה כבר בפריז, תכנן להלחין את Donna Caritea על פי אותו ליברית ששימש את סבריו מרקאדנטה רק שלוש שנים קודם לכן, ויתרה מכך, בהצלחה עצומה. סימן מובהק לכך שהוא לא ראה את קשריו עם איטליה כמסתיימים. במשך רוב שנות נעוריו, למעט ילדותו והתקופה שלאחר נישואיו למינה מוסון, מאיירבר לא טרח אפילו לחפש בית, חי בין אכסניות ובתי מלון, וקטע את שהייתו הקצרה בכל תחנה בנסיעות מתמשכות ומתישות.

הוא היה חסיד נאמן של ג'ואקינו רוסיני בכל הנוגע לתפיסת האופרה שלו על פי הקטגוריות העתיקות של אומנות המאה ה-18 (אף על פי שזו הוחמרה על ידי נקיפות מצפון ועיוותים שלא היו מוכרים לקודמו): עם זאת, יש בו רומנטיקה חזקה מאוד, Wanderlust, חוסר היכולת להיקשר למקום אחד והצורך המתמיד, שהוא הראשון שהבין זאת בבהירות, לתמצת את כל המקומות המשמעותיים שפגש במקום אחד; במוזיקה, למשל.

 בצרפת: הגראנד אופרה 
בפריז פגש מאיירבר את המלחינים לואיג'י כרוביני וז'אק הלוי והושפע מהם. לאחר תקופה של לימוד הסגנון הדרמטי של האופרה הצרפתית, כתב ב-1831 את האופרה "רובר השטן" ולאחר מכאן כתב עוד שתי אופרות מוצלחות: "ההוגנוטים" ו"הנביא". אופרות אלו שזכו להצלחה מסחרית הפכו את מאיירבר לעשיר ומפורסם. הוא זכה לאותות כבוד בצרפת, גרמניה, אנגליה והולנד ואף נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית.

לאחר שעבר לפריז, הוא בילה שש שנים בלי להלחין, בין השאר בגלל התחייבויות משפחתיות (בהן נישואיו עם בת דודתו מינה מוסון, שילדה חמישה ילדים), אך בעיקר כדי להתמקד בלימוד מעמיק ככל האפשר של המוזיקה והתרבות הצרפתית.

האופרה הצרפתית, החל מתקופת לואי ה-14, נבדלה מהאופרה האיטלקית בשל תשומת הלב הרבה יותר שניתנה לתפאורה ולשילוב ריקודים, ובשל החשיבות שניתנה למקהלה ולכלי הנגינה לעומת האריות הסולניות. הגראנד אופרה נבדלת על ידי תפיסה "גדולה" ורומנטית מאוד של המופע, והיא הושקה למעשה על ידי ספונטיני עם "לה וסטאלה" ב-1807. הליבריסט אוג'ן סקריב (מחבר הנושאים שעליהם התבססו, בין היתר, "שיקוי האהבה" של דוניצטי ו"נשף המסכות" של ורדי, ומחבר הליבריות של כל האופרות של מאיירבר, למעט "לה פארדון דה פלורמל") פיתח צורה מלודרמטית יותר של הז'אנר עם "לה מוטה דה פורטיצ'י" (האילמת מפורטיצ'י) שהולחן על ידי דניאל אובר ב-1828. העלילה של גרנד-אופרה התבססה בדרך כלל על אירוע היסטורי, והייתה צריכה לעסוק בסכסוכים אזרחיים ודתיים גדולים, תוך שילוב סיפור אהבה רומנטי המובא באופן קונבנציונלי. היא לא יכלה להיות קצרה מארבע מערכות (ובמקרה כזה, הריקודים הבלתי נמנעים פוזרו בסוויטות קצרות בנקודות שונות.), אך כמעט תמיד היו חמש מערכות (עם הריקודים ברצף ארוך ועצמאי, הקשור ככל האפשר לעלילה, במערכה השלישית; זאת גם כדי לאפשר למעריצי הכוכבים של להקת המחול להגיע לתיאטרון בנוחות). היה עליה להכיל סצנות מרהיבות רבות, עם תהלוכות, הכתרות, צעדות, תהלוכות דתיות, דו-קרב, קרבות וכו'.

האופרה של פריז הייתה מקדש האופרה הגדולה, שזכתה לתמיכת המדינה, שהפכה אותה למובילה של תעשיית התרבות. האופרה הגדולה, שלעיתים קרובות הייתה תוצר של שנים של עבודה קולקטיבית וביטוי ישיר של המעמד השולט, הייתה תוצאה, בעיקרה, של מכונה ארגונית מושלמת, עם היררכיה מורכבת, שהייתה מסוגלת לתכנן ולתאם מראש הן את המופע על כל חלקיו והן את קבלתו, תוך הכנתו במשך שנים באמצעות פרסום נרחב והכנת ההמונים לנושא, וליוויו להצלחה בלתי נמנעת; לאחר הצלחתה, האופרה, בצורה שלמה פחות או יותר, המשיכה להיות מוצגת במחוזות. כל זה הניח שורה של מוסכמות, פחות או יותר סמויות, המבוססות על איזון אמביוולנטי ובלתי ודאי בין צורכי המזמין (המדינה), הצרכים האמנותיים של יוצרי המופע והשאיפות האישיות, תוך הדגשת ה"נוחות והאי-נוחות התיאטרלית" באופן חסר תקדים. מסיבה זו, מאיירבר היה תמיד חשוף לביקורת, לעיתים חריפה מאוד, מצד מוזיקאים גרמנים, לא רק בגלל האיכות השטחית של המוזיקה שלו (שהייתה מטרה לביקורת מצד רוברט שומאן, בין היתר) או בגלל "קוסמופוליטיות" שלו, אלא גם בגלל יחסיו המרוסנים עם העיתונים: עד להתקפות האלימות ביותר של ריכרד ואגנר, שעבר מהערצה בצעירותו לשנאה עזה, בכתב הזעם "היהודי". בעבר מאיירבר תמך בעלייתו של ואגנר הן מבחינה כלכלית והן על ידי סיוע בהפקת "רינצי" ו"ההולנדי המעופף" בדרזדן. למעשה, הגראנד אופרה הייתה ביטוי של הנאורות הזהירה של המעמד השולט, ולא ביטוי אישי של מאיירבר; ויחסיו עם המבקרים היו מתונים בזכות הנהלת התיאטרון, ולא בזכותו באופן אישי.

 הגרנד אופרות של מאיירבר 
הגרנד אופרות של מאיירבר, בהן שיתף פעולה ככותב ליבריות עם אז'ן סקריב, הן ארבע:

"רובר השטן" (Robert le diable, 1831), שזכתה להצלחה עצומה, הגדולה ביותר בקריירה של מאיירבר: בשלוש השנים שלאחר יצירתה הוצגה ב-77 תיאטראות ב-10 מדינות באירופה. ווגנר הצעיר, ז'ורז' סנד, הקטור ברליוז ואישים רבים אחרים הביעו את התלהבותם הרבה מהאופרה: בכל מקרה, זוהי האופרה הבינלאומית ביותר של מאיירבר, עם נוכחות של הרומנטיקה הפנטסטית היקרה, למשל, לוובר, מלודיות הקשובות לאווירה הסביבתית ולכן "איטלקיות" (אף על פי שהסיציליה שבה מתרחשת האופרה אינה מציאותית כלל) וריקודים צרפתיים.

"ההוגנוטים" (1836,Les Huguenots), תוצר של חמש שנות עבודה. זו האופרה הארוכה והשאפתנית ביותר של מאיירבר. העלילה מתרחשת בליל סנט ברטולומאוס, אירוע היסטורי חשוב ביותר עבור הפרוטסטנטים, מה שהפך אותה לשנואה על האינטלקטואלים הגרמנים. מאיירבר ניסה לשלב בין דמויות הדרמה את תיאודור אגריפה ד'אוביני והנרי הרביעי, מלך צרפת; בשל חוסר האפשרות להציג אותה, במקרה זה, גם בגרמניה, גרם לו לבחור בדמויות בדיוניות לחלוטין. מדהימה כמות המקורות שמהם שאב מיירבר: בעזרתו של בוטה דה טולמון הוא למד את תהילים של מארו, ובספרייה הלאומית של צרפת הוא למד את המוזיקה האינסטרומנטלית הצרפתית של המאה ה-16; הוא השתמש ב-Yigdal, או בהמנון היהודי של השבת לקריאת השומר (Rentrez, habitants de Paris), בעוד שהמנון הלותרני Ein feste Burg, המהווה את הנושא המרכזי של הפתיח, חוזר שוב בשירתו של הזקן ההוגנוטי מרסל, ובביצוע המקהלה הנשית, מעט לפני הטבח שבו מסתיימת האופרה באווירה קודרת. מחקר הצלילים מרהיב; מאיירבר החזיר את הוויולה ד'אמורה לליווי של כמה רצ'יטטיבים.

"הנביא" (1849,Le Prophète). ג'וזפה ורדי העדיף את האופרה הזו על פני כל שאר האופרות של מאיירבר, בעוד שרוברט שומאן לא אהב אותה במיוחד, ובביקורתו על ההופעות בגרמניה ב-1850 הוא פרסם צלב שחור בגודל עמוד שלם. מאיירבר חוזר שוב לנושאים של ההוגנוטים: גם אופרה זו מתרחשת במאה ה-16 (הגיבור הוא ג'ובאני דה ליידה), וגם היא עוסקת ברפורמציה ובקנאות דתית. לעומת ההוגנוטים, עם זאת, התווים קצרים יותר, והדרמה הרבה יותר קומפקטית וצבועה בגוונים קודרים. יש שלוש דמויות מרכזיות: ז'אן (הנביא, טנור), אמו פידס (אלט) וארוסתו של ז'אן, ברטה (סופרן). בהשוואה לאופרה מקהלתית כמו "ההוגנוטים", כאן, למעט כמה סצנות המוניות, תשומת הלב מופנית כולה לספירה הפרטית, עם דגש חזק על האופי האינדיבידואלי של הגיבורים.

האפריקאית (L'Africaine, שהועלתה לאחר מותו ב-1865) היא תוצר של עשרים שנות עבודה: למעשה, מאיירבר החל לתכנן אותה, בין פרויקטים אחרים, כבר ב-1845. היא מספרת את סיפורו של ואסקו דה גאמה ואהבתו הטרגית לנסיכה (האינדיאנית, למרות הכותרת) סליקה; הפרטיטורה הארוכה נאלצה לעבור קיצוצים רבים כדי לאפשר לצופים לצאת ולתפוס את הרכבת האחרונה. בולטת תשומת הלב לטעם האקזוטי, עובדה שוודאי תרמה להצלחתה הארוכה של האופרה לאורך כל המחצית השנייה של המאה ה-19.

בין השנים 1842 ל-1846 ניהל מאיירבר את האופרה הממלכתית Unter den Linden.

מאיירבר התמנה למנצח מלכותי בברלין, כתב יצירות לכנסייה הגרמנית ולחצר המלך ואת האופרה "מחנה בשלזיה". מאיירבר עזר לחברו ובר ולידידו ריכרד וגנר להעלות אופרות בברלין והמשיך להגיע לפריז לנצח על יצירותיו ההיתוליות "כוכב הצפון" ו"סליחתו של פלוארמל" שזכו להצלחה כלכלית רבה.

את שנות חייו האחרונות הקדיש לכתיבת האופרה החשובה שלו "האפריקנית" שאת כתיבתה סיים ב-1864 סמוך למותו.

מאיירבר לקה במחלה קצרה שהובילה למותו, בעודו עמל על תזמור האופרה הארוכה "האפריקנית" כאשר ורדי בא לבקרו, הוא מצא אותו במיטתו, חלש מאוד אך עדיין פעיל, בעודו עובד על התווים. המלחין בן ה-73 סבל תמיד מבעיות בריאות, אך היה מודע למותו הקרב, ואמר לורדי כי הוא להוט להשלים את העיבוד התזמורתי לפני שמישהו אחר יעשה זאת. מותו, שהתרחש ב-2 במאי 1864, לא איפשר לו לעשות זאת, והאופרה הפקידה את השלמת הפרטיטורה, על בסיס ההוראות שהשאיר מאיירבר, בידי המוזיקולוג והמלחין פרנסואה-ז'וזף פטיס.

 חיים פרטיים 
נישא במאי 1826 לבת דודתו, מינה מוסון (1804–1886). לשניים נולדו חמישה ילדים (בן ובת נפטרו בינקותם). בת הזקונים קורנלי (1842–1922) התנצרה בגיל 16 ונישאה לצייר גוסטב ריכטר. משנת 1890 ניהלה בברלין סלון ספרותי.

ג'אקומו מאיירבר נפטר ב-2 במאי 1864 בפריז צרפת, אך נקבר לבקשתו בבית העלמין היהודי בשדרות שנהאוזר בברלין.

ניתוח יצירתו 
מאיירבר המשיך את מסורת האופרה הצרפתית שהתווה ז'אן-בטיסט לולי והדגיש את העלילה האופראית והאפקט הדרמטי. בכל אופרה כזו עוסק מאיירבר באדם החריג בחברה, בהתמודדותו עם מעגלים של עוינות, ובמלחמתו אחר הטוב והצודק, ובכמיהתו לשלום. כל אחת מהאופרות מתעדת אירוע היסטורי שאותו למד מאיירבר לעומק מתוך כוונה להרחיק עדות ולספר בעצם את סיפורו שלו כאזרח אירופה הגדולה והמתפתחת, שהוא בעל זהות יהודית ברורה, ובעל השקפה נאורה הומניסטית, המתפלל לימים של קבלת האדם באשר הוא אדם. האופרות שלו מיזגו את התיאטרון והמוזיקה ונטו לטעם הקהל בדורו. בשנת 1900 היו אופרות אלה המבוצעות ביותר בכל בתי האופרה החשובים בעולם, ותפסו להם מקום של כבוד בביצועים חוזרים ונשנים לצידם של וגנר ושל ורדי.

האופרה "האפריקנית" היא סיפור דמיוני על מגלה הארצות המפורסם וסקו דה גמה וסיפור אהבתו. ביצירה זאת חזר מאיירבר לסגנון האופרה האיטלקית והדגיש את הדרמטיות והרגש באופרה על הרקע האקזוטי של אפריקה.

מאיירבר וריכרד וגנר
אף על פי שמאיירבר עזר לווגנר בתחילת דרכו, גם מבחינה כספית, נתקנא וגנר בהצלחתו של מאיירבר ופרסם ב-1850 בעילום שם את המאמר "היהדות במוזיקה", שקבע כי השפעת היהודים ובעיקר מאיירבר (מבלי להזכיר את שמו במפורש) ומנדלסון קלקלה את הטעם המוזיקלי וגרמה לדלדולה ולרפיונה של המוזיקה הגרמנית בתקופה שלאחר בטהובן. הגזע היהודי הוא לדעתו חסר אונים בתחום היצירה המוזיקלית ויהודי אינו יכול להיות אמן יוצר. ב-1869, לאחר מות מאיירבר, פרסם וגנר שוב את המאמר הזה, והפעם בשמו.

קישורים חיצוניים






הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים יהודים גרמנים
קטגוריה:מלחינים יהודים צרפתים
קטגוריה:מלחיני אופרה צרפתים
קטגוריה:מלחינים מהתקופה הרומנטית
קטגוריה:גרמנים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:מלחיני אופרה יהודים
קטגוריה:אישים הקבורים בברלין
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-18
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-19
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1791
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1791
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1864
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1864