שונר קנדי

שונר קנדי (שם מדעי: Lynx canadensis) הוא מין טורף בגודל בינוני מהסוג שונר שבמשפחת החתוליים. השונר הקנדי קרוב יחסית לשונר הצפוני (Lynx lynx), וישנם חוקרים המתייחסים לשניהם כבני אותו המין.

השונר הקנדי נפוץ ביערות הצפוניים של אמריקה הצפונית, וברחבי כמעט כל קנדה ואלסקה. בנוסף, הוא נפוץ גם במונטנה, איידהו ווושינגטון, ובמספרים קטנים בהרבה גם ביוטה, מינסוטה וניו אינגלנד. השונר הקנדי נחשב לאיום ומזיק בארצות הברית.

מראהו של השונר הקנדי דומה לזה של השונר הצפוני; הפרווה בצבע חום-כסוף ולעיתים מוכתמת בכתמים שחרחרים ואפורים. עם בוא הקיץ משתנה צבע פרוותם לחום כהה יותר, וזאת כדי להסוות את עצמם ולצוד את טרפם ביתר קלות. הזכרים גדולים וחזקים יותר מאשר הנקבות. זנבו של השונר הקנדי קצר מאוד ושחור וציציות שיער יוצאות מאוזניו. מתחת לסנטרו מעין זקן פרווה חום. רגליו של השונר הקנדי ארוכות ושריריות ומכוסות בפרווה עבה מאוד, דבר שעוזר לו לפלס את דרכו בשלג הקנדי.

למזונו, צד השונר הקנדי מכרסמים קטנים, כמו גם ארנבות וציפורים קטנות, אולם לפעמים הוא הורג בעלי חיים גדולים אף יותר כגון איילים. אסטרטגיית הציד שלהם מתבססת בעיקר על חוש שמיעה טוב המאפשר לשמוע באופן יוצא מן הכלל את הנטרף כמו גם חוש ראייה טוב שעוזר באיתור הטרף. בשל כפות רגליו הרכות מסוגל השונר הקנדי להתגנב בשקט ואז להכות בטרפו. באזורים מסוימים, ארנבת השלג היא טרפו היחיד של השונר הקנדי, ובכל מקרה היא לוקחת חלק עיקרי בתזונתו.

גודל אוכלוסיית השונר הקנדי עולה ויורדת במחזוריות של בסביבות 10 שנים, וזאת בעקבות מספר המכרסמים בכלל וארנבות השלג בפרט.

השונר הקנדי הוא בעל חיים יחידאי הפועל לבד, והוא שומר על טריטוריה גדולה יחסית עליה הוא מגן. בדרך כלל הוא פעיל בלילה, אז הוא יוצא לשחר לטרף. הנקבה ממליטה עם בוא האביב, ובשגר אחד נולדים בדרך כלל בסביבות חמישה גורים. מספר הגורים שישרדו תלוי בכמות המזון הזמינה שתוכל לצוד האם.

השונר הקנדי ניצוד לעיתים קרובות בשל פרוותו היפה והאיכותית, שבה משתמשים לתעשיית הביגוד וההלבשה. כמו כן, באזורים רבים בית הגידול שלו הולך ונעלם וזאת בעקבות כריתת עצים ובנייה על שטחים טבעיים.

 טקסונומיה 
השם המדעי Felis lynx canadensis הוצע על ידי רוברט קר בשנת 1792, שתיאר שונר מקנדה. בסוף המאה ה-19 תוארו כמה דגימות זואולוגיות  של שונר:
 השם המדעי Lynx subsolanus הוצע על ידי  בשנת 1897 עבור עור וגולגולת של שונר שנמצאו בניופאונדלנד.
 השם המדעי Lynx canadensis mollipilosus הוצע על ידי  בשנת 1900, שתיאר גולגולת ועור בצבע חום-כהה של שונר זכר שנהרג באלסקה.

מיקומו של השונר הקנדי בסוג שונר נתמך על ידי  ב-1912. עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 היו המדענים חלוקים בשאלה האם יש להתייחס לשונר כאל תת-סוג של חתול, או כאל תת-משפחה בפני עצמה; חלקם אף הטילו ספק אם יש להתייחס לשונר הקנדי כאל מין בפני עצמו. בשנת 2005 הכריז זואולוג אמריקאי על השונר הקנדי כמין שונר תקף יחד עם שונר מצוי (L. rufus), שונר צפוני (L. lynx) ושונר איברי (L. pardinus). הוא גם זיהה שלושה תת-מינים של השונר הקנדי:
 L. c. canadensis החי ביבשת קנדה
 L. c. subsolanus החי בניופאונדלנד
 L. c. mollipilosus החי באלסקה

בשנת 1975 התעורר ספק לגבי נכונות הסיווג של שונר ניופאונדלנד כתת-מין של השונר הקנדי. מחקר שהשווה בין שתי האוכלוסיות לא מצא שוני משמעותי במשקל, במידות הגולגולת, ובצבע הפרווה, אם כי כן נמצאו מספר וריאציות כהות יותר בצבע הפרווה של שונר ניופאונדלנד.

בשנת 2017 ראתה קבוצת מומחים לחתולים את השונר הקנדי כמין מונוטיפי, מכיוון שהוא מפגין הבדלים מורפולוגיים או גנטיים מועטים.

ההערכה היא שאוכלוסיית השונרים בניופאונדלנד התפצלה גנטית  מהשונר הקנדי לפני כ-20,000 עד 33,000 שנים לאחר עידן הקרח האחרון.

 אבולוציה 
על פי מחקר פילוגנטי משנת 2006 הגיע אביהם הקדמון של חמש שושלות ממשפחת החתוליים - שונר, נמרון, פומה, חתול, חתול נמרי וחתול פאלאס - לאמריקה הצפונית לאחר חציית מצר ברינג לפני 8.5 עד 8 מיליון שנים (למ"ש). השונר התרחק מארבעת השושלות האחרות לפני כ-2.53 עד 4.74 מיליון שנה. מאמינים ששונר איסוודורנסיס הוא האב הקדמון של ארבעת מיני השונר המודרניים. מקורו כנראה באפריקה לפני 4 מיליון שנה והוא הופיע באירופה ובצפון אסיה עד שנכחד לפני מיליון שנה בערך. מאמינים שאוכלוסיות השונר הצפוני, שהגיע לאמריקה הצפונית לפני 2.6 מיליון השנה, התיישבו בתחילה בחצי הדרומי של היבשת, שכן החלק הצפוני היה מכוסה בקרחונים. האוכלוסיות שהתיישבו בחצי הדרומי התפתחו בהדרגה לשונר המודרני. מאוחר יותר, כאשר פלש השונר הצפוני לאמריקה בפעם השנייה במהלך 200,000 השנים האחרונות, התפתחו האוכלוסיות שהתיישבו בחצי הצפוני לשונר הקנדי. במאמרו משנת 1981, ציין הפלאונטולוג השוודי  כי נראה שהשונר הקנדי לא עבר הרבה שינויים מאז הופעתו הראשונה.

 מאפיינים 

השונר הקנדי הוא חתול רזה בגודל בינוני המאופיין בפרוותו הארוכה והצפופה, אוזניו המשולשות עם ציציות שיער שחורות בקצותיהן וכפות רגליים רחבות הדומות לנעלי שלג. בדומה לשונר המצוי, גפיו האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות, כך שהוא משתפל כלפי מטה מלפנים. השונר הקנדי הוא דו-צורתי זוויגית, הזכרים גדולים וכבדים יותר מהנקבות. אורכו הוא בין 73 ל-107 ס"מ וגובה כתפיו 48–56 ס"מ; משקל הנקבות נע בין 5–12 ק"ג ומשקל הזכרים בין 6–17 ק"ג, אם כי זכר יוצא דופן בפנסילבניה שקל 20 ק"ג. הפרופורציות הפיזיות אינן משתנות באופן משמעותי לאורך הטווח וכנראה נבחרות באופן טבעי כדי לאפשר הישרדות על טרף קטן יותר. אורך זנבו המקוצץ הוא 5–13 ס"מ וקצהו שחור לחלוטין. שרירי השלד מהווים 56.5% ממשקל גופו של השונר הקנדי.

פרוותו הארוכה והעבה, בצבע אחיד עם מעט או ללא סימנים מלבד בצד התחתון, מבודדת את השונר בבית גידולו הכפור. הפרווה היא בדרך כלל בצבע חום-צהבהב, אם כי בניופאונדלנד היא יכולה להשתנות מחום או חום-אפור באביב ובקיץ לגוון אפרפר עם מראה אפרורי בחורף; חלקו התחתון הוא לבן ועשויים להופיע בו כמה כתמים כהים. דווח על שונר מאלסקה בעל פרווה בצבע אפור-כחלחל. הפרווה היא בדרך כלל קצרה יותר בקיץ מאשר בחורף. החלק האחורי של אוזני השונר הוא חום עם כתם בצבע אפור-כסף במרכז. ציציות שחורות באורך של כ-4 ס"מ בוקעות מקצוות האוזניים, המרופדות בפרווה שחורה. בחורף מתארך השיער על הלחי התחתונה של השונר, ונותן רושם של סלסול המכסה את גרונו. יש לו ארבע פטמות.

טפריו חדים ונשלפים לחלוטין. כפות רגליו הגדולות והרחבות מכוסות בפרווה ארוכה ועבה ויכולות להתפשט עד 10 ס"מ כדי לנוע במהירות ובקלות על שלג רך. הן יכולות לתמוך במשקל כמעט פי שניים ממשקלו של שונר מצוי לפני שהוא שוקע. שני המינים הולכים עם כף הרגל האחורית בדרך כלל בעקבות כף הרגל הקדמית ולעיתים קרובות אינם הולכים בקו ישר. אורך הצעד של השונר הקנדי הוא 300–460 מ"מ, בעוד שזה של השונר המצוי נע בין 130 ל-410 מ"מ. מסלולי השונר הקנדי הם בדרך כלל גדולים יותר מאלו של השונר המצוי; פרווה עבה יותר עלולה לגרום לכריות אצבעותיהם להיראות פחות בולטות בשלג. בעפר, עקבות השונר הן באורך של 76–95 מ"מ וברוחב של 89–114 מ"מ, בעוד שבשלג הם גדולים יותר (110 ו-130 מ"מ בהתאמה). מעילו החם, כפות רגליו הרחבות ורגליו הארוכות מסייעים לשונר הקנדי לנווט ולצוד ביעילות בשלג.

לשונר הקנדי 28 שיניים. לצעירים אין שיניים טוחנות. ארבעת הניבים הארוכים משמשים לניקוב ולאחיזה. השונר יכול לחוש היכן הוא נושך את הטרף בניביו מכיוון שהם עמוסים בעצבים. יש לו גם ארבע שיניים קרנסיות  שחותכות את הבשר לחתיכות קטנות. כדי להשתמש בשיניים הקרנסיות שלו, הוא חייב ללעוס את הבשר כשראשו לצידו. ישנם מרווחים גדולים בין ארבעת הניבים לשאר השיניים, והשיניים הקדם-טוחנות העליונות השניות נעדרות, כדי להבטיח שהנשיכה תיכנס עמוק ככל האפשר אל הטרף.

ניתן להבחין בין השונר הקנדי לשונר המצוי לפי ציצי אוזניים ארוכים יותר, כפות רגליים רחבות יותר, זנב קצר יותר שקצהו שחור לחלוטין, רגליים ארוכות יותר ופחות כתמים ופרווה בעלת גוון אפור יותר. השונר המצוי קטן יותר בדרך כלל מהקנדי, אך באזורים שבהם הם סימטריים השונר המצוי נוטה להיות גדול יותר ועדיין עלולים להתבלבל בינו לבין השונר הקנדי.

 תפוצה ובית גידול 
השונר הקנדי מצוי בעיקר ביערות הטייגה הצפופים של קנדה , וטווח התפוצה שלו עולה בקנה אחד עם זה של ארנבת השלג. בעבר השתרע טווח התפוצה של השונר הקנדי על פני 24 מדינות בצפון ארצות הברית, עד אולי דרומה להרי הרוקי בניו מקסיקו וצפונה לקו העצים בקוטב הצפוני דרך יערות מחטניים באלסקה ובקנדה. בארצות הברית מצוי השונר הקנדי ב וברכס קסקייד באזור הפסיפיק נורת' וסט, הרי הרוקי, צפון  (במינסוטה ובחצי האי העליון של מישיגן) ובצפון ניו אינגלנד (בניו המפשייר, מיין וורמונט). השונר הושב מחדש לקולורדו בהצלחה החל משנת 1999, לאחר שאוכלוסייתו שם הושמדה בשנות ה-70 של המאה ה-20. השונרים בקנדה נמנעים בדרך כלל מלהיות בשטחים פתוחים למרות זמינות הטרף הטובה. הם מתקשים לשרוד באזורי עצים כבדים ובשטחים חקלאיים, אם כי הם יכולים לשגשג היטב באזורים כרותים שהתחדשו למשך לפחות 15 שנים. שונרים בקנדה תועדו עד לגובה של 4,310 מטרים. הוא נחשב לבעל חיים שהושמד בניו יורק, פנסילבניה, מסצ'וסטס, נבדה, אינדיאנה ואוהיו.

ב-1903 נורה שונר קנדי ליד עיר שוק בבריטניה, לאחר שזה תקף שני כלבים. החיה לא זוהתה באותה עת והיא נשמרה במוזיאון בבריסטול ולבסוף זוהתה במסגרת מחקר משנת 2014. החוקרים הגיעו למסקנה שהשונר כנראה היה שבוי במשך זמן מה, אולי כחיית מחמד אקזוטית או כחלק ממאגר מטיילים, אבל ייתכן ששרד תקופה משמעותית לאחר שנמלט.

 אקולוגיה והתנהגות 
השונר הקנדי נוטה להיות לילי כמו הטרף העיקרי שלו, ארנבת השלג. עם זאת, ניתן להבחין בפעילות שלו במהלך היום. השונר יכול לכסות 8–9 ק"מ מדי יום ולנוע במהירות של 0.75–1.46 קמ"ש כדי להשיג טרף. השונרים הקנדים הם שחיינים טובים; שונר אחד תועד שוחה 3.2 ק"מ על פני נהר היוקון. השונר הקנדי מטפס ביעילות, וחומק מטורפים בעזרת טיפוס גבוה על עצים, אבל הם צדים רק על הקרקע. הם בעיקר בודדים ובעלי אינטראקציה חברתית מינימלית למעט הקשר בין אימהות לצאצאים והקשר הזמני בין פרטים ממינים מנוגדים במהלך עונת ההזדווגות. פרטים מאותו המין נוטים במיוחד להתחמק זה מזה, ויוצרים טריטוריות "תוך מיניות" - מבנה חברתי הדומה לזה של דובים, שונרים מצויים, פומות ההרים וסמורים. כתוצאה מכך, תוקפנות תוך-ספציפית וקניבליזם הם נדירים, אך עשויים להיות נפוצים יותר כאשר ישנו מזון דל.

 תחומי מחייה 
השונרים הקנדים מקימים תחומי מחייה המשתנים במידה רבה בגודלם, בהתאם לשיטת המדידה. שתי השיטות הנפוצות הן בחינת עקבות השונר בשלג וטלמטריית רדיו ; השיטה הראשונה נותנת בדרך כלל גדלים קטנים יותר לתחומי מחייה. מחקרים המבוססים על השיטה הראשונה העריכו את גודל תחומי המחייה ב-11.1–49.5 קמ"ר, בעוד שמחקרים המבוססים על השיטה השנייה נתנו גודל של 8–783 קמ"ר. כמו חתולים אחרים, גם השונר הקנדי מסמן את הטריטוריה שלו על ידי ריסוס שתן והנחת צואה על שלג או גדמי עצים ואתרים בולטים אחרים בתחומו ובסביבתו.

גורמים כמו זמינות הטרף (בעיקר ארנבת השלג), צפיפות אוכלוסיית השונרים והטופוגרפיה של בית הגידול קובעים את הצורה והגודל של תחום המחייה. מחקרים ניסו לתאם את שפע ארנבות שלג באזור עם הגדלים של תחומי המחייה של השונר באזור זה. מחקר משנת 1985 הראה שהגודל הממוצע של תחומי המחייה גדל פי שלושה - מ-13.2 ל-39.2 קמ"ר - כאשר צפיפות אוכלוסיית הארנבת ירדה מ-14.7 ל-1/הקטאר. עם זאת, כמה מחקרים אחרים דיווחו על תגובות שונות של שונרים קנדים בזמנים של מחסור בטרף; חלק מהם אינם מראים כל שינוי בטווחיהם, בעוד שאחרים עשויים לפנות לציד באזורים קטנים התופסים תחומי מחייה קטנים. לעיתים קרובות אינם עוזבים בדרך כלל השונרים הקנדים את תחומי מחייתם, אם כי זמינות טרף מוגבלת יכולה לאלצם להתפזר או להרחיב את תחומי מחייתם.

זכרים נוטים לתפוס תחומי מחייה גדולים יותר מאשר נקבות; לדוגמה, נתונים מניתוח טלמטרי רדיו משנת 1980 במינסוטה הראו כי תחומי המחייה של הזכרים מתפרסים על פני 145–243 קמ"ר, בעוד שאלו של הנקבות מכסים 51–122 קמ"ר. במחקר אחר שנערך בדרום הטריטוריות הצפון-מערביות תחומי מחייה של פרטים משני המינים נמצאו חופפים באופן נרחב, בעוד שתחומי המחייה של פרטים מאותו המין כמעט ולא תאמו. מסקנת המחקר הייתה ששונרים אינם מראים שום נטייה משמעותית להימנע או להתערבב זה בזה, ובכך רק מגנים באופן פסיבי על תחומי מחייתם. תחומי המחייה של הנקבות מתכווצים בגודלם כאשר יש להן צאצאים לטפל בהם המתרחבים לגודלם המקורי בזמן הגמילה.

שונרים קנדים בפריפריה, בהתחשב במספרם הקטן וברגישותם להפרדה מהאוכלוסייה המרכזית על ידי מחסומים טבעיים (כגון נהרות), עלולים להתמודד עם קושי רב יותר להתרבות עם השונרים המרכז האוכלוסייה ולפיכך להראות שונות גנטית  נמוכה יותר. עם זאת, ידוע כי שונרים קנדים מתפזרים למרחקים גדולים, לרוב אלפי קילומטרים, מה שעלול להגביר את השונות הגנטית באוכלוסיות מופרדות. הם בדרך כלל נעים בתוך אזורים שבהם זמינות הטרף ותכונות השלג (כגון הקשיות והמידה שבה כפות רגליהם שוקעות בשלג) דומות פחות או יותר; פרטים עשויים להתפזר על פני אזורים קטנים יותר באזורים של שלג רך.

 תזונה וציד 
250px|ממוזער|שמאל|ארנבת השלג היא הטרף העיקרי של השונר הקנדי
השונר הקנדי צד בעיקר את ארנבת השלג. ארנבות אלו מהוות 35–97 אחוזים מהתזונה שלהם; השיעור משתנה לפי העונה ושפע הארנבות. עם זאת, בזמנים שבהם מספרם של הארנבת יורד, יכללו השונרים הקנדים בעלי חיים אחרים בתזונתם - כמו ברווזים, עכברים, סנאים אדומים אמריקאים, נברנים, פרסתנים צעירים ועוד - אם כי ארנבות השלג ממשיכות להיות המרכיב העיקרי בתזונתם. השונר הקנדי נוטה להיות פחות סלקטיבי בקיץ ובסתיו, ומוסיף יונקים קטנים לתזונתו מלבד הארנבת. הסיבה מאחורי זה לא ברורה - זה יכול להיות בגלל שפע גדול יותר של טרף חלופי, או הצלחה מופחתת בציד ארנבות. מחקר באלסקה מצא שלשונר הקנדי היה חלק בירידה באוכלוסיות השועל המצוי, אייל הצפון וכבשי דאל, כאשר מספר הארנבות היה נמוך מאוד. כמו כן, דווח שהם ניזונים מדי פעם מסוקולנטים ועשבים. השונרים הקנדים צורכים 0.6–1.2 ק"ג מזון מדי יום.

שונרים קנדים צדים בשעות הדמדומים או הלילה, הזמן שבו ארנבות השלג נוטות להיות פעילות. הם מסתמכים על ראייתם ועל חוש השמיעה שלהם כדי לאתר טרף. השונר ישוטט או ימתין בשבילים מסוימים שפוקדים אותם ארנבות השלג, יתנפל על ארנבת ויהרוג אותה בנשיכה בראשה, בגרונה או בעורפה. לפעמים יש צורך במרדף של עד כמה גבולות כדי ללכוד את הטרף. השונר נעזר בראייתו הסטריאוסקופית בזיהוי טרף ובמדידת מרחקים. השהות במחסה בזמן הציד מסייעת לשונר לשמור על אנרגיה בבית גידולו הקפוא על ידי הימנעות מתנועה מיותרת. פרסתנים צעירים ננשכים בגרון על מנת שיחנקו למוות. השונר עשוי לאכול את הטרף שלו מייד, לאחסנו בשלג או לנטוש אותו כדי לאכול אותו במהלך הימים הקרובים. מחקרים מצביעים על כך שהצלחה בציד ארנבות השלג תלויה במידה רבה במרחק בין השונר לארנבת כאשר הראשון מתחיל לרדוף אחר האחרונה ובמהירות היחסית שלהם, אשר בתורה תלויה בכושר הציד של השונר, בערנות הארנבת ובכיסוי הצמחייה בקרב גורמים אחרים. שונרים קנדים יצודו מדי פעם יחד, אם כי מחקרים שונים חלוקים לגבי האופן שבו הדבר משפיע על שיעור ההצלחה בהשוואה לציד של שונר יחיד. הם עשויים לצוד בקבוצות כאשר ארנבות השלג נצפות באופן נדיר.

מלבד השונר הקנדי, זאב ערבות הוא גם טורף עיקרי של ארנבת השלג. מחקר הראה שבהשוואה לשונרים הקנדים, רגליהם של זאבי ערבות שוקעות עמוק יותר בשלג בשל גודלם הקטן יותר ומכאן יחס גדול יותר של מסת גוף לשטח כף הרגל, מה שגורם להם לארוב לטרפם במקום לרדוף אחריו כפי שנוהגים שונרים קנדים לעשות לעיתים קרובות. מחקר על שתי החיות הללו שנערך בדרום-מערב יוקון הראה שכאשר גדלה אוכלוסיית ארנבות השלג, שתיהן הרגו יותר מהנדרש לקיומן; השונרים צריכים להרוג 0.4 עד 0.5 ארנבות ביום כדי לעמוד בדרישות האנרגיה שלהם, אך התגלה כי הם הורגים 1.2 ארנבות ביום. זאבי ערבות, עם שיעור הצלחה של 36.9%, התגלו כציידים מוצלחים יותר מהשונרים הקנדים שהצליחו ב-28.7%; עם זאת, ייתכן שהדבר נבע ממספר גדול יותר של זאבי ערבות בוגרים באוכלוסייה הנחקרת. השונרים לכדו רק לעיתים נדירות את טרפם, בניגוד לזאב ערבות, וייתכן שהדבר הוביל לצריכה חלקית של כמה טרפים. כאשר ירד מספר ארנבות השלג צדו שתי החיות במשך פרק זמן זהה כפי שנהגו לעשות כאשר היו ארנבות בשפע, אך השונרים צדו יותר ארנבות ממה שצדו קודם לכן. יתר על כן, הם גם השלימו את תזונתם בעזרת ציד של סנאים אדומים אמריקאים.

 יחסים עם ארנבת השלג 
השונר הקנדי, הנחשב לטורף מומחה , תלוי מאוד בארנבות השלג למזון. אוכלוסיות ארנבת השלג באלסקה ובמרכז קנדה עוברות עליות וירידות מחזוריות - מה שיכול לגרום לצפיפות האוכלוסייה לרדת לעיתים. כתוצאה מכך, תקופה של מחסור בארנבות מתרחשת כל 8 עד 11 שנים. כדוגמה למחזור נטרף-טורף, השינויים המחזוריים באוכלוסיות ארנבת השלג משפיעים משמעותית על מספרי טורפיהם: השונרים הקנדים וזאבי הערבות, באזור. כאשר אוכלוסיות ארנבת השלג צונחות עוברים השונרים הקנדים לעיתים קרובות לאזורים שחיים בהם יותר ארנבות, ולפעמים מכסים למעלה מ-1,000 ק"מ, ונוטים לא להמליט; ככל שמספר הארנבות גדל, כך גם אוכלוסיית השונרים. בצפון קנדה, ניתן להעריך את אוכלוסיית השונרים לפי רישומים שנשמרו על ידי חברת מפרץ הדסון והממשלה הקנדית מאז שנות ה-30 של המאה ה-18. נמצא כי אוכלוסיות השונר הקנדי משתנות מעת לעת פי 3 עד 17. מחזורים אלה הובאו כדוגמה למשוואות הלוטקה-וולטרה, הנגרמות על ידי תגובה הדדית של שלושה גורמים עיקריים – מזון, טריפה ואינטראקציה חברתית. מחקר שכלל מודלים סטטיסטיים של היחסים הבין-ספציפיים של ארנבת השלג, מיני הצמחים מהם היא ניזונה וטורפיה (בהם השונר הקנדי) העלה כי בעוד שהדמוגרפיה של השונר הקנדי תלויה בעיקר בארנבת השלג, הדינמיקה שלה תלויה בתזונתה ובטורפיה, שהשונר הקנדי הוא רק אחד מהם. גורמים סביבתיים כמו שרפות יער, משקעים וירידת שלג עשויים גם הם להשפיע באופן משמעותי על מחזור נטרף-טורף זה.

 רבייה 
250px|ממוזער|שמאל|גור ואם
עונת ההזדווגות נמשכת כחודש, ממרץ עד תחילת אפריל. סימון שתן וקריאות הזדווגות הם חלק מהתנהגות התצוגה  ומגבירים את האינטראקציה בין פרטים ממינים מנוגדים. נקבות יכולות לבייץ ביוץ מושרה כאשר הזמינות של בני הזוג שלהם היא נמוכה, או ביוץ ספונטני כאשר מספר בני זוג זמינים. לנקבות יש רק מחזור ייחום בודד; הנמשך 3 עד 5 ימים בשבי. מספר פרטים נצפו משמיעים קולות של יללות ארוכות, כנראה כשיחות הזדווגות . לפני הלידה מכינה הנקבה מאורה, בדרך כלל בעזרת מברשת עבה מאוד ובתוך סבך של שיחים, עצים או פסולת עצים.

לאחר היריון שנמשך חודשיים עד שלושה מתבצעת המלטה של אחד עד שמונה גורים. מחזורי הרבייה של השונר הקנדי וגודל ההמלטה משתנים בהתאם לזמינות הטרף; גודל ההמלטה יתכווץ בדרך כלל בשנים של ירידה באוכלוסיות ארנבת השלג, ויגדל כאשר הן יהיו בשפע. הגורים שוקלים בין 175 ל-235 גרם בלידתם ובהתחלה יש להם פרווה בצבע אפרפר עם סימנים שחורים עליה. הם עיוורים בשבועיים הראשונים לחייהם ונגמלים בגיל 12 שבועות. רוב הלידות מתרחשות ממאי עד יולי. גורי חתולים עוזבים את המאורה כחמישה שבועות לאחר לידתם ומתחילים לצוד בגיל שבעה עד תשעה חודשים. הם עוזבים את האם בהיותם בני עשרה חודשים, עם תחילת עונת הרבייה הבאה, אך הם לא מגיעים לגודל הבוגר המלא עד גיל שנתיים בערך. צאצאיות מתמקמות בדרך כלל בתחומי מחיה הקרובים לאימהותיהן ונשארות איתן בקשר לאורך כל חייהן, בעוד שצאצאים זכרים מתרחקים מתחום אימם. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל עשרה חודשים, אך לעיתים קרובות דוחות את הרבייה בשנה נוספת; זכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים או שלוש. דווח כי השונרים הקנדים חיים 16 שנים בטבע, אם כי רובם אינם שורדים במשך 10 שנים; בשבי הם עלולים להגיע לגיל 27.

 תמותה ובריאות 
ידוע שהשונר הקנדי מארח מספר טפילים. השונרים הקנדים יכלו למלא תפקיד בהעברת הטפיל הזואונוטי  לאינואיטים באמריקה הצפונית. מחקר שנערך ב-2006 מצא שמגפה היא גורם עיקרי לתמותה בקרב אוכלוסיות השונר הקנדי שהושבו לקולורדו.

דלקים דייגים צדים שונרים קנדים מדי פעם בצפון-מזרח ארצות הברית; מחקר שנערך בצפון מיין מצא כי טריפה על ידי דלקים דייגים הוא גורם המוביל לתמותת השונר הקנדי במשך 12 שנים, אם כי לא נראה שהדבר משפיע על גידול אוכלוסיית השונר.

 יחסים עם בני האדם 
 סחר 
250px|ממוזער|שמאל|פרוות שונר קנדי
השונרים הקנדים לכודים בעונות ספציפיות ברוב אלסקה וקנדה; עונות ציד ומכסות נקבעות על סמך נתוני אוכלוסיית השונר הקנדי. אלברטה מובילה בדרך כלל בייצור פרוות, ומהווה כמעט שליש מסך כל קנדה. בעקבות ירידה מחזורית באוכלוסיות השונר הקנדי במהלך אמצע עד סוף שנות ה-80, חלה ירידה חדה במחירים ובקטיף של פרוות השונר הקנדי - המספר הממוצע של הפרוות שיוצאו מקנדה ומארצות הברית ירד מ-35,669 בשנים 1980–1984 ל-7,360 בין 1986 ו-1989. לאחר מכן גדלו המספרים ל-15,387 במהלך השנים 2000–2006. גם בלי רגולציה לא הושפעו מחזורי הנטרף-טורף עם ארנבת השלג ותפוצת השונר הקנדי במהלך המאה האחרונה.

סקר הסחר הבין-לאומי בחיות בר בין 1980 ל-2004 טען כי מבין כל השונרים, השונר הקנדי היווה שלושים אחוז מהפריטים החוקיים והוא היווה חלק קטן בסחר בלתי חוקי. למרות שלא היה ברור אלו שונרים היו מועדפים באמריקה הצפונית, נראה כי פרוות השונר המצוי והקנדי היו מבוקשות יותר מאלה של שונרים אחרים בשווקים באסיה ובאירופה.

 איומים ושימור 
האיום של השונרים הקנדים החיים במזרח קנדה הוא תחרות עם זאב הערבות המזרחי, שמספר פרטיו באזור עלה בעשורים האחרונים. אובדן בתי גידול הוא האיום העיקרי של השונרים החיים בארצות הברית הרציפה, בעוד שלכידה היא גורם תמותה חסר חשיבות יחסית. בפריפריה הדרומית של תחום המחיה של השונרים הקנדים דווח על הכלאה בינם לבין שונרים מצויים. הכלאה בין מינים קרובים עשויה לתחם באופן משמעותי את הטווח הגאוגרפי שלהם, במיוחד אם הם נמצאים בסכנה שכן הצלחת הרבייה אצל נקבות תפחת עקב לידת צאצאים סטריליים; מצד שני, כלאיים פוריים יכולים להתחרות ולהתרבות הלאה עם מיני האב, מה שעלול להפחית את מספרם של מיני האב. כלאיים של שונרים קנדים ומצויים הראו סימני הצלחה ברבייה ולא נראה שהם מהווים איום משמעותי על מין האב. השונר הקנדי מצוי בשפע בטווח המחיה הרחב שלו ולא היה מאוים באופן משמעותי על ידי סחר חוקי במשך מאות שנים. לפיכך, ה-IUCN מסווג את השונר הקנדי במצב השימור ללא חשש.

עם זאת אוכלוסיות השונר הקנדי במחצית הדרומית של הטווח הן נמוכות יחסית ומוגנות מפני סחר בפרווה. השונר הקנדי מצוי בסכנת הכחדה בניו ברנזוויק ובנובה סקוטיה. ב-24 במרץ 2000 פרסם שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את הכלל הסופי שלו, שקבע כי השונר הקנדי הוא זן מאוים ב-14 ממדינות ארצות הברית. בשנת 2005 תיחם השירות שישה אזורי מחיה עיקריים שבהם דווח על רבייה של שונר בשני העשורים האחרונים: צפון מיין וניו המפשייר, צפון-מזרח מינסוטה, צפון-מערב מונטנה וצפון-מזרח איידהו,  ו"אזור הטריז" בוושינגטון, רכס הקסקייד הצפוני של וושינגטון ואזור ילוסטון רבתי של ויומינג, מונטנה ואיידהו. עד שנת 2010, לאחר מאמץ של 11 שנים, הושב השונר הקנדי בהצלחה לקולורדו. ההיכרות הראשונית הייתה בהרי סן חואן בדרום-מערב קולורדו, אך אוכלוסיות עצמאיות הוקמו ברחבי דרום-מרכז הרי הרוקי בקולורדו עד . מחקר משנת 2012 הראה כי מספר הפרטים השתפר בצפון-מזרח ארצות הברית; עם זאת, מחקר משנת 2008 הראה שאוכלוסיות השונר הקנדי לא מצליחות להתקיים בוושינגטון בגלל פיצול בתי הגידול. מחקר משנת 2017 דיווח כי מספר הפרטים בארצות הברית הולך וגובר באזורים רבים בארצות הברית. בינואר 2018 הכריז שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית כי השונר הקנדי אינו זקוק עוד להגנות מיוחדות בארצות הברית בעקבות צעדים לשימור אוכלוסייתיו, ומעמדו כמין "מאוים" עשוי להישלל בעתיד.

טכניקות שונות הופעלו כדי לחקור את אוכלוסיות השונר הקנדי; הנתונים שנאספו יכולים לספק מידע שימושי על האקולוגיה והתפוצה של המינים ולסלול את הדרך לאמצעי שימור יעילים. בתחנות ריח נעשה שימוש בריח בואשים (ולעיתים בריח נפית החתולים), כמו גם בחפצים מרצדים דוגמת כנף ציפור על חוט, במטרה לפתות את השונר לאזורים עם מצלמות מעקב. טכניקה זו, למרות שהיא שיטתית, עשויה להיות יקרה מדי לביצוע באזורים גדולים. שיטות אחרות כוללות טלמטריית רדיו ומעקב אחר שלג. מעקב אחר שלג עשוי להיות מאתגר באזורים ללא כבישים, ולפעמים ניתן לטעות בין מסלולי שונר מצוי לאלו של שונר קנדי. נוהם שיער כרוך באיסוף שערות שנשרו משונרים קנדים, במיוחד כשהם מתחככים בחפצים (כגון שלג); מחקר הראה שתערובת של קסטוריום בונה ושמן חתולים יכולה לגרום להתנהגות שפשוף אצל השונר הקנדי. שיטה זו היא בדרך כלל זולה, והסיכויים לזיהוי שגוי בה הם נמוכים מכיוון שניתן לנתח ראיות פיזיות כמו שערות באופן גנטי.

בין 1989 ל-1992 נעשה ניסיון להשיב מחדש את השונר הקנדי למדינת ניו יורק, כאשר נתפסו 80 שונרים קנדים מצפון-מערב קנדה ושוחררו להרי אדירונדאק על ידי המכללה הממלכתית של אוניברסיטת ניו יורק למדעי הסביבה והיערנות . חלק מהשונרים ששוחררו התפזרו במדינות הסובבות: פנסילבניה, ניו ג'רזי, מסצ'וסטס, ניו המפשייר והפרובינציות הקנדיות של אונטריו, קוויבק וניו ברנזוויק. לאחר מכן נחשב השונר הקנדי באופן רשמי למין שנכחד ממדינת ניו יורק, אך הוא עדיין מוגן באופן מלא על פי חוקי המדינה. 19 פרטים נהרגו בתאונות דרכים, שמונה נורו בטעות על ידי ציידי שונרים מצויים והנותרים מתו מסיבות לא ידועות או מטריפה.

 קישורים חיצוניים 

 שונר קנדי  באתר mountain-prairie
 החיפוש אחר השונר הקנדי – באתר אוניברסיטת מינסוטה

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1792
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי רוברט קר
קטגוריה:שונר
קטגוריה:האזור הארקטי: יונקים
קטגוריה:פארק לאומי ילוסטון: בעלי חיים
קטגוריה:קנדה: יונקים