מזרח ירושלים

מזרח ירושלים (בערבית: القدس الشرقية) או ירושלים המזרחית הוא כינוי פוליטי-מדיני, לשטח של 70 קמ"ר בקירוב הנכלל בגבולותיה המוניציפליים של ירושלים, ונמצא מעבר לקו הירוק. מבחינה גאוגרפית שטח זה כולל לא רק את אזוריה המזרחיים של העיר אלא גם את הצפוניים והדרומיים. ההבחנה בין מזרח ירושלים למערב ירושלים נוצרה במלחמת העצמאות, עם חלוקת השליטה בעיר בין ישראל לירדן. אזור מזרח ירושלים סופח למדינת ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז-1967. עם זאת, על פי החוק הבין-לאומי, שטח מזרח ירושלים נחשב לחלק מיהודה ושומרון, והשכונות היהודיות שבו נחשבות להתנחלויות. המונח המצומצם כולל רק את השכונות הערביות של העיר, הממוקמות בעיקר במזרחה.

לאחר סיפוח ירושלים המזרחית קיבלו הערבים הפלסטינים המתגוררים בה מעמד של תושבי קבע, אך לרובם המוחלט אין אזרחות ישראלית.

השטח כולל, בנוסף לשטחה של ירושלים שנכבש על ידי הצבא הירדני והיה בשליטת ירדן בשנים 1948–1967, גם עיירות וכפרים שעד אז לא נחשבו כחלק מירושלים. למעשה, השטח שהיה כפוף לעיריית ירושלים הירדנית כלל רק 6.4 קמ"ר. כלומר, 91% משטח מזרח ירושלים לא נכלל באזור זה לפני יוני 1967.

 דגמורפיה 

ב-2022 מנתה אוכלוסיית מזרח ירושלים כ-612,400 תושבים (כ-62% מאוכלוסיית העיר) מהם כ-378,800 ערבים וכ-233,600 יהודים. נכון ל 2024 מנתה האוכלוסייה הערבית בין 370,332 ל 391,388 תושבים (לפי שיטות חישוב שונות), וכמעט 42% מאלה הם בגילים 0-18.מיכל לרר. נתונים על האוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים. הכנסת: מרכז המחקר והמידע של הכנסת 26.12.2024

עיריית ירושלים נדרשה לשפר תשתיות, כבישים ומערכות ניקוז במזרח ירושלים, אך לא עשתה זאת במשך שנים.

גאוגרפיה
בשפה היומיומית, מתייחס המונח "מזרח ירושלים" בעיקר לשכונות הערביות במזרח העיר. מייד לאחר כיבוש מזרח ירושלים והגדה המערבית במלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים בהתאם ל. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו.

על פי ההגדרה הפוליטית של "מזרח ירושלים", היא כוללת לא רק את השכונות הערביות במזרח העיר, אלא את כל השטחים שסיפחה ישראל ב-1967 לתחום המוניציפלי של ירושלים ממזרח, מדרום ומצפון לעיר ובכלל זה העיר העתיקה, הר הזיתים, הר הצופים שמחוץ למובלעת הר הצופים, אזור סילואן (כפר התימנים בשילוח), ואדי ג'וז, ג'בל מוכאבר, א-טור, שרפאת, חלק מבית צפאפא, חלק מאבו דיס, שועפאט, בית חנינא ואזור עטרות וקלנדיה בצפון ירושלים, וכן השכונות היהודיות שנבנו בשטחים אלה לאחר מלחמת ששת הימים, כגון רמות, גילה, נווה יעקב, תלפיות מזרח (המכונה "ארמון הנציב"), חומת שמואל, פסגת זאב ועוד.

בעיר העתיקה נמצאים אתרים רבים הקדושים לשלוש הדתות האברהמיות, יהדות, נצרות ואסלאם, בהם הכותל המערבי, כנסיית הקבר, ויה דולורוזה, מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.

עתיד מזרח ירושלים הוא נדבך משמעותי ביותר במחלוקת על עתידה של העיר ירושלים כולה, והוא מהווה חלק משמעותי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.

היסטוריה
ממוזער|250x250 פיקסלים|מוזיאון רוקפלר במזרח העיר, מתוך אוסף תצלומים של ירושלים בין השנים 1898–1946

לפני קום המדינה
מאז אמצע המאה ה-19, מרבית תושבי ירושלים היו יהודים. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בירושלים כ-70,000 תושבים, מתוכם כ-45,000 יהודים. ערב מלחמת העצמאות גרו בירושלים כ-100,000 תושבים יהודים לעומת כ-65,000 תושבים ערבים.

בראשית המאה ה-20 התרכזו מרבית תושביה היהודיים של ירושלים בעיר העתיקה. רובם התגוררו ברובע היהודי, אך חלקם גרו באזורים אחרים בהם חצר ראנד, וחצר גליציה שברובע המוסלמי וכפר השילוח שבמורדות הר הזיתים. בעקבות מאורעות תרפ"ט ועוד יותר בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ברחו מרבית היהודים מבתיהם במזרח ירושלים, והמעטים שנשארו, כ-1,700 איש, התרכזו אך ורק ברובע היהודי. בתיהם של הבורחים נשדדו ונבזזו על ידי התושבים הערבים. במהלך מלחמת העצמאות הצבא הירדני כבש את כל הרובע היהודי ואסר את התושבים היהודים שנותרו. חלקם נלקחו בשבי וחלקם גורשו למערב ירושלים, ולא נותרו יהודים במזרח ירושלים.

השלטון הירדני

על פי הצעת תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות (האו"ם) משנת 1947, הייתה העיר ירושלים אמורה להיות חלק משטח בין-לאומי בניהול האו"ם, אולם התוכנית לא התקבלה ולא יושמה בפועל. לאחר מלחמת העצמאות שלטה ישראל בחלקיה המערביים של העיר ירושלים (אזור מרבית השכונות היהודיות) ובאזור הר הצופים, ואילו ממלכת ירדן שלטה בעיר העתיקה ובשכונות המזרחיות של העיר, בהם גם הרובע היהודי, שתושביו היהודים גורשו לישראל. בשנת 1950, סיפחה ממלכת ירדן את הגדה המערבית ומזרח ירושלים בתוכה, והחילה עליהם את החוק הירדני. סיפוח זה הוכר רשמית רק על ידי בריטניה, והוכר דה-פקטו על ידי רוב מדינות העולם.

במהלך השלטון הירדני איבדה ירושלים המזרחית את מעמדה מתקופת המנדט כעיר מרכזית, והפכה לעיר-סְפר. חרף סעיף בהסכמי רודוס (1949) שהבטיח גישה חופשית למקומות הקדושים, מנע השלטון הירדני כניסת ישראלים למקומות הקדושים ליהודים, והתיר לתיירים בני דתות אחרות לצאת מהחלק הירדני של העיר אל החלק הישראלי – אך לא להיכנס אליו מישראל. בנוסף, במהלך המלחמה, הרס השלטון הירדני חלק מבתי הכנסת העתיקים ששימשו את היהודים במקום, בהם בית הכנסת החורבה ובית הכנסת תפארת ישראל. כמו כן הרסו את היישובים היהודיים שבצפון מזרח ירושלים - עטרות ונווה יעקב.

במהלך שנות שלטונם במזרח ירושלים, הרסו הירדנים כ-38,000 מצבות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. רוב המצבות נהרסו במהלך בנייתו של בית המלון אינטרקונטיננטל ובמהלך סלילת הכביש ליריחו. גישת יהודים למקום נאסרה באופן גורף.

יחסם של הירדנים לנוצרים
השלטון הירדני התיר לנוצרים להמשיך להתגורר במזרח ירושלים וכן התיר להם גישה למקומות הקדושים להם, אך הצר את צעדיהם בדרכים רבות. ב-1953 אסר השלטון הירדני על הנוצרים לרכוש אדמות בסמוך למקומות הקדושים ומאוחר יותר, הרחיב את האיסור לכל שטח ירושלים. ב-1955, הוכפפו כל בתי הספר במזרח ירושלים למשרד החינוך הירדני. צעד זה חייב את בתי הספר הנוצריים לקיים את הלימודים בערבית, לקיים לימודי קוראן ולהעביר את יום החופשה השבועי, מיום ראשון ליום שישי - בהתאם לנוהג המוסלמי. צעדים אלו ואחרים, גרמו לכך שמספר הנוצרים במזרח ירושלים, ירד במהלך השלטון הירדני מ-25,000 ל-12,600.

שלטון ישראלי

בעקבות הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים נכללה מזרח ירושלים בשטחי הממשל הצבאי שהוקם בגדה המערבית ואל"ם שלמה להט מונה למושל העיר המזרחית. 4 ימים לאחר הפסקת האש החליטה ממשלת ישראל לספח את העיר המזרחית, אך על מנת למנוע פגיעה במאמצים הדיפלומטים למנוע את קבלת דרישת ברית המועצות לנסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו במלחמה, נדחה הדיון עד לאחר ישיבת חירום של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב־19 ביולי 1967.

ב־28 ביולי החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם ל. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי (6.4 קמ"ר), ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו (64 קמ"ר). תושביה הערבים של מזרח העיר קיבלו מעמד של תושבי קבע; שכונת המוגרבים, הסמוכה לכותל המערבי, נהרסה כדי לפנות מקום לרחבת הכותל. מרבית הקהילה הבין-לאומית אינה מכירה בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים שמעמדם שנוי במחלוקת, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה – התנחלויות ביהודה ושומרון.

בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, המכריז : "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל". בעקבות חקיקת החוק החליטה פה אחד מועצת הביטחון של האומות המאוחדות (בהימנעות ארצות הברית) את החלטה 478 הקובעת כי החוק מהווה הפרה של המשפט הבין-לאומי.

בשנת 1988 הכריזה ירדן כי היא מוותרת על כל תביעותיה לריבונות ביהודה ושומרון (ואגב כך, שללה את אזרחותם הירדנית של הפלסטינים המתגוררים בה). עם זאת בהסכם השלום שנחתם בינה לבין ישראל ב-1994 הובטח לה מעמד מיוחד במקומות הקדושים בירושלים. הירדנים הצהירו כי אופיו של מעמד זה ייקבע בתיאום עם הפלסטינים.

הסכם אוסלו שנחתם ב-13 בספטמבר 1993 לא הציג פתרון לסוגיית מעמדה של ירושלים ודחה את ההכרעה להסכם מאוחר יותר בין ישראל לרשות הפלסטינית. סקר שפורסם בראשית 2011 טען כי אחוז נכבד מתושבי מזרח ירושלים מעדיפים לחיות תחת שלטון ישראלי בכל הסדר עתידי וחלקם אף מוכנים להעביר את מקום מגוריהם כדי להישאר אזרחים ישראלים במקרה שהשטח יועבר לרשות הפלסטינית.

בעקבות האינתיפאדה השנייה הוחלט להקיף את ירושלים, ובכלל זה מזרח ירושלים, ואף שטחים נוספים ממזרח לה שלא סופחו רשמית לישראל, בגדר ההפרדה, על מנת למנוע פיגועי טרור בעיר. פרויקט זה מכונה "עוטף ירושלים". בנוסף לכך, צה"ל הקים מספר מחסומים בין ירושלים המערבית למזרח ירושלים.

באמצע שנת 2014 החלו מהומות במזרח ירושלים, שבהן פגעו ערבים בתושבי השכונות היהודיות. המהומות כללו שלושה אירועי ירי: הראשון בשכונת מעלה הזיתים, השני בשכונת נוף ציון ובמקרה השלישי נורה חייל צה"ל בשכונת ואדי אל-ג'וז ונפצע קשה.

ערבים
מוצאם של חלק מערביי מזרח ירושלים הוא מיהודה ושומרון, ובפרט מחברון. לצידם ישנן במזרח ירושלים משפחות ירושלמיות ותיקות, בהן נשאשיבי, חוסייני ונוסייבה ולאחר 1967 נוספו גם משפחות ערביות רבות שעברו מצפון הארץ.

מ-1967 עד סוף המאה ה-20
לאחר מלחמת ששת הימים והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק מעמד של תושבי קבע לכ-70,000 ערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967, והם נושאים תעודות תושב כחולות.

ערביי מזרח ירושלים רשאים לקבל אזרחות בישראל בהתאם לחוק האזרחות, תשי"ב-1952. אזרחות מכוח התאזרחות על פי ס' 5, שהוא ההליך הנפוץ, מחייבת, בין היתר, הצהרת נאמנות, אי החזקת אזרחות זרה וידיעה בסיסית של השפה העברית. התאזרחות כפופה לשיקול דעתו של שר הפנים. רוב ערביי מזרח ירושלים לא ביקשו אזרחות ישראלית. נכון ל-2022, על פי נתוני משרד הפנים, 18,982 מהערבים תושבי מזרח ירושלים, המהווים פחות מ-5%, הם אזרחי מדינת ישראל. רק כ-34% מהבקשות לאזרחות מאושרות, וברבים מהמקרים אישור הבקשה אורך שנים. בפועל, רוב התושבים הפלסטינים במזרח ירושלים אינם זכאים להצביע בבחירות לכנסת ואינם יכולים להוציא דרכון ישראלי.

בין השנים 1977–1987 העמיק אש"ף, בהנהגתו של פייסל חוסייני, את אחיזתו בקרב ערבי מזרח ירושלים ואת הלאומיות הפלסטינית בקרבם, תוך כרסום במעמד הקודם שנותר לממלכה ההאשמית אצלם. בשלהי המאה ה-20 חברו מספר גורמים להחלשה כוחו של אש"ף ולהחלשת הלאומיות-החילונית הפלסטינית בקרבם: מותו של חוסייני, אלימות ושחיתות ברש"פ, סגירת האוריינט האוס והקמת גדר הפרדה החוצצת בין מרבית ערביי מזרח ירושלים לבין יהודה ושומרון. הדבר הוביל את חלקם להשתלבות בחברה הישראלית.

המאה ה-21
במאה ה-21 התחזקה תמיכה בתנועות אחרות, רובן אסלאמיסטיות, בהן החמאס ותנועות נוספות של האחים המוסלמים וכן תנועת חזב א-תחריר הפונדמנטליסטית-סלפית ששוללת את הלאומיות ומבקשת לכונן ח'ליפות אסלאמית. טורקיה וקטר תומכות משמעותית בחלק מהתנועות הללו ומקבלות באמצעותם השפעה במזרח ירושלים. על רקע היחלשות מעמד הרשות הפלסטינית, אנשי התנזים והפת"ח בעיר, בהובלתו של עדנאן ע'ית', הפגינו עמדה קשיחה של תמיכה במאבק מזוין והתנגדות לכל נורמליזציה עם ישראל. הרשות הפלסטינית מינתה את עדנאן חוסייני לאחראי על מזרח ירושלים מטעמה, ומזרימה כספים למאבקים משפטיים וציבוריים נגד מכירת נכסים ליהודים, נגד הריסת בתים בלתי חוקיים ונגד הכנסת תוכנית הלימודים הישראלית לבתי הספר.

בעיסאווייה ובית צפאפא ובכפרי דרום מזרח ירושלים (שהם שבטיים יותר), מעמדם של המוח'תארים הוותיקים נותר איתן. לעומת זאת בקרב מרבית אוכלוסיית ערביי מזרח ירושלים נחלשה משמעותית המנהיגות הוותיקה ואת המעמד שלה תפסה מנהיגות צעירה שבין אנשיה אנשי חינוך ורווחה וסוחרים, שחלקם בעלי זיקה משמעותית לישראל. במשך השנים חל שינוי ביחס של רבים מערביי מזרח ירושלים כלפי עיריית ירושלים ומוסדותיה; בניגוד לעבר אז נתפסה העירייה כגוף עוין, רבים החלו לראות בה גוף שלטוני שניתן למצות ממנו זכויות ושירותים. בניגוד לעבר, מנְהלים קהילתיים בשכונות מזרח העיר מקיימים דיאלוג עם העירייה.

בסקר שנערך בסוף שנת 2010 ייחסו 67%–69% מהנשאלים חשיבות רבה לזהותם הערבית, הירושלמית והפלסטינית, וכמעט אותו שיעור של נסקרים ייחסו חשיבות רבה להיותם בעלי תעודת זהות כחולה. כ-39% אמרו שאם תינתן בידיהם הבחירה הם יעדיפו להיות אזרחי ישראל לעומת 31% שיעדיפו להיות אזרחי מדינה פלסטינית. לפי סקר עומק שערך מכון וושינגטון 5 שנים לאחר מכן, ביוני 2015, רוב של 52% מקרב תושבי ירושלים הערבים "העדיפו לחיות כאזרחים ישראלים שווי זכויות תחת ריבונות ישראלית". במקביל ניתן לראות זינוק חד בבקשות התאזרחות שהגישו ערביי מזרח ירושלים, כאשר בשנת 2016 הוגשו למעלה מאלף בקשות כאלו לעומת פחות ממאה בקשות בשנת 2003.

בשנת 2017 עמד מספרם של ערביי מזרח ירושלים על כ-320 אלף איש, ועוד כ-50 אלף ערבים שאינם תושבי ישראל שהו במזרח ירושלים באופן בלתי-חוקי או בעיצומו של הליך איחוד משפחות.

בסקר שנערך בסוף שנת 2021 בקרב ערביי מזרח ירושלים שלא מחזיקים בתעודת זהות כחולה, 93% העדיפו להמשיך לחיות תחת ריבונות ישראלית, לעומת 7% שהעדיפו להשתייך לרשות הפלסטינית. רק 1% העידו כי יהיו מוכנים לוותר על מעמד תושב הקבע שלהם בישראל. נכון ל 2024 כ-90% מהתושבים הערבים במזרח ירושלים הם במעמד של "תושבי קבע בישראל", 9% הם אזרחים, והשאר נמצאים במעמד ארעי או בבדיקה. 

חינוך ושירותים חברתיים
בשנת הלימודים התשע"ח היו כ-90,000 תלמידים במערכת החינוך במזרח העיר. 46% מהתלמידים למדו בבתי הספר הרשמיים, 35% למדו בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים, ו-19% למדו בבתי ספר פרטיים שאינם מוכרים. כ-92% למדו על פי תוכנית הלימוד הפלסטינית. כ-23,000 ילדים בגיל 3–18 לא היו רשומים באף מוסד חינוכי, לעומת 20,000 ילדים שאינם רשומים בכל מדינת ישראל ללא מזרח ירושלים. באותה שנה מספר התלמידים שנשרו מבתי ספר מוכרים היה 10,800. שיעור הנשירה בכיתות ט'-י"ב היה 26.5%, זאת לעומת שיעור נשירה של 7.4% במגזר הערבי כולו ללא מזרח ירושלים.

לפי עיריית ירושלים בשנת 2018 היה מחסור של יותר מ-2,000 כיתות לימוד במזרח העיר. בדו"ח של עמותת עיר עמים מ-2019 הוערך כי קיים מחסור של 3,000 כיתות לימוד. בשנת 2011 פסק בג"ץ שהמצב במערכת החינוך מהווה פגיעה בזכות ילדי מזרח ירושלים לשוויון בחינוך, פגיעה בזכותם לחינוך רשמי חינם ובכך גם פגיעה בזכויות החוקתיות שמוקנות לתושבי מזרח ירושלים מכוח חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. גם מבקר המדינה קבע בדו"ח שפורסם באוגוסט 2019 כי קיימת הזנחה של מערכת החינוך במזרח ירושלים, ושהמדינה ומשרד החינוך לא מקיימים את חובתם למתן חינוך חינם עקב מחסור בכיתות לימוד ועקב כך שלא הגיעו להסדרים כספיים עם בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים. מבקר המדינה העיר גם על אוזלת יד של משרד החינוך והעירייה באיתור תלמידים שאינם רשומים באף מוסד חינוכי, ושלא מופעלות תוכניות למניעת נשירה מלימודים. בעיה נוספת שמצא המבקר היא היקף שעות נמוך המוקדש ללימודי עברית, במיוחד ללומדים על פי תוכנית הלימוד הפלסטינית.

המצב החברתי-כלכלי של תושבי מזרח ירושלים גרוע בממוצע מהמצב של תושבי מערב העיר. בשנת 2016 75% מתושבי מזרח ירושלים חיו מתחת קו העוני, לעומת 29% מהיהודים בירושלים ו-52% מהערבים בכלל מדינת ישראל. 80% מהמשפחות במזרח העיר סבלו מקשיים כלכליים ו-18% סבלו מאלימות והזנחה. לפי הביטוח הלאומי, שיעור הילדים העניים במזרח ירושלים עמד בשנת 2017 על 83.4% (בהשוואה ל־56.7% בקרב ערביי ישראל שאינם מתגוררים במזרח ירושלים), ושיעור התעסוקה של הנשים עמד על כ-14% בלבד (לעומת 32% בקרב הנשים הערביות בגליל).

מבקר המדינה מצא שעל אף הקשיים הכלכליים במזרח העיר, שירותי הרווחה באזור פותחו ב-40 השנים הראשונות לאחר 1967 בקצב איטי, ולא ענו על הצרכים של התושבים. בשנת 2014 החליטה ממשלת ישראל על תוספת תקציב של 37.9 מיליון ש"ח לתוכניות רווחה המזרח העיר. בעקבות כך, בשנים 2016–2018 גדל תקציב שירותי הרווחה בכ-270%. מספר העובדים הסוציאליים עלה ביותר מפי ארבעה בשנים 2005–2017. עם זאת, הוא מצא שעדיין קיים פער גדול בשירותי הרווחה לעומת השירותים במערב העיר וקיים מחסור בלשכות רווחה ובעובדים סוציאליים. תושבים החיים מעבר לגדר הביטחון נתקלים בקשיים רבים יותר בקבלת שירותי רווחה. המבקר העיר גם שהטיפול בילדים ונוער במצבי סיכון במזרח העיר לוקה בחסר. ב-2018, מתוך כלל הילדים והנוער בסיכון בעיר 48% היו ממזרח העיר, אך רק 32% מהילדים המטופלים במסגרת התוכנית של העירייה לסיוע לילדים בסיכון היו ממזרח העיר. הוא גם מצא שהתקציב שמופנה לשירותים חברתיים במזרח ירושלים - 24% מתקציב ההשמות - לא הולם את הצרכים של האוכלוסייה ואת חלקה היחסי באוכלוסיית העיר.

במאי 2018 החליטה ממשלת ישראל על הקצבה של כשני מיליארד ש"ח לצמצום פערים חברתיים-כלכליים ופיתוח כלכלי במזרח ירושלים. התקציב כולל הפניית סכומים משמעותיים לחינוך ולשירותים חברתיים. כ-43% מהתקציב המיועד לחינוך מותנה במעבר של בתי ספר לתוכנית הלימוד הישראלית. נכון למאי 2020, התוכנית נחלה הצלחה חלקית בתחום החינוך. לפי דו"ח שהכינו עמותת עיר עמים וארגון העובדים מען, שיעור העוני בעיר גדל בשנתיים שעברו מאז ההחלטה.

שכונות
ממוזער|280px|מפת ירושלים וגבולותיה מאז 1949
כל הנתונים להלן נכונים לשנת 2016:
שכונות ערביות
ממוזער|280x280 פיקסלים|מחנה הפליטים שועפאט
ממוזער|280x280 פיקסלים|שכונת צור באהר
השכונות הערביות העיקריות במזרח ירושלים הן:
 העיר העתיקה:
 הרובע המוסלמי (כ-27,400 תושבים, מתוכם כאלף יהודים)
 הרובע הנוצרי (כ-4,700 תושבים)
 שועפאט (כ-38,000 תושבים)
 מחנה פליטים שועפאט (בין 8,000 ל-20,000 תושבים)
 בית חנינא (כ-27,000 תושבים)
 א-סוואנה
 ג'בל מוכאבר (כ-29,500 תושבים)
 ראס אל-עמוד (כ-23,200 תושבים)
 כפר עקב (כ-18,600 תושבים)
 חלקו הדרומי של הכפר אבו תור
 באב א-זהרה
 א-טור (כ-25,000 תושבים)
 סילואן (כ-17,200 תושבים)
 שייח' ג'ראח (כ-15,500 תושבים)
 ואדי אל-ג'וז (כ-15,800 תושבים)
 צור באהר ואום טובא (כ-17,800 תושבים)
 בית צפאפא (ושרפאת) (כ-13,000 תושבים, חלקו של הכפר היה בשטח ישראל מאז 1948)
 עיסאוויה (כ-14,800 תושבים).

שכונות יהודיות
ממוזער|280x280 פיקסלים|שכונת תלפיות מזרח
שכונות ומתחמים יהודים במזרח ירושלים הם:
 חמש שכונות הטבעת:
 פסגת זאב (כ-42,100 תושבים)
 גילה (כ-32,400 תושבים)
 רמות אלון (כ-50,600 תושבים)
 נווה יעקב (כ-24,700 תושבים)
 תלפיות מזרח (כ-15,400 תושבים).
 ארבע שכונות הבריח:
 רמת אשכול (כ-8,800 תושבים)
 הגבעה הצרפתית וצמרת הבירה (כ-6,800 תושבים)
 מעלות דפנה (כ-4,500 תושבים)
 גבעת המבתר
 העיר העתיקה:
הרובע היהודי, כ-4,200 תושבים)
 הרובע המוסלמי, כאלף יהודים
 הרובע הנוצרי, כמה מאות.
 שכונות יהודיות נוספות:
 רמת שלמה (כ-16,800 תושבים)
 הר חומה (כ-19,700 תושבים).
 התיישבות יהודית בהיקפים קטנים יותר:
 סנהדריה המורחבת
 גבעת חנניה
 שכונת שמעון הצדיק
 עיר דוד
 מעלות דוד
 מעלה הזיתים
 נחלת שמעון
 קדמת ציון
 בית אורות
 שכונת "נוף ציון" בג'בל מוכאבר
 בבית צפפא מתגוררות 12 משפחות יהודיות, בנוסף יש בשכונה בתים שמשמשים את ישיבת איתרי.
 בית השבעה שבבית חנינא בו מתגוררות כשש משפחות.

חשמל

הזיכיון להולכת חשמל בירושלים היה עוד לפני חלוקת העיר בידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, בראשותו של אנוואר נוסייבה. החברה ייצרה חשמל באמצעות מתקן גנרטורים והוליכה אותו לצרכנים בשכונות העיר ובסביבותיה. עם איחוד העיר בשלטון ישראל ב-1967 נותרה החברה בשליטה פרטית וקיבלה זיכיון מממשלת ישראל לאספקת חשמל לשכונות מזרח ירושלים וצפונה. עד סוף שנת 1987 סיפקה החברה חשמל גם לשכונות היהודיות באזור כמו מעלה אדומים, נווה יעקב, הגבעה הצרפתית, רמות אלון ותלפיות מזרח. כיום החברה היא בעלת זיכיון לרכישת חשמל מחברת החשמל לישראל, הולכתו ומכירתו לצרכנים במזרח העיר, ברמאללה, בבית לחם וביריחו.

תחבורה ציבורית
אוטובוסים ומיניבוסים בשכונות הערביות
שמאל|ממוזער|250px|תחנת האוטובוסים ברח' סולטאן סולימאן בירושלים המזרחית
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקוי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברת האוטובוסים המאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוס ערבי". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.

מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שלה שני מסופים סמוכים: האחד ברחוב סולטאן סולימאן, ממזרח לגן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים המיועד בעיקר לקווים הבין-עירוניים, והשני בדרך שכם ממערב לגן הקבר המשמש את הקווים העירוניים. בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד". הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (שדרות בר-לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו הגבעה הצרפתית ותלפיות מזרח. הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני תחבורה פרטית, שנתח השימוש בה ירד מאוד. גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.

הרכבת הקלה
מסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים עובר בכמה שכונות ערביות במזרח העיר. הוא מוזן, בין השאר, מקווי האוטובוס של חברת האוטובוסים המזרח-ירושלמית. ביולי 2014, לאחר שמהומות בשכונות הערביות הובילו לפגיעה בתשתית ובקרונות של הרכבת הקלה, שונה מסלול הקו האדום לזמן קצר. כעבור כמה שבועות שבה הרכבת למסלולה.

גדר ההפרדה

עוטף ירושלים, חלק מגדר ההפרדה שנמצא באזור ירושלים, נבנה בעשור הראשון של המאה ה-21. תוואי הגדר הביא להפרדת ירושלים מערים אחרות בגדה המערבית. התוואי הביא להפרדה בין שכונות שונות במזרח ירושלים, וכן להפרדה בין חלק מהשכונות למרכז העסקים הראשי של מזרח העיר. שני האזורים העיקריים במזרח העיר המופרדים מעיקר העיר המזרחית הם אזור כפר עקב (מוערך בכ-50 אלף תושבים) ואזור מחנה הפליטים שועפאט והשכונות סביבו (מוערך בכ-25 אלף תושבים). לפי נתוני הלמ"ס המעודכנים לסוף שנת 2023, בשני האזורים הללו ביחד גרים כ-75 אלף תושבים, המהווים כ-20% מתושבי ירושלים הערבים. גדר ההפרדה מקשה על תושבי השכונות שנותרו מחוץ לה להגיע לירושלים, ומחייבת אותם לעבור במחסומים, המלווה לעיתים בהמתנה של שעות על מנת להגיע לצד המערבי של החומה. בנוסף, אנשי עיריית ירושלים ורשות הדואר נמנעים מלהיכנס לחלק מהשכונות שמחוץ לגדר כדי לספק שירותים והמשטרה נכנסת אך ורק בליווי של מג"ב.

מנגד, לרשות הפלסטינית אסור לפעול באזורים אלו ולהעניק שירותים, מכיוון שהם שייכים מוניציפלית לעיריית ירושלים. בתגובה לעתירות שהגישה האגודה לזכויות האזרח, טענה עיריית ירושלים כי היא עושה מאמץ לדאוג לתושבים, וכי בעיות באספקת שירותים, אם קיימות, הן תוצאה של חששות ביטחוניים ולא של מדיניות מכוונת". ב-7 בינואר 2010 אמר יקיר שגב, מחזיק תיק מזרח ירושלים בעירייה כי .

ראו גם 
 ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים
 מעמד התושבות במזרח ירושלים

קישורים חיצוניים



מיפוי שכונות
 מיפוי השכונות הערביות במזרח ירושלים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2014-2019

היסטוריה
 הלל כהן, כיכר השוק ריקה: עלייתה ונפילתה של ירושלים הערבית, הוצאת עברית ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2007.

מעמד ומדיניות
 מעמד מזרח ירושלים – ארגון בצלם
 אמנון רמון ויעל רונן, תושבים, לא אזרחים: ישראל וערביי מזרח ירושלים, 2017-1967, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2017
אמנון רמון, ערביי מזרח ירושלים לאן? תמונת מצב והמלצות למדיניות, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2019

אמנון רמון, מגלים את מזרח ירושלים: התהליכים שהובילו לשינוי המדיניות הישראלית ולהחלטת הממשלה 3790, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2021
אמנון רמון, נשים (וגברים) במזרח ירושלים, בין מסורת לשינוי, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2025

נוספים
 מריק שטרן, שילוב תעסוקתי במציאות נפיצה - תושבי מזרח ירושלים בשוק העבודה העירוני, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2015
 נתן אודנהיימר, הישראלים החדשים, הזמן הזה, מכון ון ליר בירושלים, יוני 2024
 מעיין נשר, בנייה בלתי חוקית, סכסוכי דמים ושני מיליארד שקל בשנה: המחיר של היעדר זכויות על הקרקעות במזרח ירושלים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2018

 על מזרח ירושלים באתר עיר עמים



הערות שוליים

*
קטגוריה:ירושלים
קטגוריה:ערים חצויות
קטגוריה:נפת אל-קודס
קטגוריה:ירושלים: חלוקה מנהלית
קטגוריה:חבלי ארץ במחלוקת