אגרת הרדיו והטלוויזיה

באמצעות אגרה 

ללא אגרה
אגרת טלוויזיה ואגרת רדיו הן אגרות הנהוגות בחלק גדול ממדינות אירופה, והן נגבות מכל מי שמחזיק ברשותו מקלט טלוויזיה או מקלט רדיו לשם מימון תחנות השידור הציבוריות. גביית אגרות היא אחת מכמה שיטות מקובלות למימון הפקת שידורי טלוויזיה ורדיו, ומקורה בבריטניה בתקופה שבה החלו שידורי רדיו סדירים של ה-BBC.

בישראל בוטלה אגרת הטלוויזיה בשנת 2015, ואגרת הרדיו נגבית באופן עקיף כתוספת לתשלום רישיון הרכב השנתי.

רקע היסטורי
שיטת מימון השידורים הציבוריים באמצעות אגרה מיוחדת נולדה בבריטניה ב-1922 עם התרחבות שידורי הרשת הממלכתית הבריטית BBC. עד 1991 נגבתה האגרה על ידי הדואר הבריטי מבעלי המקלטים בבריטניה והועברה ל-BBC, כשמוסדות רשת השידור אחראים על תכנון התקציב והוצאתו לפועל בלי התערבות הממשלה. מאז 1991 אחראית הרשת BBC עצמה על גביית האגרה, והיא עושה זאת באמצעות מיקור חוץ. בבריטניה, גובה האגרה לשנת 2012 הוא 145.50 לירות שטרלינג לשנה למקלט צבעוני, או 49 לירות שטרלינג למקלט שחור-לבן, וניתנות הנחות לבעלי מוגבלויות. מטרת השיטה היא לשחרר את BBC מתלות בגורמים ממשלתיים פוליטיים ומסחריים. חסרונות של השיטה נעוצים בהכבדת נטל המס על הציבור ובקושי לאתר את בעלי המקלטים.

שיטות דומות התקבלו ברוב ארצות אירופה המערבית. בארצות הברית מקובלת שיטה שונה, שבה הממשל מממן את רשת השידור הציבורית, ה-PBS, באמצעות כספי המיסים הרגילים, ואין אגרה מיוחדת.

באירופה
+מדינהסכום האגרה    

בישראל
בישראל אומצה בעבר שיטת האגרה, אולם באופן שונה מהמקובל בבריטניה. כמו בבריטניה, רשות השידור הייתה האחראית על גביית האגרה, אולם בניגוד לשיטה הבריטית המקורית, רשות השידור הייתה חייבת לקבל את אישור ועדת הכספים של הכנסת לגובה האגרה ולתקציב המתוכנן. במצב זה, ועדת הכספים יכולה לעכב את גביית האגרה ולהפעיל לחץ על רשות השידור, וכך לפגוע בעצמאותה. בתקופת האינפלציה הדוהרת בתחילת שנות ה-80 הייתה חשיבות רבה למועד שבו נקבע גובה האגרה בגלל הירידה המתמדת בערך המטבע. לא אחת נדחה הדיון בוועדת הכספים כדי ללחוץ על הטלוויזיה להתאים את שידוריה לציפיות של פוליטיקאים.

אגרת הרדיו
אגרת הרדיו מוטלת מכוח  ונגבית באמצעות חלק מאגרת הרישוי לרכב השנתי שמועבר לתאגיד השידור הישראלי, כשעד לשנת 2017 היה מועבר לרשות השידור. אגרה זו עודנה בתוקף ומשמשת כחלק ממקורות המימון של השידור הציבורי בישראל.

אגרת הטלוויזיה
אגרת הטלוויזיה הוטלה מכוח סעיף 29 לחוק רשות השידור, ושולמה ישירות לרשות השידור. האגרה הוטלה על כל משק בית שהחזיק מקלט טלוויזיה, כלומר היה יכול להשתמש במכשיר כדי לקלוט את השידורים, תוך התעלמות מהשימוש שנעשה בפועל במכשיר. כך, כל מכשיר ווידאו, מחשב או מסך בעל ממיר מובנה או חיצוני של עידן פלוס. במשקי בית המחוברים לטלוויזיה בכבלים או הלוויין, נדרש היה לשלם את האגרה לרשות השידור בלא קשר לתשלום דמי המנוי לחברות הכבלים או הלוויין. גם מוסדות ובתי עסק היו חייבים בתשלום אגרה אך זו נגבתה עבור כל מקלט שברשותם וקיימות תקנות מיוחדות המסדירות את אופן התשלום. מספר אוכלוסיות זכו להפחתות והקלות בתשלום אגרת הטלוויזיה. בין אוכלוסיות אלו: אזרחים ותיקים, עיוורים, חלק ממקבלי הבטחת הכנסה, בתי חולים, בתי אבות בתי ספר ומוסדות חינוך. רשות השידור כללה את אגף הגבייה, שמטרתו הייתה לגבות את האגרה לפי חוק. רשות השידור השתמשה, בין השאר, בכלי התקשורת שבאחריותה כדי לעודד את הציבור לשלם את האגרה, תוך אזהרה מפני קנסות ועיקולים.

ביולי 2014, לאחר ביקורת רבה בציבור על תפקודה הרעוע של רשות השידור, אושרה בכנסת הרפורמה ברשות השידור. חוק השידור הציבורי הישראלי ביטל את אגרת הטלוויזיה החל מ-1 באפריל 2015. משרד האוצר החליט לייקר את אגרת הרכב, כדי לממן את הוצאות השידור הציבורי.

מקורות מימון אחרים
תקציב המדינה - משרד החינוך מעביר בכל שנה תקציב לערוץ כאן חינוכית לצורך רכישת תוכן חינוכי לילדים, עד שנת 2018 היה מעביר לערוץ הטלוויזיה החינוכית וזה היה תקציבה העיקרי למימון הערוץ. בנוסף עד שנת 2017, משרד האוצר היה מעביר בעת הצורך סיוע תקציבי לרשות השידור.

גורמים מסחריים - מאז אמצע שנות ה-80 נעזרת הטלוויזיה הישראלית בגורמים מסחריים המעניקים חסות לשידורים. כמו כן התרחב מאוד שידורם של תשדירי שירות. במקור נועדו השידורים האלה להפצת הודעות מטעם גופים ממלכתיים וציבוריים, ואילו כיום הם נושאים אופי של פרסומות (בהגבלות מסוימות). אפשרויות מימון אלה אסורות בדגם המימון של BBC הבריטי, אולם קיימות בצורה מוגבלת בארצות אחרות באירופה. בישראל השימוש בהן חיזק את התחושה בציבור כי האגרה אינה משיגה את מטרתה וממילא נסמכת רשות השידור גם על גורמים מסחריים.

סכום האגרה לאורך השנים
 שנה  אגרת הטלוויזיה  אגרת הרדיו 1965–1994  colspan="2"  1995  rowspan="5"   87 ₪ 1996  מחודש ינואר: 94 ₪  מחודש ספטמבר: 101 ₪ 1997  מחודש מרץ: 104 ₪  מחודש ספטמבר: 109 ₪ 1998  מחודש מרץ: 111 ₪  מחודש ספטמבר: 113 ₪ 1999  מחודש מרץ: 120 ₪ 2000  525 ₪  מחודש מרץ: 122 ₪ 2001  517 ₪  מחודש ספטמבר: 123 ₪ 2002  520 ₪  מחודש ספטמבר: 131 ₪ 2003  515 ₪  131 ₪ 2004  455 ₪  מחודש אפריל: 122 ₪ 2005  409 ₪  מחודש מאי: 117 ₪ 2006  370 ₪  מחודש אפריל: 114 ₪ 2007  350 ₪  מחודש אפריל: 108 ₪ 2008  360 ₪  מחודש אפריל: 111 ₪ 2009  376 ₪  מחודש אפריל: 116 ₪ 2010  390 ₪  מחודש אפריל: 120 ₪ 2011  379 ₪  מחודש אפריל: 117 ₪ 2012  369 ₪  מחודש אפריל: 114 ₪ 2013  356 ₪  מחודש אפריל: 125 ₪ 2014  345 ₪  מחודש אפריל: 136 ₪ 2015  בוטלה  מחודש אפריל: 145 ₪ 2016  מחודש אפריל: 153 ₪2017  מחודש אפריל: 161 ₪2018  מחודש אפריל: 171 ₪2019  מחודש אפריל: 164 ₪2020  מחודש אפריל: 156 ₪2021  מחודש אפריל: 148 ₪2022-2023  מחודש אפריל: 144 ₪2024  מחודש אפריל: 141 ₪2025  מחודש אפריל: 139 ₪

ביקורת על מנגנון גביית האגרה
עד ביטולה בשנת 2015, שיטת גביית האגרה בישראל נמצאה במוקד של ויכוח וביקורת. המבקרים ציינו כי האגרה היא לא יותר ממס נוסף, שהוא מעין "מס גולגולת", כלומר מס המוטל בלי התחשבות במצבו הכלכלי של האזרח (בפועל יש הקלות לקבוצות אוכלוסייה מסוימות, בעיקר בעלי מוגבלויות). עוד הם אמרו שבישראל מרגישים את מגרעות השיטה, אבל לא נהנים במידה מספקת מיתרונותיה. הסיבה העיקרית לכך היא הצורך של רשות השידור לקבל אישור לתקציבה מן הכנסת. האישור הזה מבטל במידה רבה את העצמאות הכלכלית של רשות השידור ולפיכך מבטל את היתרונות שבגבייה העצמאית.

הגבייה העצמאית של אגרת הטלוויזיה עולה כסף רב - מעריכים את עלות גביית האגרה כאחוזים רבים מהסכום הנגבה. קשה לחשב מספר מדויק שכן רשות השידור אינה מפרסמת את מבנה התקציב שלה אלא רק את התקציב הכולל, ויש צורך להסתמך על אומדנים למקורות ההכנסה השונים - פרסום, אגרת הרדיו ותמיכה ממשלתית. בפברואר 2014 נחשפו חלק מהמספרים בוועדת הכספים של הכנסת, והתברר שבשנת 2013 שילמה רשות השידור כ-30 מיליון שקלים שכר טרחה לעורכי הדין המעורבים בגביית חובות.

בעבר הועלו הצעות לבטל את האגרה ולממן את פעילות רשות השידור ישירות מתקציב המדינה. הצעה אחרת הייתה להטיל על חברות הכבלים והלוויין תשלום תמלוגים לרשות השידור על העברת השידורים שלה למנויים, כך שתמלוגים אלה ישמשו בסיס לתקציב רשות השידור, ויבטלו את הצורך לגבות את האגרה ממשקי בית המחוברים לרשתות הכבלים או הלוויין.

בעיה נוספת הייתה העובדה שקיימות בישראל רשתות שידור ממלכתיות שאינן נהנות מן האגרה. הטלוויזיה החינוכית ממומנת ישירות מתקציב משרד החינוך, ובמידה מסוימת גם משידור פרסומות (במסגרת שידוריה בערוץ 2). תחנות הרדיו של גלי צה"ל ממומנות מתקציב משרד הביטחון ומשרד התחבורה, ולאחרונה גם משידור "תשדירי שירות" ו"חסויות" מסחריות. שתי רשתות השידור האלה אחראיות לחלק ניכר מהשידור הציבורי בישראל, אף על פי שהן אינן זכאיות לקבל מימון מכספי האגרה.

בסקר שערך עיתון "גלובס" בפברואר 2014, בו השתתפו כ-4,000 גולשים, הצביעו 85% מהמשתתפים בעד ביטול האגרה, ו-63% קראו לביטול השידור הציבורי בכללותו. (מרבית הנותרים דרשו כי האגרה תיגבה רק מאזרחים המחוברים לשירותי הכבלים, וצורכים ערוצים אלה דרכם).

סוגיות משפטיות
השאלה האם מדובר במס או באגרה עלתה לדיון בבית המשפט העליון. בדיון זה טענה רשות השידור שהאגרה היא מס, אך טענה זו נדחתה בפסק דינו של השופט אהרן ברק בטענה שהאגרה היא תשלום בגין שירות. פסק דין זה ניתן אף על פי שגובה האגרה אינו תלוי בכמות השימוש בשירות (כלומר צפייה בשידורי רשות השידור).

העברת שידורי רדיו באינטרנט ושידורי טלוויזיה באינטרנט, והיכולת לקלוט שידורי טלוויזיה במחשב באמצעות כרטיס טלוויזיה, העלו את השאלה האם גם אמצעים אלה חייבים באגרה. בפסק דין של בית משפט השלום בתל אביב, נקבע שמחשב הקולט שידורים באמצעות כרטיס טלוויזיה חייב באגרה, ואילו מחשב הקולט שידורי טלוויזיה דרך האינטרנט - פטור.

ראו גם
 אנטי מחיקון
 קול ישראל
 קול ישראל בערבית
 שביתת השידורים בישראל (1987)
 ועדת שכטר

קישורים חיצוניים
 אגף הגבייה ברשות השידור
 חוק רשות השידור באתר עמלנט
 אגרה זה רע: אגרת הטלוויזיה, רשות השידור ופסקי דין, באתר halemo. מקבץ פסקי דין העוסקים באגרת הרדיו והטלוויזיה





 רשות השידור לא תגבה אגרה מאזרחים שאין ברשותם ממיר דיגיטלי או מקלט בעל ממיר מובנה - אתר רשות השידור, 8 בספטמבר 2013



 הערות שוליים 

קטגוריה:ישראל: מיסוי
קטגוריה:ישראל: טלוויזיה
קטגוריה:ישראל: רדיו
קטגוריה:אגרות