חומרא דרבי זירא

בהלכה היהודית, חומרא דרבי זירא היא מנהג מחמיר שנוצר בתקופת האמוראים על ידי בנות ישראל (ועל כן נקרא לעיתים חומרת בנות ישראל), ומשמעו: חיוב על כל אשה לספור שבעה נקיים בתום כל ראיית דם כלשהי. חומרה זו מהווה המשך לתקנת רבי בשדות, לפיה כל אשה הרואה דם למשך שלושה ימים ומעלה צריכה לספור שבעה נקיים כזבה גדולה. הרלוונטיות המרכזית של חומרה זו היא בחיוב כל נידה לספור שבעה ימים נקיים בתום הווסת, במקום שבעה ימים מתחילת הווסת כפי דינה של נידה מהתורה.

כבר מתקופת התלמוד הפך מנהג זה לדין מחייב בהלכות טהרת המשפחה, וכך הוא היחס אליו כיום. העדות על חומרת בנות ישראל מובאת בגמרא בשם האמורא רבי זירא, ולכן קרויה על שמו.

רקע הלכתי

מן התורה, אישה נחשבת לנידה במשך שבעה ימים מיום תחילת דימום המחזור החודשי, ואסורה בקיום יחסי אישות עם בעלה. בסוף היום השביעי, אחר צאת הכוכבים, יכולה לטבול ולהיטהר, ומותרת ביחסי אישות.

כאשר האשה רואה דם מעבר לשבעת הימים שמתחילת הווסת, היא נחשבת לזבה הרואה דם "בלא עת נידתה". על פי מסורת חז"ל, זמן זה נמשך 11 יום אחר שבעת ימי הנידה, מיום השמיני עד יום השמונה עשר לתחילת ראית דם וסתה. בניגוד לדימום הנידה שנחשב לטבעי ותקין, זיבה נחשבת לחולי.

את דין הזבה חילקו חכמים לשניים:

 זבה קטנה - אשה שראתה דם במשך יום או יומיים מאותם 11 ימי הזיבה, ודינה לספור יום כנגד יום, דהיינו לספור יום אחד נקי מדם כנגד היום או היומיים שראתה, שבסופו היא טובלת ונטהרת לבעלה לאחר צאת הכוכבים.
 זבה גדולה - אשה שהדימום שלה נמשך שלשה ימים ומעלה מ-11 ימי הזיבה, ודינה לספור שבעה ימים נקיים מדם, ולטבול ביום השביעי לספירה, והיא מותרת לבעלה לאחר צאת הכוכבים.

 תקנת רבי וחומרת בנות ישראל 

 תקנת רבי 
בסוף תקופת התנאים תיקן רבי לעמי הארצות שלא היו בקיאים בספירת ימי הנידה והזיבה, לספור שישה ימים נקיים על ראיית יום או יומיים של דימום, ושבעה נקיים על ראיית שלושה ימי דימום ומעלה: .

לטעם תקנתו הובאו שני הסברים עיקריים: 1. חשש שהאשה ראתה תחילה דם בצבע טהור, וטעתה להחשיבו לדם טמא, ונמצא שהיא מסיימת את ספירת שבעת ימי הנדה לפני הזמן. 2. חשש שהאשה טעתה וסברה שהיא בימי הנדה, בעוד שבאמת היא בימי הזיבה, ואזי אם ראתה שלושה ימים ברצף היא צריכה לספור שבעה נקיים. או שהיום הראשון לדימום היה בסוף ימי הזיבה, והשני בתחילת ימי הנדה, ואזי את שבעת ימי הדימום של הנדה היא צריכה לספור מהיום השני לראייה.את טעם החשש מטעות בין ימי נדה לזיבה הזכירו בין השאר: ראב"ן הלכות נידה סימן שי"ח; רבינו יונה על מסכת ברכות, דף כ"א עמוד ב' בדפי הרי"ף; רשב"א וריטב"א על מסכת נדה דף ס"ו עמוד א'. את טעם החשש מטעות בצבע הדם האוסר הזכירו בין השאר: תוספות, רמב"ן, מאירי ור"ן על מסכת נדה דף ס"ו עמוד א'; פסקי הרא"ש על מסכת נדה פרק י' סימן ו', ועוד.

 האם התקנה לכלל ישראל או רק לעמי ארצות 
הראשונים נחלקו האם תקנת רבי נועדה לכלל ישראל,כפי שעולה מדברי ה, וכן עולה מפסקי הרא"ש על מסכת נדה פרק י' סימן ו'. או רק לעמי הארצות שהיה חשש שלא יהיו בקיאים בדיני טהרת המשפחה ויבואו לידי טעות.כמבואר מלשון הראב"ן הלכות נדה סימן שי"ח; רש"י, רשב"א, ריטב"א ור"ן על מסכת נדה דף ס"ו עמוד א', ועוד. והיו שצרפו סברה זו לשיקולים הלכתיים נוספים על מנת להקל בדיני ספירת שבעה נקיים בשעת הדחק.להרחבה על נושא זה ראו במאמר למי נועדה תקנת רבי בשדות, באתר ישיבת הר ברכה

 חומרת בנות ישראל 
בימי האמוראים הוסיפו בנות ישראל על תקנת רבי, והנהיגו חומרא שעל כל ראיית דם, אפילו יום אחד, ודם מועט ביותר, האישה צריכה לשמור שבעה נקיים כזבה גדולה: . מכיוון שרבי זירא העיד על חומרה זו, בדרך כלל היא נקראת על שמו 'חומרת רבי זירא', או 'חומרא דרבי זירא'.

בפועל, מכיוון שממוצע הדימום החודשי בקרב רוב הנשים הוא שלושה ימים ומעלה, אין כמעט משמעות מעשית לחומרת בנות ישראל, היות שכבר מתוקף תקנת רבי הרואה דם במשך שלושה ימים צריכה לספור שבעה נקיים.

טעם החומרא
בתלמוד לא התבאר טעם חומרא זו, ומספר ראשונים כתבו שעל אף שתקנת רבי מנעה כל טעות אפשרית בספירה, בנות ישראל החמירו על עצמן לספור שבעה נקיים אפילו על טיפת דם אחת, משום "הרחקה יתירתא".פסקי הרא"ש על מסכת נידה פרק י הלכה ו, ועוד.

טעמים נוספים שהובאו בראשונים לחומרה:

 גזרה על ראיית יום אחד אטו ראיית שלושה ימים.ראב"ד בספרו בעלי הנפש, שער הספירה והבדיקה סימן א'.
 שמא כבר ראתה אתמול ושלשום, וסברה שמה שהרגישה זו הרגשת מי רגליים, ונמצא שהיא זבה גדולה.ראב"ן הלכות נדה סימן שיט.
 שמא טיפה זו שמצאה, מורכבת משלוש ראיות דם בשלושה ימים עוקבים ששהו בצוואר הרחם, ונמצא שהיא זבה גדולה.רבנו יונה על הרי"ף, מסכת ברכות דף כ"א עמוד ב' בדפי הרי"ף.
רצו להשוות את כל הנשים הרואות דם לזבה גדולה הסותרת את ספירת שבעת הנקיים, שבמקרה זה ראיית דם אחת מצריכה ספירת שבעה נקיים. וכדי למנוע בלבול וטעויות, החמירו להחשיב את כל הנשים כסותרות ספירת שבעה נקיים.חידושי הריטב"א על , ועוד.

היחס לחומרא בפסיקה
במסכת נידה מובא שמקור החומרה הוא במנהגן של בנות ישראל, שבעקבותיו קבעו חכמים שכל הנשים שנטמאו מכוח החומרה דינן כספק זבות, כלומר המנהג קיבל אשרור ותוקף של חכמים.

במסכת ברכות אביי מביא את חומרת בנות ישראל כדוגמה ל"הלכה פסוקה". בעקבות זאת גם כמה מהראשונים כתבו שמדובר בהלכה פסוקה (למשל הרי"ף והרמב"ן). הרמב"ם קובע בהקשר לחומרות בדיני נידה, ובכללן חומרת רבי זירא, שאין לסור מהן לעולם.

במקרה של ספק או מחלוקת - יש שכתבו שתוקף החומרה כדין דאורייתא, ויש שכתבו שבספק כתמים תוקפה כדין דרבנן ואף קל ממנו, ויש לצדד להקל.

תקנת רבי, במיוחד כשמצרפים אליה גישות מחמירות נוספות, מאחרת אצל מקצת הנשים את מועד הטבילה עד לאחר הביוץ, תופעה המכונה עקרות הלכתית. הפוסקים האחרונים דנים בתופעה זו והציעו לה פתרונות שונים, רפואיים והלכתיים.

לקריאה נוספת
 הרב דוד ביגמן והרב בנימין הולצמן, עקרות הלכתית: פתרונות למצבי אי־פריון על רקע הלכתי, מעלה גלבוע תש"ף, עמ' 99–111.
 והלכה י'.
 .

קישורים חיצוניים
 הרב אליעזר מלמד, תקנת רבי ומנהג בנות ישראל, באתר פניני הלכה
 הרב יאיר וייץ, תקנת רבי בשדות וחומרת בנות ישראל, באתר ישיבת הר ברכה
הרב יואל קטן, עיזבו את רבי זירא!, אתר הצופה



 הערות שוליים 

קטגוריה:הלכות נידה