צפצפת הפרת

צפצפת הפרת (שם מדעי: Populus euphratica Olivier) הוא עץ נשיר דו-ביתי ממשפחת הערבתיים. הגדל על גדות נחלים אינו נפוץ בגינון ציבורי ואם כן אז בקרבת מים ובמדשאות מושקות בשל צריכת המים שלו גבוה מאוד.

 מאפיינים 
קיימים לצפצפת הפרת עצים זכריים ועצים נקביים. הפריחה מתרחשת באביב, האבקה והפצת הזרעים מתבצעת באמצעות הרוח. בראשית הקיץ, כאשר הזרעים מופצים, הם עפים באוויר ונראים כפתיתי שלג המצטברים בקרבת הגן. ההתרבות נעשית באמצעות זרעים ובנקל באמצעות ייחורי שורש. השתרשות ענפים - קשה.

נביטת הזרעים מהירה, חיוניותם  קצרה. הנביטה מותנית בעיקר  בתנאי המים ובמידות החום של בית הגדול.  קצה הצמיחה מהיר אבל צורתו וממדיו מושפעים מריכוז המלח ומזמינות המים בקרקע. בתנאים שאינם נוחים לשגשוג (כמות קטנה של נים, ושיעור מליחות גבוה  היקף הגזע צר ונוף העץ מצומצם. פעילות הקמביום נמשכת כחודשיים שלושה בשנה. וצמיחת הרוחב מעטה. והעצה המתפתחת אז היא בעלת נקבוביות טבעתית. כשעומדים לרשות העץ תנאים טובים: מים בשפע ובקרקע אין מלחים חלה צמיחת אורך ניכרת וממדי העץ ניכרים. בתנאים אלה מתפתחת עצה שנקבוביותה מפוזרת.

הפירות מופיעים באשכולות. העץ מתנשא לגובה של עד 15 מטר, אך לעיתים רחוקות מופיע כשיח. צבעו של הגזע אפור-חום. העלים איזמליים (בדומה לעלי אקליפטוס) או עגולים כמעט או משולשים. העץ נשיר, העלים מצהיבים ונושרים בסתיו ולעיתים נותרים חודש ואף יותר על העץ לפני שינשרו. בסתיו לפני השלכת הוא הופך כולו  צהוב - שלהבת זהובה.

ביהדות התקיים דיון לגבי ארבעת המינים והיחס בין ערבה לבין צפצפה. מסקנתו היא כי צפצפה פסולה.

צפצפת הפרת היא צמח מוגן בישראל.

 תפוצה עולמית ובית גידול 
צַפְצָפַת הַפְּרָת (Populus euphratica) נפוצה במרחב רחב היקף המשתרע מצפון אפריקה ועד מזרח אסיה. תחום תפוצתה מתחיל במערב באלג'יריה, מרוקו ולוב, נמשך דרך הלבנט והמזרח התיכון – לבנון–סוריה, ישראל וירדן, טורקיה, עיראק – ומגיע לאיראן, המשמשת כמרכז וכצומת גאוגרפית עיקרית להתפצלות תחום המין.

מאיראן מסתעפות שתי זרועות עיקריות של תפוצה: האחת צפונית אל מדבריות מרכז אסיה והצפון עד מונגוליה, והשנייה דרומית אל אזורי ההרים עד הרי ההימלאיה.

 זרוע צפונית – ממשיכה מזרחה דרך טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן וטג'יקיסטן, ממשיכה אל מערב וצפון סין (שינג'יאנג, צ'ינגהאי, מונגוליה הפנימית, צפון-מרכז סין) ומגיעה עד מונגוליה.
 זרוע דרומית ממשיכה מזרחה דרך אפגניסטן ופקיסטן ומגיע עד להרי ההימלאיה המערבית.

מעבר לתחום תפוצתו הטבעי, הובאה צפצפת הפרת וניטעה גם במצרים ובספרד, שם היא משמשת לצורכי חקלאות, ייעור ונוי ואף התפתחו אוכלוסיות שהתאזרחו.

זהו עץ הגדל בעיקר בבתי גידול סובטרופיים יובשניים למחצה: נאות מדבר, עמקי נהרות מליחים ואזורים לחים לאורך נחלי איתן במדבריות אסיה. צפצפת הפרת גדלה במישורים ועמקים בגובה שנע מ-200 ועד 2,400 מטר. 

למרות שקיימים מינים אחדים של צפצפה החודרים גאוגרפית דרומה יותר (P. fremontii, P. ciliata, P. adenopoda, P. ilicifolia), הם נשענים על בתי גידול לחים ואינם מותאמים לחום קיצוני או למליחות. לעומתם, צפצפת הפרת היא הדרומית האמיתית של הסוג במובן האקולוגי – מותאמת לאזורים סַהֲרוֹ-עֲרָבִיים ואירנו-טוֹרָנִיים, וגדלה בבתי גידול לחים של מדבריות חמים: גדות נחלי איתן, בריכות ומעיינות מתוקים או מליחים. ייחודה בכך שהיא עמידה ואף משגשגת בתנאים קשים של טמפרטורות קיץ גבוהות (מעל 45°C), שבהם רוב מיני הצפצפה האחרים אינם שורדים.

 תפוצה בישראל ובירדן 
בישראל מצויה צפצפת הפרת בעיקר לאורך נהר הירדן ובבקעת הירדן ומשני עברי ים המלח. היא נפוצה במיוחד בגאון הירדן, שם היא גדלה בחברת אשל הירדן ויחד הם יוצרים סבך קווי־גדות צפוף מדרום לכנרת ועד עמק בית שאן, ובייחוד בסמוך לאשדות יעקב, קיבוץ גשר ונהריים. פרטים אחדים מופיעים גם בדרום רמת הגולן.

בנוסף קיימות אוכלוסיות מקוטעות מחוץ לגבול תפוצתה הרציף: במישור החוף (באזור נחשולים–דור ובניצנים), ובנחלים ומעיינות מדבריים בדרום – בעין עבדת ובקניון עין עובדת (שבו גדלים פרטים מרשימים על המצוקים הלחים), בעין זיק, ובנחל ערגות (שם נותר כיום עץ בודד לאחר שיטפונות חזקים). פרטים נטועים או ותיקים קיימים גם בשטחים עירוניים, למשל בפארק גני יהושע בתל אביב ובגן הסלעים. שרידים של עצים בודדים נותרו גם באזור שמורת החולה ובסמוך לאלמגור.

באזור ים המלח תפוצתה של צפצפת הפרת רחבה אך מקוטעת. היא מופיעה לאורך מעיינות וערוצי נחלי איתן הנשפכים אל הים משני עבריו: במדרונות המזרחיים של הרי יהודה ומדבר יהודה בישראל, ובמדרונות המערביים של הרי מואב ואדום בירדן.

בדרום מואב – מן החוף הדרומי של ים המלח ועד לאזור נחל זרד – נרשמו עצים בודדים בוואדי עסל ובוואדי נומירה.

באזור אדום – מנחל זרד דרומה, לאורך הערבה הירדנית ועד הרי עקבה – המין נפוץ ברוב נחלי האיתן היורדים ממדרונות הרי אדום המזרחיים מערבה לעבר הערבה וים המלח.

 בצפון אדום נרשמה צפצפת הפרת בקניונים ובמעיינות רבים. בנחל זרד – החוצץ בין מואב לאדום – מצויות שדרות מרשימות וחורשות ענק. בנוסף היא מופיעה בעין דחל, ואדי אבו חשייב, ואדי פייד, ואדי מוסא, ואדי חנזירה ובנחל ג'ודיירה (חודירה) על טרסות שמעליו, וחורשה צפופה ומרשימה במיוחד גדלה במפגש ואדי ע'וויר עם ואדי דת'נת.
 באדום המרכזית והדרומית צפצפת הפרת גדלה בוואדי אומרוק, הזורם מערבה לעבר בקעת הערבה מדרום לאזור פטרה ולוואדי מוסא, ובמדרגות הסחף של נחל פייפה היורד לדרום־מזרח ים המלח; הן בוואדי אומרוק והן בנחל פייפה מצויות שדרות מרשימות וחורשות ענק של המין. הוואדי הדרומי ביותר שבו נצפתה צפצפת הפרת בירדן הוא עין חבאט, בהרי עקבה מדרום-מזרח לח’ומימה.
בישראל אוכלוסיות צפצפת הפרת מצומצמות ומקוטעות ותלויות במקורות מים קבועים. שינויי זרימה, ניקוז מעיינות, פיתוח והמלחת יתר של הקרקעות והמים פוגעים בהישרדותה וביכולת ההתחדשות שלה, ולכן המין נחשב בארץ נדיר, על סף איום ומוגן בחוק.

בצד הישראלי בוצעו לאורך השנים ייבוש והסטת מקורות מים, סלילת דרכים, פיתוח שטחי חקלאות ותיירות מאסיבית (בעין עבדת, עין בוקק, עין גדי ואחרים) – תהליכים שפגעו ברציפות בתי הגידול הלחים.

לעומת זאת, בצד הירדני קיימים כפרים ושטחי חקלאות בערבה המזרחית, אך צפיפות האוכלוסין נמוכה בהרבה, ורוב הערוצים והקניונים נותרו טבעיים. חלק ניכר מהשטחים מצוי בשמורות גדולות של ה־RSCN, כגון שמורת הביוספרה דנה (Dana Biosphere Reserve), והזרימה הטבעית נשמרה במידה רבה יותר.

עם זאת, אין כיום מידע ודאי ועדכני על מעמד השימור של המין בירדן, והיקף הפיתוח ההולך וגובר והשפעתו על מקורות המים אינם מתועדים היטב. ייתכן שהאוכלוסיות שם נהנות מבתי גידול טבעיים יותר ופחות מושפעות מהמלחה ופיתוח, ולכן אינן נתפסות כמאוימות באותה מידה כמו בישראל, אך אין קביעה רשמית ברורה בנושא.

 צפצפה במקרא 
צפצפה נזכרת במקרא פעם אחת בלבד בספר יחזקאל, במשל הגפן כעץ בעל זיקה למים: "וַיִּקַּח֙ מִזֶּ֣רַע הָאָ֔רֶץ וַֽיִּתְּנֵ֖הוּ בִּשְׂדֵה־זָ֑רַע קָ֚ח עַל־מַ֣יִם רַבִּ֔ים צַפְצָפָ֖ה שָׂמֽוֹ" (). לשם צפצפה בפסוק זה אין מסורת ברורה בתרגומים הקדומים (כגון תרגום השבעים, יונתן והפשיטתא). עם זאת, לפי מסורת חז"ל, כפי שהתקבלה גם אצל פרשני המקרא ורוב החוקרים, זוהתה "צפצפה" עם ה"צפצפה הפסולה" הנזכרת במשנה (), ולפי פירושם הקב"ה רצה שישראל יגדלו כערבה בנחלים זורמים, אך הם גדלו "כצפצפה בהרים". בכל אופן, נראה שמדובר באחד ממיני הערבה או הצפצפה, אך הזיהוי אינו חד-משמעי. לפי פרשנות זאת, ייתכן שבלשון המקראית יש ל"צפצפה" שמות נרדפים כגון: "ערבים" ו"לִבְנֶה" (ילקוט הצמחים, הערה 387). בעניין זה ראוי לציין שבשם "קָח" הנזכר באותו פסוק ביחזקאל, נקראת בימינו מין ערבה salix fragillis בפי אנשי דמשק. 

 גיבוש השם העברי המודרני לצפצפה 
בתחילת המאה ה־20 שררה אי-בהירות בשיוך השמות העבריים לסוגים של משפחת הערבתיים. בילקוט הצמחים (1930) יוחס השם צפצפה לסוג Salix (הערבה של ימינו), ואילו הסוג Populus נקרא ערבה. מחברי הילקוט (הערה 580) הסתמכו על מקורות מן המקרא, המשנה והתלמוד, וכן על השם הערבי לערבה – סַפְסֵף. לעומתם, ישעיהו לייב, שדעתו הובאה בשתי הערות טען כי בתקופת המשנה שימשו "ערבה" ו"צפצפה" כשמות נרדפים, וכי כבר בספרות החדשה התקבל השימוש בשם צפצפה לסוג Populus. 

באותו ספר (הערה 523) יוחסה המילה ערבה גם ל־Populus, בהסתמך על המשמעות הכפולה של "ערבה" במסורת העברית, ובסעיף 251 הוצעו אף שמות עבריים חלופיים לצפצפה מכסיפה (כגון חוֹר, הִלְפָּה, גִּילָא ולִבְנֶה).

ההכרעה הוסדרה רק לאחר פרסום המילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 726), שקבע את השימוש המקובל כיום: צפצפה = Populus, ערבה = Salix. החלטה זו אושרה וחודשה במילון הצמחים המעודכן של האקדמיה ללשון העברית (2003), שבו נקבע רשמית גם שם המין צפצפת הפרת (Populus euphratica).

אחד הגורמים המכריעים בבחירה זו היה המסורת הדתית: בפסוק "וּלְקַחְתֶּם לָכֶם... עַרְבֵי נָחַל" (ויקרא כ"ג, מ) נזכר במפורש עץ הערבה בהקשר ארבעת המינים, והוא מזוהה זה מאות שנים עם מיני Salix, גם במקרא ובתלמוד וגם בפרשנות המסורתית. הזיהוי הרציף והחד-משמעי של ערבי נחל כערבה חיזק את ההכרעה הסופית להותיר את השם ערבה לסוג Salix ולהעביר את השם צפצפה לסוג Populus.

 אטימולוגיה של השם המדעי 
השם המדעי הלועזי Populus euphratica מורכב משני חלקים:

Populus – שם הסוג, שפירושו בלטינית "עץ העם" או "עץ הציבור" (ומכאן גם השם האנגלי poplar). כבר ברומא העתיקה נקראו כך עצים שניטעו לאורך דרכים וכיכרות.

euphratica – תואר ייחוס (epithet) שמשמעותו "של הפרת" או "גדל ליד נהר הפרת", מן השם היווני–לטיני Euphrates בתוספת הסיומת הלטינית -ica, המציינת השתייכות או מוצא.

השם המדעי Populus euphratica פורסם לראשונה בשנת 1807 בידי הבוטנאי הצרפתי-בלגי גיום אנטואן אוליבייה בספר מסעותיו במזרח התיכון (Voyage dans l’Empire Othoman, l’Égypte et la Perse). בהמשך נכלל המין ושמו גם בעבודותיהם של בוטנאים אירופים בני המאה ה־19, בהם פייר אדמונד בואסר (Boissier) ואלכסנדר פון בונגה (Bunge), שתיעדו והרחיבו את הידע על תפוצתו באזורי הפרת והחידקל, בפרס ובאסיה המרכזית.

השם העברי "צפצפת הפרת" תואם את משמעות השם הלטיני – צפצפה שנקראה על שם אזור נהר הפרת, שבו נאספה ותוארה לראשונה.

 אטימולוגיה ושמות בערבית 
שמותיה בערבית של הצפצפה משקפים מסורת לשונית עתיקה ומורכבת, ולעיתים גרמו לבלבול בזיהוי הסוגים Populus ו־Salix במחקר המוקדם, בקרב חוקרים אירופים וישראליים בתחילת המאה ה־20.

בפלורות המדעיות של המזרח התיכון (סוריה, לבנון, ירדן, עיראק ומצרים) נקראת צפצפת הפרת בשם הערבי الحَوْر الفُرَاتِي (al-ḥawr al-furātī – "החַוְר הפרתי"). לעיתים מופיע גם השם ההיסטורי صَفْصَاف الفُرَاتِي (ṣafṣāf al-furātī), בעיקר במצרים. עם זאת, כיום השימוש המקובל והנפוץ בספרות המדעית הערבית הוא الحور الفراتي. נראה כי התואר "הפרתי" (al-furātī) הוא תוספת מודרנית יחסית, שנוצרה בהשראת האפיתט הלטיני euphratica ולאו דווקא שם עממי קדום.

השם حَوْر (ḥawr / חַוְר, לעיתים גם חוּר) הוא הכינוי השגור והמדעי למיני הסוג Populus בערבית. מקורו בשורש הערבי ḥ-w-r שפירושו "לבן, חיוור", ומשמש לציון עצים בעלי קליפה בהירה או לבנה – בדומה ל"לִבְנֶה" בעברית. השם קרוב במשמעותו לשורש העברי חו״ר (חיוור, לבן).

לעומת זאת, השם سَفْصَاف / سَفْسَف (ṣafṣāf / safsaf) הוא הכינוי הנפוץ ביותר למיני הסוג Salix (ערבה) בלבנט – בסוריה, לבנון, ירדן וארץ ישראל – ומופיע כבר במילונים קלאסיים. צורת הריבוי היא صفصافات (ṣafṣāfāt, ספסאפאת). גם במצרים, בעיראק ובחצי האי ערב נעשה שימוש בשם זה, אם כי לעיתים מופיע שם חלופי خِلاف (khilāf) לתיאור ערבה, בעיקר במצרים ובעיראק. בצפון אפריקה קיימות גם צורות מקומיות נוספות (כגון آلب / ألِبּ – ālīb / alab), אך הן נדירות בלבנט.

השימוש העממי המעורבב בשמות ḥawr ו־ṣafṣāf, שניתנו לעיתים ללא הבחנה לעצים שונים לחופי הנהרות, גרם לטשטוש ההבחנה בין צפצפה לערבה גם בספרות הבוטנית המוקדמת של המאה ה־19 וה־20, והשפיע על ניסיונות התרגום והקביעה של שמות עבריים לצמחים אלו בראשית היישוב החדש.

בעוד שהשדה הבוטני המדעי של ראשית המאה ה-20 בארץ ישראל נטה להתבלבל בעקבות השימוש הערבי הלא אחיד (ḥawr לעיתים לצפצפה, ṣafṣāf לעיתים גם לצפצפה). כפי שפורט לעיל בפרק על גיבוש השם העברי המודרני, המסורת הדתית היהודית – ובעיקר מצוות ארבעת המינים הנוהגת ברציפות מדי שנה – שמרה על זיהוי ברור של ה"ערבה" כ־Salix, ועגנה את המשמעות הזו גם בלשון העברית המודרנית.

קישורים חיצוניים

 דיון על היחס בין ערבה לבין צפצפה ביהדות

 הערות שוליים 

הפרת
קטגוריה:המזרח התיכון: עצים
קטגוריה:ערכי טבע מוגנים בישראל: צמחים