אדריכלות מצרים העתיקה

אדריכלות מצרים העתיקה מאופיינת על ידי קבוצת סגנונות עם מספר קווי דמיון ביניהם אך, נבדלים זה מזה ומובחנים לפי התקופות ההיסטוריות המקובלות. במהלך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, המשתרעת על פני שלושת אלפים שנה, לא התקיימה לה ציוויליזציה יציבה אחת, אלא מצרים חוותה שינויים וטלטלות תמידיים והיסטוריונים מחלקים אותה בדרך כלל לתקופות.

הדוגמה הידועה ביותר לאדריכלות מצרית עתיקה היא הפירמידות המצריות והספינקס, בעוד שגם מקדשים, ארמונות, קברים ומבצרים שנחפרו נחקרו. רוב המבנים נבנו מלבני בוץ  ואבן גיר זמינות מקומית והוכנו על ידי פועלים ואומנים בשכר. מבנים מונומנטליים נבנו בשיטת הבנייה של עמוד ומשקוף . מבנים רבים נבנו באופן אסטרונומי . עמודים עוצבו בדרך כלל בכותרות מעוטרות כדי להידמות לצמחים חשובים לציוויליזציה המצרית, כמו הפפירוס.

מוטיבים אדריכליים מצריים קדומים השפיעו על האדריכלות במקומות אחרים, והגיעו לעולם הרחב תחילה בתקופת האוריינטליזציה  ושוב במהלך האגיפטומאניה של המאה התשע-עשרה.

מאפיינים
חומרים ושיטות בנייה
בשל מחסור בעץ, שני חומרי הבנייה העיקריים ששימשו במצרים העתיקה היו לבני בוץ אפויות בשמש ואבן, בעיקר אבן גיר, אך גם אבן חול וגרניט בכמויות ניכרות. מתקופת הממלכה הקדומה ואילך, אבן נשמרה בדרך כלל לבניית קברים ומקדשים, בעוד שלבנים שימשו לבניית מבצרים, חומות מקדשים וערים, מבנים משניים במתחמי מקדשים ואפילו לארמונות מלכותיים. ליבת הפירמידות נבנתה מאבן מקומית חצובה, לבני בוץ, חול או חצץ. עבור המעטפת, נעשה שימוש באבנים שהיו צריכות להיות מועברות ממקומות רחוקים יותר, בעיקר אבן גיר לבנה מטורה  וגרניט אדומה ממצרים העליונה.

בתים מצריים קדומים נבנו מבוץ שנאסף מגדותיו הלחות של נהר הנילוס. הוא הונח בתבניות והושאר לייבוש בשמש החמה כדי להתקשות לשימוש בבנייה. אם הלבנים נועדו לשמש לבניית קבר מלכותי כמו פירמידה, גם הלבנים החיצוניות היו מחוטבות ומלוטשות דק.

ערים מצריות רבות נעלמו משום שהיו ממוקמות ליד האזור המעובד של עמק הנילוס והוצפו ככל שאפיק הנהר עלה באיטיות במהלך אלפי השנים, או שלבני הבוץ והלבנים המיובשות מהן נבנו שימשו איכרים כדשן. אחרות אינן נגישות, מבנים חדשים הוקמו על מבנים עתיקים. עם זאת, האקלים היבש והחם של מצרים שימר מספר מבנים מלבני בוץ. דוגמאות לכך כוללות את הכפר דיר אל-מדינה, העיר קאהון  מתקופת הממלכה התיכונה, והמבצרים בבוהן ובמירגיסה . כמו כן, מקדשים וקברים רבים שרדו משום שנבנו על קרקע גבוהה שלא הושפעה משיטפון הנילוס ונבנו מאבן.

לפיכך, הבנתנו את האדריכלות המצרית העתיקה מבוססת בעיקר על מונומנטים דתיים, מבנים מסיביים המאופיינים בקירות עבים ומשופעים עם מעט פתחים, אולי מהדהדים שיטת בנייה ששימשה להשגת יציבות בקירות בוץ. באופן דומה, עיטור פני השטח החרוטים והשטוחים של מבני האבן עשויים לנבוע מעיטורי קירות בוץ. למרות שהשימוש בקשת פותח במהלך השושלת הרביעית, כל המבנים המונומנטליים הם מבני עמוד ומשקוף , עם גגות שטוחים הבנויים מגושי אבן ענקיים הנתמכים על ידי הקירות החיצוניים והעמודים הצמודים זה לזה.

קישוט ומוטיבים
קירות חיצוניים ופנימיים, כמו גם העמודים והעמודים התומכים , כוסו בציורי קיר וגילופי הירוגליפים ובציורים שנצבעו בצבעים עזים. מוטיבים רבים של עיטורים מצריים הם סמליים, כגון החרפושית או החיפושית הקדושה, דיסקת השמש  והנשר . מוטיבים נפוצים אחרים כוללים עלי דקל, צמח הפפירוס וניצני ופרחי הלוטוס. הירוגליפים נחקקו למטרות דקורטיביות וכן לתיעוד אירועים או לחשים היסטוריים. בנוסף, ציורי קיר וגילופים ציוריים אלה מאפשרים לנו להבין כיצד חיו המצרים הקדמונים, מעמדם, מלחמות שנערכו ואמונותיהם. במיוחד בשנים האחרונות כאשר נחקרו קברי פקידי מצרים קדמונים.

מקדשים מצריים קדומים היו מיושרים עם אירועים בעלי משמעות אסטרונומית, כגון ימי היפוך ושוויון, מה שדרש מדידות מדויקות ברגע האירוע הספציפי. מדידות במקדשים המשמעותיים ביותר עשויות היו להתבצע באופן טקסי על ידי הפרעה עצמו.

עמודים
כבר בשנת 2600 לפנה"ס השתמש האדריכל אמחותפ בעמודי אבן שפני השטח שלהם גולפו כדי לשקף את הצורה האורגנית של קנים ארוזים, כמו פפירוס, לוטוס ודקל; באדריכלות מצרית מאוחרת יותר, גלילים משובצים היו נפוצים גם כן. מקור צורתם נחשב במקדשים ארכאיים שנבנו מקנים. העמודים, שגולפו מאבן, היו מעוטרים מאוד בהירוגליפים מגולפים וצבועים, כתבים, דימויים פולחניים ומוטיבים טבעיים. עמודים מצריים מפורסמים נמצאים באולם ההיפוסטיל הגדול  של כרנק (בסביבות 1224 לפנה"ס), שם 134 עמודים מסודרים ב-16 שורות, כאשר חלק מהעמודים מגיעים לגבהים של 24 מטרים.

אחד הסוגים החשובים ביותר הם עמודי הפפירוס. מקורם של עמודים אלה בתקופת השושלת החמישית. הם מורכבים מגבעולי לוטוס (פפירוס) הנמשכים יחד לצרור מעוטר ברצועות: הכותרת, במקום להיפתח לצורת פעמונית, מתנפחת ואז מצטמצמת שוב כמו פרח בניצן. הבסיס, אשר מתחדד ומקבל צורה של חצי כדור כמו גבעול הלוטוס, מעוטר בצורה מתמשכת כעלי לוואי. במקדש לוקסור, העמודים מזכירים צרורות פפירוס, אולי סמל לביצה שממנה האמינו המצרים הקדמונים כי בריאת העולם התפתחה.

גנים
שלושה סוגי גנים ידועים ממצרים העתיקה: גני מקדש, גנים פרטיים וגני ירק. חלק מהמקדשים, כמו אלה שבדיר אל-בחרי, היו בעלי חורשות ועצים, ובמיוחד בעץ האישד הקדוש (פרסיאה ). גנים פרטיים ידועים מדגם קברו של מקטרה מהשושלת האחת עשרה , ומעיטורי קברים מתקופת הממלכה החדשה. הם היו בדרך כלל מוקפים בחומה גבוהה, ניטעו בהם עצים ופרחים ליצירת אזורים מוצלים וגודלו בהם צמחים למטרת ניחוח וגידול פירות. הפרחים כללו דרדר כחול , פרגים  וחינניות, בעוד הרימון, שהוכנס בתקופת הממלכה החדשה, הפך לשיח פופולרי. גני אנשים עשירים יותר גודלו סביב בריכת נוי לדגים, היו בהם עופות מים וחבצלות מים . גני ירק, בין אם בבעלות פרטית ובין אם בבעלות מקדשים, נפרשו בריבועים המחולקים על ידי תעלות מים, ומוקמו קרוב לנילוס. הם הושקו ידנית, או (מסוף השושלת השמונה-עשרה) באמצעות שאיבת מים מבארות.

הממלכה הקדומה

מסטבות
ממוזער|שמאל|220px|מסטבת אל-פיראון , בה נקבר המלך שפססכאף, עשויה מאבן חול אדומה, גרניט ורוד ואבן גיר טורה 
מסטבות הן קברים בעלי משמעות מלכותית. כפי שנבחרו על ידי שליטים מצריים, רבים מהקברים שנמצאו לאורך הזמן היו ממוקמים לאורך נהר הנילוס. המבנה החיצוני של המסטבות משתנה לאורך ההיסטוריה, אך ישנה התפתחות ניכרת לאורך השושלות המצריות. המסטבות של השושלת המצרית הראשונה נבנו באמצעות שימוש בלבנים שהונחו בצורה מדורגת. העיצוב התפתח כך שעד השושלת הרביעית המבנה החיצוני שונה מלבנים לאבן. ההיגיון מאחורי העיצובים המדורגים של המסטבות קשור לרעיון ה"השתלטות". לחדירה רוחבית הייתה השפעה בבניית קברים. על מנת למנוע נזק למבנה, הונחו שכבות לבנים סביב בסיס המבנה. המסטבות מהאימפריה הקדומה אימצו מבנה בעיצוב פירמידלי. עיצוב זה היה שמור בעיקר לשליטים, כמו המלך ומשפחתו, כאמצעי לקבורה. מאפייני עיצוב נוספים של מסטבות מהממלכה הקדומה כוללים קווי מתאר מלבניים, קירות משופעים, שימוש בחומרי אבן ולבנים, וציר המבנה בכיוון צפון-דרום. רכיבים מרובים מרכיבים את פנים המסטבה, כגון תא קורבנות, פסלים למתים וקמרון שמתחתיו נמצא הסרקופג. בסוף תקופת הממלכה הקדומה נזנח השימוש בקברים אלה.

סקארה

ממוזער|שמאל|220px|הפירמידה של ג'וסר בסקארה (בערך 2650 לפני הספירה)
מבנה האבן המונומנטלי העתיק ביותר במצרים הוא הפירמידה המדורגת של ג'וסר בסקארה (נבנתה בסביבות שנת 2650 לפנה"ס). אנדרטת קבורה זו, המיוחסת לאדריכל אמחותפ, מסמלת את מקורם של קברי הפירמידה והיא הצורה המוקדמת ביותר של אדריכלות מונומנטלית בהיסטוריה. בנייתה העצימה את מבנה קבר המסטבה השטוח והפשוט למבנה מוגבה על ידי שכפולו במפלסים נוספים המוערמים זה על גבי זה, כל אחת קטנה יותר מזו שמתחתיה, וכתוצאה מכך נוצר מבנה מדורג גבוה. הישג זה סימן גם את החשיבות החדשה של אבן מעובדת כחומר בנייה.

פיתוח מוקדם של הפירמידות
ממוזער|שמאל|220px|הפירמידה הנטויה  של סנפרו בדהשור (בסביבות שנת 2615 לפנה"ס)
התקופה העיקרית של בניית פירמידות החלה בסביבות שנת 2640 לפנה"ס בתקופת שלטונו של סנפרו, שיזם את בנייתן של מספר פירמידות בעיצובים חדשים. שתי הפירמידות הראשונות שלו, במיידום , היו מהסוג המדורג ושורשיהם מתקופת השושלת השלישית המוקדמת יותר ובסקארה. לאחר מכן הגיע חידוש משמעותי: יצירת הפירמידה האמיתית הראשונה, עם משטחים ישרים במקום מפלסים מדורגים, ויצרה צורה גאומטרית טהורה. הניסיון הראשון היה מה שנודע מאוחר יותר כ , שנקראה כך משום שהזווית בחלקה העליון שונה מהזווית בחלקה התחתון. הניסיון השני, המוצלח, היה הפירמידה האדומה . שתיהן ממוקמות בדהשור. בנוסף לצורת הפירמידה, תקופה זו ראתה גם חידושים בתכנון חדרי הקברים ושיפורים בטכניקות הדקורציה.

מתחם הפירמידות בגיזה

ממוזער|שמאל|220px|שלוש הפירמידות העיקריות בגיזה, יחד עם פירמידות משנה ושרידי מבנים אחרים במתחם הפירמידות בגיזה
נקרופוליס גיזה ניצב על רמת גיזה , בפאתי קהיר, מצרים. מתחם זה של מונומנטים עתיקים ממוקם כ-8 קילומטרים בפנים הארץ, מהעיר העתיקה של גיזה שעל הנילוס, כ-20 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר קהיר. נקרופוליס מצרי עתיק זה מורכב מפירמידת ח'ופו (הידועה גם בשם הפירמידה הגדולה או פירמידת ח'ופס), פירמידת חעפרע (או חפרן) הקטנה יותר, ופירמידת מנכאורע (או מיקרנוס) הצנועה יחסית, יחד עם מספר מבני לוויין קטנים יותר, המכונים פירמידות "מלכות", הספינקס הגדול, וכן כמה מאות מסטבות וקפלות.

הפירמידות, שנבנו בשושלת הרביעית, מעידות על כוחה של הדת והמדינה הפרעונית. הן נבנו כדי לשמש הן כאתרי קבורה והן כדרך לשמור על שמן לנצח. הגודל והעיצוב הפשוט מראים את רמת המיומנות הגבוהה של תכנון והנדסה מצרית בקנה מידה גדול. הפירמידה הגדולה של גיזה, שהושלמה ככל הנראה בסביבות שנת 2580 לפנה"ס, היא הפירמידה העתיקה ביותר בגיזה והפירמידה הגדולה ביותר בעולם, והיא האנדרטה היחידה ששרדה מבין שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.

האמינים כי פירמידת חעפרע הושלמה בסביבות שנת 2532 לפנה"ס, בסוף שלטונו של חעפרע. חעפרע הציב את הפירמידה שלו בשאפתנות ליד זו של אביו. היא אינה גבוהה כמו פירמידת אביו, אך הוא הצליח ליצור לה רושם של מראה גבוה יותר על ידי בנייתה באתר עם יסודות הגבוהים ב-10 מטרים מזה של אביו. יחד עם בניית הפירמידה שלו הזמין חעפרע את פיסול הספינקס הענק כשומר על קברו. פני אדם, אולי תיאור של פרעה, על גופו של אריה נתפסו כסמל לאלוהות  בקרב היוונים אלף וחמש מאות שנה מאוחר יותר. הספינקס הגדול חצוב בסלע הגיר ומתנשא לגובה של כ-20 מטרים. הפירמידה של מנכאורע מתוארכת לסביבות שנת 2490 לפני הספירה ומתנשאת לגובה של 65 מטרים, מה שהופך אותה לקטנה ביותר מבין הפירמידות הגדולות.

התרבות הפופולרית מובילה אנשים להאמין שפנים הפירמידות סבוך מאוד, עם מנהרות רבות בתוך הפירמידה כדי ליצור בלבול עבור שודדי קברים. זה לא נכון. פירי הפירמידות פשוטים למדי, רובם מובילים ישירות לקבר. גודלן העצום של הפירמידות משך שודדים לעושר שהיה בפנים, מה שגרם לשוד הקברים מהר יחסית לאחר שנאטמו במקרים מסוימים.

הממלכה החדשה
לוקסור

ממוזער|שמאל|220px|הפילון הראשון למקדש לוקסור
מקדש לוקסור הוא קומפלקס מקדשים מצריים עתיקים גדול ממדים הממוקם על הגדה המזרחית של נהר הנילוס בעיר המכונה כיום לוקסור (תבאי העתיקה). עבודות הבנייה על המקדש החלו בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי במאה ה-14 לפני הספירה, בתקופת הממלכה החדשה. חרמחב ותות ענח' אמון הוסיפו עמודים, פסלים ואפריזים - ואחנתון מחק קודם לכן את כרטושים של אביו והקים מקדש לאתון - אך מאמץ ההרחבה הגדול היחיד התרחש תחת רעמסס השני כ-100 שנים לאחר שהאבנים הראשונות הונחו במקומן. לוקסור היא אפוא ייחודי מבין קומפלקסי המקדשים המצריים העיקריים בכך שרק שני פרעונים הותירו את חותמם על המבנה האדריכלי שלו.

המקדש עצמו מתחיל בפילון הראשון בגובה 24 מטרים, שנבנה על ידי רעמסס השני. הפילון עוטר בסצנות של ניצחונותיו הצבאיים של רעמסס (במיוחד קרב קדש); גם פרעונים מאוחרים יותר, ובמיוחד אלו משושלת כוש, רשמו שם את ניצחונותיהם. כניסה ראשית זו למתחם המקדש הייתה במקור מוקפת בשישה פסלים קולוסאליים של רעמסס - ארבעה יושבים ושניים עומדים - אך רק שניים (שניהם יושבים) שרדו. מבקרים מודרניים יכולים גם לראות אובליסק גרניט ורוד בגובה 25 מטרים. אובלסק זה הוא אחד מזוג תואם שעמד עד שנת 1835, אז נלקח השני לפריז, שם הוא ניצב כיום במרכז כיכר הקונקורד.

שער הכניסה מוביל לחצר פריסטיל, שנבנתה גם היא על ידי רעמסס השני. הפילון והפריסטיל נבנו בזווית אלכסונית ביחס לשאר מבנה המקדש, ככל הנראה כדי להכיל את שלושת מקדשי הברקים הקיימים בפינה הצפון-מערבית. לאחר חצר הפריסטיל נמצאת שדרת התהלוכה שנבנתה על ידי אמנחותפ השלישי - מסדרון באורך 100 מטרים מעוטר ב-14 עמודים בעלי כותרות פפירוס. אפריזים על הקיר מתארים את השלבים של חג אופט , החל מהקרבת הקורבנות בכרנך בפינה השמאלית העליונה, דרך הגעתו של אמון ללוקסור בקצה החומה, וכלה בחזרתו בצד הנגדי. הקישוטים בוצעו בהוראת תות ענח' אמון: ילד הפרעה מתואר, אך שמותיו הוחלפו בשמו של חרמחב.

מעבר לעמודים נמצאת חצר פריסטיל, שגם היא מתוארכת לבנייתו המקורית של אמנחותפ. העמודים השמורים ביותר נמצאים בצד המזרחי, שם ניתן לראות עקבות של צבע מקורי. הצד הדרומי של חצר זו מורכב מחצר היפוסטיל בת 36 עמודים (כלומר, חלל מקורה הנתמך על ידי עמודים) המובילה אל החדרים הפנימיים החשוכים של המקדש.

כרנך

ממוזער|שמאל|220px|דוגמה לכתובות המופיעות ברחבי מתחם כרנך, הנראית באולם ההיפוסטיל הגדול . האזורים העליונים צבועים, דבר המצביע על כך (בדומה למקדשים אחרים) שהעמודים והתקרות הנותרים היו צבועים בצבעים בהירים. גג המקדש, המייצג את השמיים, נשא לעיתים קרובות תמונות של כוכבים וציפורים, בעוד שהעמודים נשאו לעיתים קרובות תמונות של דקלים, לוטוסים ואנשים.
מתחם המקדש של כרנך ממוקם על גדות נהר הנילוס, כ-2.5 קילומטרים צפונית ללוקסור. הוא מורכב מארבעה חלקים עיקריים: מתחם אמון-רע , מתחם מונטו , מתחם מות  ומקדש אמנחותפ הרביעי  (שפורק), כמו גם כמה מקדשים קטנים יותר ומקדשים הממוקמים מחוץ לחומות התוחמות את ארבעת החלקים העיקריים, ומספר שדרות של ספינקסים בעלי ראשי איל המחברות את מתחם מות, מתחם אמון-רע ומקדש לוקסור. מתחם מקדשים זה משמעותי במיוחד, שכן שליטים רבים (ובעיקר כל שליטי הממלכה החדשה) הוסיפו לו. האתר משתרע על פני למעלה מ-80 דונם ומורכב מסדרה של עמודים, המובילים לחצרות, אולמות, קפלות, אובליסקים ומקדשים קטנים יותר. ההבדל העיקרי בין כרנך לרוב המקדשים והאתרים האחרים במצרים הוא משך הזמן בו הוא פותח ונעשה בו שימוש. עבודות הבנייה החלו במאה ה-16 לפני הספירה, והיו במקור צנועות למדי בגודלן, אך בסופו של דבר, במתחם הראשי לבדו, נבנו עד עשרים מקדשים וקפלות. כ-30 פרעונים תרמו למבנים, מה שאפשר להם להגיע לגודל, מורכבות וגיוון שלא נראו במקומות אחרים. מעט מהמאפיינים האינדיבידואליים של כרנך הם ייחודיים, אך גודלם ומספרם של מאפיינים אלה מדהימים.

ממוזער|ימין|220px|שחזור של מתחם המקדש, במרכז המבקרים של כרנך
אחד המקדשים הגדולים ביותר בהיסטוריה המצרית הוא זה של אמון-רע בכרנך. כמו מקדשים רבים אחרים במצרים, מקדש זה מכבד את האלים ומפרט את מעללי העבר (כולל אלפי שנות היסטוריה המתוארות בכתובות על קירות ועמודים רבים שנמצאו באתר, שלעיתים קרובות שונו או נמחקו לחלוטין ונכתבו מחדש על ידי שליטים עוקבים). מקדש אמון-רע נבנה בשלושה חלקים, כאשר השלישי נבנה על ידי פרעונים מסוף תקופת הממלכה החדשה. בהתאם לסגנון המסורתי של האדריכלות המצרית, רבים מהמאפיינים האדריכליים, כמו קודש הקודשים הפנימי של המתחם, היו מיושרים עם שקיעת היום של יום ההיפוך הקיצי.

אחד המאפיינים האדריכליים הקיימים באתר הוא אולם ההיפוסטיל בגודל 5,000 מטרים רבועיים שנבנה בתקופת רעמסס. האולם נתמך על ידי כ-139 עמודים מאבן חול ולבני בוץ, עם 12 עמודים מרכזיים בגובה 25 מטרים, שכולם היו צבועים בצבעים בהירים.

רעמסאום

רעמסס השני, פרעה מהשושלת התשע-עשרה, שלט במצרים בין השנים 1279 ל-1213 לפנה"ס בערך. בין הישגיו הרבים, כמו הרחבת גבולות מצרים, הוא בנה מקדש עצום בשם הרעמסאום, הממוקם ליד תבאי, אז בירת הממלכה החדשה. הרעמסאום היה מקדש מפואר, ובו פסלים מונומנטליים ששמרו על כניסתו. המרשים ביותר היה פסל של רעמסס עצמו, גובהו במקור 19 מטרים ומשקלו כ-1,000 טון. הבסיס ופלג הגוף העליון הם כל מה שנותרו מפסל מרשים זה של הפרעה המוכתר. המקדש כולל תבליטים מרשימים, רבים מהם מתארים מספר ניצחונות צבאיים של רעמסס, כמו קרב קדש (בסביבות 1274 לפנה"ס) וביזת העיר "שלם".

הרעמסאום נבנה כדי לשמש כמקום פולחן עבור רעמסס השני. למרות שנותרו רק שרידים מבנו הקודם, הרעמסאום לא היה רק מקדש, אלא גם ארמון. הרעמסאום היה יותר מזה. לא רק שהוא היה מקום פולחן, אלא היו בו גם חדרים נוספים ששימשו לסיפוק צורכי העם, כגון מאפיות, מטבחים וחדרי אספקה, שנמצאו בחלקו הדרומי של המקדש במהלך חפירה. היה גם בית ספר שבו למדו בנים להיות סופרים, שהיה ממוקם באזור שבין המטבח לארמון. היו גם בתי קבורה נוספים שנבנו ברעמסאום לאחר שנהרס. הרעמסאום נבנה במקור עבור רעמסס השני, אך לאחר שנהרס ניתן למשפחות מסוימות מהשושלת העשרים ושתיים, אשר לאחר מכן הניחו את הקברים השניים בחדרים והשתמשו בהם כמעין בית קברות. כמו כן, בוצעו שחזורים רבים ברעמסאום, אחד מהם היה התקנת ראש קולוסוס של רעמסס השני על בסיס וחיזוקו לאחר שנמצא מונח על הקרקע. שחזור נוסף היה עבור אזורים שנבנו מלבני בוץ. אזורים אלה שוחזרו על ידי כיסוים בלבנים מודרניות שעשויות מאותו חומר אך חזקות יותר מלבני הבוץ כדי שיוכלו להחזיק מעמד בפני פגעי טבע, כגון גשמים שוטפים.

מלכתא
תחת כהונתו של אמנחותפ השלישי בנו פועלים יותר מ-250 מבנים ואנדרטאות. אחד מפרויקטי הבנייה המרשימים ביותר היה מתחם המקדש של מלכתא, שנודע בקרב המצרים הקדמונים כ"בית השמחה", שנבנה כדי לשמש את מעונו המלכותי של הפרעה בגדה המערבית של תבאי, מדרום לנקרופוליס התבאי. האתר משתרע על פני כ-226,000 מטרים רבועים. בהתחשב בגודלו אדיר הממדים של האתר, יחד עם מבניו הרבים, חצרותיו, מגרשי המסדרים והדיור, הוא נחשב כמתחם ששימש לא רק כמקדש ומגורים של הפרעה אלא כעיר.

האזור המרכזי של המתחם כלל את חדרי הפרעה שהורכבו ממספר חדרים וחצרות, שכולם היו ממוקמים סביב אולם אירועים עם עמודים. לצד הדירות, שככל הנראה שיכן את פמליית המלוכה ואורחים זרים, היה אולם כס גדול המחובר לחדרים קטנים יותר, לאחסון, המתנה וקהל קטן יותר. האלמנטים הגדולים יותר של אזור זה של המתחם הם מה שכונו הווילות המערביות (ממערב לארמון המלך), הארמון והכפר הצפוניים, והמקדש.

ממוזער|שמאל|220px|אריח הפאיינס (חרס קרמי מזוגג; למעלה) הוא שחזור של שברי קישוטי קיר שנמצאו במקדש מלכתא בערימות בפינה הדרום-מערבית. הספירלות הזהובות כאן נצבעו בצבע זהב, בעוד שהמקוריות היו כנראה מכוסות בנייר כסף. ראוי לציין כי דוגמאות דומות נמצאות בארמון הפרעה.
מידותיו החיצוניות של המקדש הן כ-183.5 על 110.5 מטרים, והוא מורכב משני חלקים: החצר הקדמית הגדולה והמקדש עצמו. החצר הקדמית הגדולה היא 131.5 על 105.5 מטרים, מכוונת על ציר מזרח-מערב, ותופסת את החלק המזרחי של מתחם המקדש. החלק המערבי של החצר נמצא ברמה גבוהה יותר ומופרד משאר החצר על ידי קיר תמך נמוך. החצר התחתונה כמעט מרובעת, בעוד שהטרסה העליונה הייתה מלבנית בצורתה. החלק העליון של החצר היה מרוצף בלבני בוץ והייתה לו כניסה ברוחב 4 מטרים מהחלק התחתון של החצר הקדמית, שחיברה את הבסיס לנחיתה העליונה על ידי רמפה מוקפת בחומות. רמפה זו וכניסה זו היו שתיהן במרכז המקדש, עם אותו כיוון כמו הכניסה לחצר הקדמית והמקדש עצמו.

ניתן לראות את המקדש עצמו כמחולק לשלושה חלקים נפרדים: מרכזי, צפון ודרום. החלק המרכזי מסומן על ידי חדר כניסה מלבני קטן (6.5 על 3.5 מטרים), רבים ממשקופי הדלתות, כולל אלו של חדר הכניסה, כוללים כתובות, כגון 'ניתן חיים כמו רע לנצח'. אולם בגודל 12.5 על 14.5 מטרים מגיע לאחר חדר הכניסה, ממנו נכנסים דרך דלת ברוחב 3.5 מטרים במרכז הקיר הקדמי של האולם. ישנן עדויות לכך שתקרת חדר זה הייתה מעוטרת בכוכבים צהובים על רקע כחול, בעוד שהקירות כיום מראים רק מראה של טיח לבן על גבי טיח בוץ. עם זאת, בהתחשב בשברי הטיח הדקורטיביים הרבים שנמצאו בתוך מרבץ החדר, אנו עשויים לשער שגם אלה היו מעוטרים בקישוטים בתמונות ודוגמאות שונות. את התקרה תומכים שישה עמודים המסודרים בשתי שורות עם ציר מזרח-מערב. רק שברים קטנים מבסיסי העמודים שרדו, אם כי הם מצביעים על כך שקוטר העמודים היה כ-2.25 מטרים. העמודים ממוקמים במרחק של 2.5 מטרים מהקירות ובכל שורה העמודים נמצאים במרחק של כ-1.4 מטרים מהעמוד הבא, בעוד שהרווח בין שתי השורות הוא 3 מטרים.

לאולם שני (12.5 על 10 מטרים) נגישים דרך דלת באורך 3 מטרים במרכז הקיר האחורי של האולם הראשון. האולם השני דומה לראשון, ראשית, נראה כי תקרתו עוטרה בדוגמאות ותמונות דומות, אם לא זהות, לאלו של הראשון. שנית, באותו אופן התקרה נתמכת על ידי עמודים, ארבעה ליתר דיוק, המסודרים בשתי שורות על אותו ציר כמו אלה של האולם הראשון, עם רווח ברוחב 3 מטרים ביניהם. באולם השני, נראה כי לפחות אחד החדרים הוקדש לפולחן מאעת, מה שמרמז כי שלושת האחרים באזור זה שימשו גם הם למטרה דתית כזו.

ניתן לחלק את החלק הדרומי של המקדש לשני חלקים: מערבי ודרום. החלק המערבי מורכב מ-6 חדרים, בעוד שהאזור הדרומי, בהתחשב בגודלו (19.5 על 17.2 מטרים), מרמז שייתכן שהוא שימש כחצר פתוחה נוספת. ברבים מחדרים אלה נמצאו אריחי קרמיקה כחולים משובצים בזהב מסביב לשוליהם. החלק הצפוני של המקדש עצמו מורכב מעשרה חדרים, הדומים בסגנונם לאלה של הדרומי.

נראה כי המקדש עצמו הוקדש לאל המצרי אמון, בהתחשב במספר הלבנים שעליהן מוטבעות כתובות שונות, כגון "מקדש אמון בבית השמחה" או "נבמארתה במקדש אמון בבית השמחה". בסך הכל, מקדש מלכתא חולק רבים עם מקדשי פולחן אחרים של הממלכה החדשה, עם אולמות מפוארים וחדרים בעלי אוריינטציה דתית, כאשר רבים אחרים דומים יותר לחדרי אחסון.

עמק המלכים

בעוד שהממלכה החדשה המשיכה את המסורת של הקמת פולחן קבורה לפרעונים שנפטרו במקדשים מונומנטליים ייעודיים, הפרעונים עצמם לא נקברו עוד באנדרטאות גדולות ובולטות לעין כמו הפירמידות העתיקות. הן אנדרטאות הקבורה של הממלכה הקדומה והן של הממלכה התיכונה נבזזו וכך נכשלו בהגנה על גופות הפרעונים בחייהם שלאחר המוות. החל מהשושלת השמונה-עשרה נקברו הפרעונים, במקום זאת, בקברים תת-קרקעיים נסתרים בתוך עמק המלכים ליד תבאי.

קברים אלה נחפרו ישירות בסלע של מורדות העמק. הפריסה המדויקת שלהם השתנתה לאורך זמן, אך בדרך כלל הם כללו מסדרון שאורגן במספר חלקים שהובילו לחדר קבר. בתחילה, רק חדר הקבורה עוטר, אך בסופו של דבר קירות הקבר כולו עוטרו בעושר רב באיורים ובכתבים.

התקופה היוונית-רומית
ממוזער|שמאל|220px|הקטקומבות של כום אל-שוקאפה באלכסנדריה (המאות ה-1 עד ה-3 לספירה), התקופה הרומית
במהלך התקופה היוונית-רומית של מצרים (332 לפנה"ס–395 לספירה),[46] כאשר מצרים נשלטה על ידי שושלת תלמי היוונית ולאחר מכן על ידי האימפריה הרומית, עברה האדריכלות המצרית שינויים משמעותיים עקב השפעת אדריכלות יוון העתיקה. למרות שהשליטים לא היו מקומיים, הם שמרו על כבוד רב לדת המצרית המקומית ובנו מקדשים חדשים רבים או הרחיבו מקדשים ותיקים.

בירת המדינה הועברה לעיר אלכסנדריה שנוסדה באותה עת לחופי הים התיכון. תוכניתה תאמה במידה רבה לעיר יוונית, עם אלמנטים מקומיים מעורבבים. רוב העיר נעלמה מתחת למים או תחת העיר המודרנית של ימינו, אך ידוע מתיאורים שהכילה מבנים גדולים רבים, כולל ארמון מלכותי, מוזאיון, הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומגדלור פארוס המפורסם.

מקדשים רבים שנשמרו היטב במצרים העליונה מתוארכים לתקופה זו, כגון מקדש אדפו, מקדש כום אומבו ומתחם המקדשים של פילה . בעוד שאדריכלות המקדשים נותרה מסורתית יותר ובסגנון מצרי, ניכרים השפעות יווניות-רומיות חדשות, כגון הופעת כותרות מורכבות. מוטיבים מצריים מצאו את דרכם גם לאדריכלות יוונית ורומית רחבה יותר.[46]

חלק ניכר מארכיטקטורת הקבורה של התקופה לא שרד, אם כי חלק מהקטקומבות התת-קרקעיות של אלכסנדריה, ששימשו את תושבי העיר לקבור את מתיהם, נשמרו. הן מאופיינות בסגנון אדריכלי היברידי שבו עיטורים קלאסיים ומצריים מעורבבים יחד. הקטקומבות של כום אל-שוקאפה, שהחלו להיבנות במאה ה-1 לספירה והורחבו ברציפות עד המאה ה-3, הן דוגמה בולטת וניתן לבקר בהן כיום.

מבצרים
ממוזער|שמאל|220px|חומות במירגיסה , נוביה
במצרים העתיקה נבנו מבצרים בתקופות סכסוך בין נסיכויות יריבות. מכל המבצרים שנותחו, רובם (אם לא כולם) נבנו מאותם חומרים. היוצאים מן הכלל היחידים היו מספר מבצרים מתקופת הממלכה הקדומה, שכן חומותיהם של מבצרים כמו מבצר בוהן נבנו באבן. החומות הראשיות נבנו בעיקר מלבני בוץ אך חוזקו בחומרים אחרים כמו עץ. סלעים שימשו גם כדי לשמר אותן מפני סחף וגם לריצוף. חומות משניות נבנו מחוץ לחומות הראשיות של המבצרים והיו קרובות יחסית זו לזו. כתוצאה מכך נוצר עיכוב לפולשים, שכן הם נאלצו להרוס את הביצור הזה לפני שיכלו להגיע לחומות הראשיות של המבצר. אם האויב הצליח לפרוץ את המחסום הראשון ניפגש במחסוםם שני. סביב החומה הראשית, נבנתה תעלה שמוקמה בין החומה המשנית לחומה הראשונה. מטרת בניית התעלה הייתה לגרום לאויב להישאר חשוף מחוץ לחומות ולהפוך לפגיע לירי חצים. מיקומם של קירות התעלה בתוך מבצרים היה מפורז מצבא בתקופות של אחדות והוביל להריסתם. החומרים ששימשו לבניית החומות הללו היו ניתנים לשימוש חוזר והפך את העיצוב הכללי למועיל ביותר.

מבצרים במצרים העתיקה מילאו מספר תפקידים. בתקופת הממלכה התיכונה, השושלת השתים עשרה של מצרים קבעה אמצעי שליטה ברחבי גדת הנהר הנובית על ידי יצירת תחנות מבוצרות. מיקומם של מבצרים מצריים לא היה בלעדי רק לגדת הנהר. אתרים בתוך מצרים ובנוביה היו ממוקמים על שטח סלעי או חולי. המטרה מאחורי שיטה זו הייתה להפיץ את השפעתה ברחבי האזור וכן להרתיע קבוצות יריבות מלפשוט על האתרים. בדיקות של מבצרים אלה בנוביה הובילו לגילוי חומרי התכת נחושת, דבר המצביע על קשר עם כורים באזור. הכיבוש של מבצרים נוביים אלה מצביע על קשרי סחר בין שני הצדדים. כורים היו אוספים את החומרים ומעבירים אותם למבצרים אלה בתמורה למזון ומים. עד לתקופת השושלת השלוש-עשרה שמרה מצרים על שליטה בנוביה באמצעות מבצרים אלה.

מבצר פלוסיום
מבצר פלוסיום נבנה באזור הדלתא של הנילוס ושימש להגנה מפני פולשים. בעוד שהאתר מילא תפקיד זה במשך יותר מאלף שנה, פלוסיום היה ידוע גם כמרכז סחר (יבשתי וימי). הסחר התנהל בעיקר בין מצרים ללבנט. בעוד שאין מידע קונקרטי לגבי הקמת המבצר, מוצע שפלוסיום הוקם בתקופת הממלכה התיכונה או בתקופה הסאיטית והפרסית מהמאה ה-8 עד המאה ה-6 לפני הספירה. פלוסיום נתפס גם כחלק בלתי נפרד מהנילוס, שכן נמצאו חורבות אחרות מחוץ לגבולותיו, דבר המצביע על כך ששטח גדול באזור היה מאוכלס. מבחינה אדריכלית, נראה כי מבני פלוסיום (כגון שעריו ומגדליו) נבנו מאבן גיר. כמו כן, מצוין כי התקיימה תעשיית מתכות באתר זה עקב גילוי עופרות נחושת. חפירות באתר גילו גם חומרים עתיקים יותר המתוארכים למספר שושלות מוקדמות, וכוללים בזלת, גרניט, דיאוריט, שיש וקוורץ. ייתכן שחומרים אלה היו ממקור מאוחר יותר. המבצר נבנה בסמיכות לנהר הנילוס והיה מוקף ברובו בדיונות ובמישורי חוף.

ישנן סיבות רבות שגרמו לדעיכתו של מבצר פלוסיום. במהלך קיומו התרחשו אירועי דבר הבלוטות בים התיכון בפעם הראשונה וכמו כן גם שריפות מרובות פרצו בתוך המבצר. כיבושו על ידי הפרסים וכן ירידה בסחר עשויים גם הם היו להוביל לנטישתו. באופן רשמי, סיבות טבעיות כגון תנועות טקטוניות הן שהובילו להתפרקות פלוסיום. הנטישה הרשמית של האתר מיוחסת לתקופת מסעות הצלב.

מבצר יפו
מבצר יפו היה חשוב בתקופת הממלכה החדשה של מצרים. הוא שימש גם כמבצר וגם כנמל בחוף הים התיכון. עד היום משמש נמל יפו כנמל דיג ישראלי. במקור, האתר היה תחת שליטת הכנענים אך נפל תחת שליטת האימפריה המצרית. בתקופת הברונזה המאוחרת שימש האתר בהצלחה כבסיס למסעות של פרעונים מהשושלת השמונה-עשרה. מבחינת תפקידיו מילא האתר תפקידים מרובים. ההנחה היא שתפקידה העיקרי של יפו היה לשמש כמחסן עבור הצבא המצרי.

שער רעמסס, המתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, משמש כחיבור למבצר. יחד עם המבצר התגלו גם סוללות עפר. בחפירה נמצאו באתר פריטים רבים כגון קערות, צנצנות מיובאות, מעמדים לסירים, בירה ולחם, דבר המדגיש עוד יותר את חשיבותם של פריטים אלה לאזור. גילוי חפצים אלה מראה קשר הדוק בין אחסון מזון ליצירת פריטים קרמיים.

שינויים ושימוש מאוחר
שימוש משני ושימוש חוזר
ממוזער|שמאל|220px|מסגד אבו חג'ג'  משולב במקדש לוקסור העתיק
ממוזער|שמאל|220px|אנדרטת וושינגטון, אנדרטה מודרנית בסגנון אובליסק מצרי.
לאחר כניסת השלטון הרומי, חלק מהמקדשים יועדו ושונו לשימושים חדשים. מקדש לוקסור, לדוגמה, הפך למרכז של מחנה צבאי רומי וחלקים מהמקדש הוקדשו לפולחן הקיסר האלוהי. החלק הדרומי של המקדש הפך מאוחר יותר לכנסייה נוצרית ומסגד אבו חג'ג'  סופח לצד המזרחי של המקדש בתקופה האסלאמית.

אבנים ואלמנטים אדריכליים מאנדרטאות מצריות עתיקות שימשו לעיתים קרובות בשימוש משני למבנים מאוחרים יותר. מספר מסגדים מימי הביניים, לדוגמה, משלבים גושי אבן עתיקים עם גילופים הירוגליפיים שעדיין נראים לעין. כבר בתקופה הרומית ועד סוף המאה ה-19 הוחזרו אובליסקים מצריים עתיקים רבים והועברו למדינות אחרות, שם ניצבו לעיתים קרובות כמונומנטים יקרי ערך.

תחייה מודרנית
במאות ה-19 וה-20 שימשו מוטיבים אדריכליים מצריים באדריכלות מודרנית, מה שיצר את סגנון אדריכלות התחייה המצרית  ומאוחר יותר במיוחד תיאטראות מצריים , בתי קולנוע ומקומות בילוי נושאיים אחרים.

ראו גם

 אמנות מצרים העתיקה
 פירמידות במצרים
 הפירמידה הגדולה של גיזה
 הספינקס הגדול של גיזה

לקריאה נוספת
 Arnold, Dieter (2003). Strudwick, Nigel; Strudwick, Helen (eds.). The Encyclopedia of Ancient Egyptian Architecture. Translated by Gardiner, Sabine H.; Strudwick, Helen. I. B. Tauris. .
 Belmonte, Juan Antonio; Shaltout, Mosalam; Fekri, Magdi (2009). "Astronomy, landscape and symbolism: a study of the orientation of ancient Egyptian temples". In Belmonte, Juan Antonio; Shaltout, M. A. Mosalam (eds.). In Search of Cosmic Order: Selected Essays on Egyptian Archaeoastronomy. Supreme Council of Antiquities Press. pp. 213–284. Bibcode:2009iscc.book..213B. .
 Fletcher, Banister; Cruickshank, Dan, Sir Banister Fletcher's a History of Architecture, Architectural Press, 20th edition, 1996 (first published 1896). . Cf. Part One, Chapter 3.
 Hill, Marsha (2007). Gifts for the gods: images from Egyptian temples. New York: The Metropolitan Museum of Art. .
 McKenzie, Judith (2007). The Architecture of Alexandria and Egypt, c. 300 BC to AD 700. Yale University Press. .
 Murray, Margaret (2013). Egyptian Temples. Routledge. .
 Seidel, Matthias (2015). "The Valley of the Kings". In Schulz, Regine; Seidel, Matthias (eds.). Egypt: The World of the Pharaohs. h.f.ullmann. pp. 217–243.
 Stadelmann, Reiner (2015). "Royal Tombs from the Age of the Pyramids". In Schulz, Regine; Seidel, Matthias (eds.). Egypt: The World of the Pharaohs. h.f.ullmann. pp. 47–77.
 Strudwick, Nigel; Strudwick, Helen (1999). Thebes in Egypt: A Guide to the Tombs and Temples of Ancient Luxor. Cornell University Press. .
 Wildung, Dietrich (2009). Egypt: From Prehistory to the Romans. Taschen. .

קישורים חיצוניים

 א' ארליק, האדריכלות המצרית העתיקה, "מחניים" גיליון ק"ה תשכ"ו, באתר דעת




הערות שוליים

*
מצרים העתיקה
קטגוריה:מצרים העתיקה
קטגוריה:תולדות האדריכלות
קטגוריה:סימטריה באדריכלות
קטגוריה:אמנות מצרים הפרעונית