מחיית זכר עמלק

מחיית זכר עמלק היא מצוות עשה להכרית את זרעו של עמלק, עם שעל פי המקרא תקף את בני ישראל במסעותיהם במדבר לאחר צאתם ממצרים.

מקור המצווה
על פי הסיפור, בעקבות תקיפת עמלק את בני ישראל בצאתם ממצרים וזינובו בנחשלים, כלומר החלשים, הוכרז עמלק כאויב עם ישראל. וכך נאמר בספר דברים:

 דיני המצווה 
לפי דעת ספר החינוך בפרשת כי תצא, המצווה חלה על כל יהודי בכל מקום, גם אם הוא יחיד ושלא בשעת המלחמה. לעומתו, דעת הרמב"ם והרמב"ן שהמצווה חלה רק על ציבור שלם או מלך.

לדעת הרמב"ם מצווה זאת כפופה למצווה החלה במלחמה עם כל עם אחר, לקרוא לו ראשית לשלום. לדידו, רק בשעת מלחמה, ורק אם לא השלימו וקיבלו על עצמם שעבוד לעם ישראל, חלה מצווה למחות את זכרם: 

כישלונו של שאול

במצווה זו נצטווה מאוחר יותר שאול המלך בידי שמואל הנביא, להכרית את זרע עמלק כולל השמדת הטף והבהמות. אך שאול נכשל בהשאירו את אגג מלך עמלק ואת מיטב הצאן והבקר. כישלון זה היה הסיבה לנישולו ממלכותו.

המצווה בימינו
שמאל|ממוזער|300px|מחיית שמו של המן בזמן קריאת המגילה, איור משנת 1701. חלק מהדמויות נראות חובטות בשולחנות ובספסלים וחלק (במרכז) חובטות בשם "המן" בעזרת אבנים.

בימינו אבדה משמעותה העיקרית של המצווה, מכיוון שלא ניתן לזהות כיום עם המזוהה אתנית עם עמלק; חז"ל קשרו זאת לסנחריב, אשר "בלבל את האומות" על ידי הגלייתן ממקום למקום. בנוסף, יש דעות שהמצווה מוטלת רק על ציבור שלם או על מלך יהודי; לפי דעות אלה אדם לא יכול לקיימה מיוזמתו בשום תקופה.

עם זאת, היו שקשרו צוררי ישראל נוספים לעמלק - אם במובן הרעיוני או אף במובן הגנטי וההלכתי. כך, נקרא המן "אגגי" - לכאורה כרמז לאגג מלך עמלק (אם במובן של צאצא גנטי או רעיוני). יש גם שזיהו את גרמניה עם עמלק המודרני, במיוחד לאחר השואה. לכאורה זאת גם הדעה של רבנים אחרים, מקור אפשרי נוסף הוא התלמוד הירושלמי, שאומר , כלומר שהמן מוגדר כ"עמלקי" בגלל מעשיו ולא בגלל שושלתו.

הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק סבר שמצווה זו עדיין חלה, ועמלק עדיין קיים, שכן הרמב"ם מונה אותה כמצווה יישומית. אך, הוא יצר "חילוק": מצוות הריגת עמלקי חלה על אדם יהודי רק עבור מחיית יחידים מגזע עמלק (שאינם מצויים כיום); אבל הציבור היהודי מחויבת במלחמה כלפי כל אומה או קבוצה , ,  בעמלק. הרב משה צוריאל הביא דעות נוספות, הסבורים שמצוות מחיית עמלק עדיין רלוונטית

מחייה סמלית
בימינו, מחיית עמלק קיבלה ממד סמלי. כך, קיים מדרש אצל הראשונים המבטא מחיית סמלים, כביטוי למחיית עמלק  והדבר הוביל למנהגים שונים.

מנהג נפוץ הוא השמעת קולות רעש בעת הזכרת השם המן בשעת קריאת מגילת אסתר, כמחיית אזכור שמם. המנהג הרווח הוא לנהוג כך בכל אזכור של השם המן, ויש הנוהגים להשמיע רעש רק בחלק מהאזכורים (כגון בעת האזכורים הראשון והאחרון). מנהג נוסף הוא כתיבת השם 'המן' או 'עמלק' על עצמים שונים ומיחקת הרישום אחר כך.

יש המשערים שהמנהג החל בכתיבת השמות 'המן' ו'עמלק' על אבנים והכאתן זו בזו לצורך מחיקת השם. ראיה לכך ניתן למצוא בדברי ר' אברהם בן נתן בספר המנהיג: 

בהמשך נשכח הצורך במחיקת השם ונותר רק הרעש שנוצר מפגיעת האבנים זו בזו, וכך התקבל המנהג להשמיע רעש בעת אזכור השם המן.

כך מתואר המנהג של יהודי רודוס בעיתון משנת 1887:

למנהג זה היו שהתנגדו עקב הבאתו לפעמים להשמטת מילים מקריאת המגילה, או לכך שציבור השומעים יפסידו שמיעת מילים מן המגילה. דוגמה להתנגדות באחת מקהילות אירופה ניתן למצוא בדברי הרב שם טוב גגין, שהיה הרב הספרדי הראשי של אנגליה, בספרו כתר שם טוב:

בתלמוד הבבלי מוזכר מנהג "משוורתא דפוריא" (מארמית: מקפצת פורים). על פי פירוש הערוך המנהג היה לתלות על הגג בובה בדמות המן, להעלותה באש ביום פורים, ולרקוד מסביב. מנהג זה השתמר בחלק מהקהילות, ונכון ל-2019 ישנם בודדים הנוהגים בו. יש שנהגו מנהג דומה במדורת ל"ג בעומר.

בשנת 408, בתקופת הקיסר תאודוסיוס השני, נאסרה תליית המן בפומבי, משום שהמאמינים הנוצרים ראו במנהג את תלייתו של ישו. למרות האיסור שרד המנהג לפחות עד המאה העשירית.

 בחסידות 
הרב שלום דובער שניאורסון מסביר את הרובד הרוחני שבמצווה "אמנם עמלק מדה אחרת הייתה בו, וכמשארז"ל על עמלק יודע את רבונו ומכוין למרוד בו, והיינו שיודע את האלקות ומרגיש ענין אלקי ויודע את היוקר דאלקות ומכוין למרוד בו שרוצה להיות נפרד מאלקות ולהיות מנגד אליו, ולא מפני העדר גילוי אלקות אלא אדרבה שמאיר גילוי אלקות שהרי ראה כל הנסים ונפלאות דיציאת מצרים וקריעת ים סוף אשר כל האומות נתפעלו ונתבטלו על ידי זה וכמו שכתוב שמעו עמים ירגזון, ועמלק לא נתפעל כלל ויצא ללחום, והיינו שגם שרואה גילוי אלקות הרי הוא עומד כנגד ורוצה להיות נפרד ולנגד... אבל קליפת עמלק אי אפשר שיתברר כי הרי קליפת עמלק הוא שיודע את רבונו... דשבירתו הוא תקנתו שאינו מועיל לו שום הכשר כי אם שבירה, וכן קליפת עמלק אינו מועיל לו שום תיקון ובירור אלא איבוד לבד ואיבודו זהו תיקונו."ראה; ספר המאמרים - תרס"ה (מאת אדמו"ר הרש"ב)

 ראו גם 
מצוות זכירת מעשה עמלק

לקריאה נוספת
 הרב יעקב מדן, עמלק, המקורות המתחדשים, הוצאת מכללת הרצוג – תבונות, אלון שבות (תשע"ה), עמ' 266–348.
הרב יצחק דוב קורן מוסריות בהלכה - ג'נוסייד, צו אלוהי, והנמקה הלכתית אקדמות י"ח.
 הרב גבריאל גולדמן, זה שלל דוד: מחיית עמלק בהלכה ובאגדה, כפר אדומים, תשנ"ה
על מנהג הכאת המן
  (חלק מהעמודים זמינים למנויים בלבד)


 הרב יהושע ון דייק, מנהג הכאת המן, שו"ת 'מבשן אשיב' כרך ב', הוצאת מכון התורה והארץ, התש"פ, 2020, עמ' שכ"ח-שכ"ט.
 הרב ד"ר רונן לוביץ, מחיית עמלק והאויב הערבי בין פרשני המקרא לרבני זמננו, שנתון "שאנן" – תשע"ז – כרך כב

 קישורים חיצוניים 



 הרב אליעזר מלמד, מצוות מחיית עמלק, באתר פניני הלכה
 האם מצוות מחיית עמלק 'מוסרית' בימינו?, באתר ישיבה

 מחיית עמלק
 מחיית עמלק בעבודת האדם - ניצוצות מתורת חסידות חב"ד, באתר מעיינותיך

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:הלכות צבא ומלחמה
קטגוריה:פורים
קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:גוי (יהדות)
קטגוריה:עמלק
קטגוריה:פרשת כי תצא
קטגוריה:רצח עם