פגיעה עצמית

פגיעה עצמית (self-harm) או פציעה עצמית (self-injury) היא הפרעה נפשית שבה אדם גורם לעצמו טראומה גופנית. זוהי לעיתים תחלואה נלווית להפרעות נפשיות, ביניהן דיכאון קליני, הפרעת אישיות גבולית, פוסט-טראומה מורכבת ובאופן כללי להיסטוריה של טראומה נפשית והתעללות, הפרעות אכילה או תכונות אישיות כגון פרפקציוניזם.

 שכיחות התופעה 
היקף תופעת הפגיעה העצמית גדול והיא נוגעת בשכבות שונות באוכלוסייה. נתונים שנאספו ממחקרים ברחבי העולם מעידים על כך שכ־17% מבני הנוער וכן 5.5% מן האוכלוסייה הבוגרת עוסקים בה במהלך חייהם.

טיפול
דיאגנוזה וטיפול בסיבות נחשבים לצורת ההתמודדות הטובה ביותר עם הפרעה זו. ההמלצה העיקרית במקרים של פגיעה עצמית היא למצוא שיטות אפקטיביות ובריאות להתמודדות עם הרגשות, כגון כתיבה, תחביב אמנותי, הליכה ארוכה או פעילות ספורטיבית אחרת. כמו כן מומלץ להימנע מלשמור בהישג יד חפצים המאפשרים פגיעה עצמית. אנשים הפוגעים בעצמם שגרתית ובצורה חמורה מאושפזים לעיתים בבתי חולים פסיכיאטריים.

מניעים ומטרות
סיבות אחדות לפגיעה עצמית, כפי שאלה מתוארות על ידי הסובלים מן ההפרעה ומסבירות את המניעים, המטרות והסיבות לחזרה על הפגיעה, הן:
 הפגיעה העצמית מקלה זמנית על רגשות אינטנסיביים, לחצים וחרדה.
 הפגיעה העצמית מהווה מעין מקום מפלט, הרגשת כאב פיזי במקום כאב נפשי והיא כביכול "מקלה" לזמן קצר על המועקה והכאב הנפשי.
 הפגיעה העצמית מספקת תחושת חיות, תחושת קיום, או תחושה בכלל.
 הפגיעה העצמית היא צורה להחצנת הכאב הרגשי הפנימי, הרגשת כאב חיצונית במקום פנימית.
 הפגיעה העצמית מעניקה תחושת שליטה וניהול הסבל, שלא כמו בהתעללות פיזית או מינית.
 הפגיעה העצמית גורמת לפוגע בעצמו להתמקד בכאב הפיזי ולא בכאב הנפשי העצום.
 הפגיעה העצמית ממכרת, הכאב שאדם גורם לעצמו ממכר ומפיק תחושה של אדרנלין ברגע אחד ושפל ברגע אחר.
 הפגיעה העצמית נעשית במטרה להקל על רגשות בלתי נסבלים או הרגשה של ריקנות, "חוסר תחושה רגשית".
 הפגיעה העצמית משמשת לעיתים כצורת ביטוי שקטה ובלתי ישירה, קריאה לעזרה, לתשומת לב.
 הפגיעה העצמית משמשת לעיתים ככלי להלקאה עצמית, כביטוי של שנאה עצמית חמורה. הסובלים מרגישים שמגיע להם שיכאב להם ומענישים את עצמם.
 הפגיעה העצמית נובעת לעיתים מיצר מזוכיסטי ומטרתה להביא לידי סיפוק מיני.

 פגיעה עצמית והתאבדות 
אף על פי שפגיעה עצמית איננה בהכרח ניסיון התאבדות כושל, ישנו מתאם בין פגיעה עצמית להתאבדות, שכן אנשים הפוגעים בעצמם לרוב סובלים מהפרעות דיכאון ומצוקה. לעיתים מונעת הפגיעה העצמית מעשה אובדני או מעכבת אותו: כשעולה באותו אדם דחף להתאבד, הוא פוגע בעצמו על מנת לנתב את הדחף לנתיב הרסני פחות. למעשה פגיעה עצמית היא ניסיון להקל על כאב נפשי שלעיתים מתחזק עד לכדי רצון למות, אך הפוגעים בעצמם לא פוגעים בעצמם כדי למות.

 ניסיונות לסווג באופן מדעי פגיעות עצמיות 
המונח "פגיעה עצמית" הופיע לראשונה בכתביו של החוקר ל.א. אמרסון בשנת 1913 כאשר ניסה לקשר בין חיתוך עצמי כ"עונש" לאוננות. בסדרת כתבים שהופיעה בין השנים 1935 ל-1938, הפסיכיאטר קארל מנינגר ניסה לחלק את הפגיעות העצמיות לסוגים שונים, על פי הרקע המשוער. הוא הסיק כי פגיעה עצמית היא דרך לא-קטלנית לבטא רצון למות. את הפגיעות העצמיות הוא חילק לשישה סוגים כאשר הסוג השישי נורמטיבי וטכני:

 נוירוטיות - כסיסת ציפורניים, תלישת שיער וניתוחים פלסטיים שלא לצורך.
 דתיות - הלקאה עצמית כחלק מטקס דתי.
 הקשורות להתבגרות מינית - הסרת העורלה אצל גברים והדגדגן אצל נשים.
 פסיכוטיות - קטיעה עצמית של איברים, הוצאת העין, כריתת אוזן, סירוס עצמי.
 על רקע מחלה מוחית - דפיקת הראש בקיר, נשיכת ידיים.
 נורמטיבית/מקובלת - גזיזת ציפורניים, תספורת וגילוח הזקןMenninger, K. (1935), "A psychoanalytic study of the significance of self-mutilation", Psychoanalytic Quarterly, 4 (3): 408–466.

החוקר פינג-ניאה פאו (Ping-Nie Pao) (1969) הבחין בין שני סוגים של פגיעה עצמית: פגיעה "עדינה" (לא-קטלנית) ופגיעה "גסה". ה"עדינים" סווגו כצעירים, בעלי אפיזודות חוזרות של פגיעה עצמית, ולרוב אובחנו כסובלים מהפרעת אישיות גבולית. ה"גסים" היו מבוגרים יותר וביצעו פעולות אלו על רקע פסיכוטיPao, P. N. (1969), "The Syndrome of Delicate Self-cutting", British Journal of Medical Psychology Vol. 42, vol. 42 no. 3, pp. 195–206. החוקרים ארמאנדו אר. פאוואזה (Armando R. Favazza) וריצ'רד ג'יי. רוזנטל (Richard J. Rosenthal) (1993) סיווגו את אלה המטילים מומים בעצמם בשתי קטגוריות: אלה המטילים מומים בעצמם מתוך "ענישה עצמית" כחלק מתרבותם (לרבות טקסים דתיים המוניים בהם מטילים המשתתפים מומים בעצמם), ואלה המטילים מומים בעצמם כחלק מסטייה חברתית.

החוקרים בארנט דאבליו. וולש (Barent W. Walsh) ופול אם. רוזן (Paul M. Rosen) יצרו בשנת 1988 ארבע קטגוריות הממוספרות בספרות רומיות, כאשר קטגוריה I נורמטיבית וטכנית וקטגוריות II-IV מסווגות כ"הטלת מום":
+סיווגדוגמאותמידת הנזק הגופנימצב נפשירמת המקובלות בתרבות או בחברהIעגילים, קעקועים קטנים עד בינוניים, כסיסת ציפורניים, ניתוחים פלסטיים (אינם מקובלים כפגיעה עצמית במרבית התרבויות)מזערי עד קטןמיושב בדעתולרוב מקובלIIפירסינג במגוון חלקי גוף, צלקות שבטיות, קעקועי מלחים וכנופיות, תלישת שיערקטן עד בינונימיושב עד נסערמקובל בתתי-תרבויות מסוימותIIIחיתוך ורידים, חיתוך הגוף, כיבוי סיגריות על הגוףבינוניבמשברמקובל בקבוצות מסוימות אך לא באופן כלליIVסירוס עצמי, עקירת עין, קטיעת איבריםחמורפסיכוטילא מקובל כלל

קעקועים נורמטיביים הכלולים בסוג I משמשים בין השאר לכיסוי צלקות מפגיעה עצמית, לעיתים מסתירים את הצלקות ולעיתים משתלבים איתן.

 הבדלים מגדריים בפגיעה עצמית 
שנים רבות, עיקר המחקר בנושא הפגיעה העצמית שאינה אובדנית התמקד בנשים, זאת מתוך ההנחה כי התופעה שכיחה יותר בקרב אוכלוסייה זו. כך ניתן לראות כי במחקרי העבר נמצא כי אחוז התופעה בקרב נשים גבוה פי ארבעה בהשוואה לגברים. עם הזמן, מגמה זו השתנתה, כך שבמחקרים החלו לערוך השוואות בין שני המגדרים. בחלק מן המחקרים נמצא כי אחוז הנשים המבצעות פגיעה עצמית גבוה יותר מאחוז הגברים. לדוגמה נתון שעלה במחקר שבוצע הצביע על כך שנשים דיווחו על מעורבות בפגיעה עצמית פי אחת וחצי יותר מאשר גברים. ממחקר נוסף שנערך בקרב 36,900 סטודנטים בקולג', נמצא כי 18 אחוז מכלל הנשים דיווחו על פגיעה עצמית, זאת לעומת 10% מכלל הגברים, כלומר אחוז הנשים היה כמעט פי שניים. מאידך, במחקרים אחרים נמצא כי האחוזים דומים הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
מחקרים רבים מעידים על כך שפגיעה עצמית במהותה נחשבת כאסטרטגיית התמודדות אשר נשים וגברים כאחד עושים בה שימוש לשם ויסות רגשי. הידיעה כי הניהול והוויסות הרגשי שונה בין המגדרים, הובילה להנחה כי ייתכן שקיים הבדל גם באופן בו הפגיעה העצמית תבוא לידי ביטוי. ההבדלים מתבטאים בהיבטים שונים, כאשר הראשון מתייחס לשיטות בהן עושים שימוש לביצוע הפגיעה העצמית. בקרב נשים, ניכרת הנטייה לעשות שימוש בחיתוך, נשיכות, גירודים עד זוב דם, משיכות שיער וכן חיטוט בפצעים קיימים לשם מניעת הגלדתם. לעומתן, בקרב גברים ניכר כי נעשה יותר שימוש בגרימת כוויות, הכאה עצמית וכן הטחת ראש. בקרב נשים ניכרת לרוב הקזת דם בפציעה עצמה בעוד שנוכחות של דם כמעט ואינה מדווחת אצל גברים. בחינת ההיבט הנוגע לשיטה, הובילה להנחה כי ייתכן שההבדלים המגדריים נובעים מתפיסתן של שיטות מסוימות כ"נשיות" קרי חיתוך או גירוד, או לחלופין כ"גבריות" יותר, קרי הכאה עצמית וגרימת כוויות. במחקר נוסף שנערך בקרב סטודנטים הלומדים במספר אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, עלתה ההנחה כי ההבדלים הנוגעים לשיטה עצמה מקורם בקונפורמיות הקשורה לנורמות שונות בקרב גברים, בעיקר בפני גברים אחרים, קרי דיכוי רגשות, ביטוי קשיחות, נטילת סיכונים, תחרותיות ותוקפנות. מכאן לדוגמה גברים אשר יפעלו על פי נורמות אלו, יעשו שימוש בשיטות אשר יבטאו את מה שנתפס על ידם כמביע חוזק וחוסן.

ממצאים מעידים על כך שקיימים הבדלים מגדריים הנוגעים בתדירות אפיזודות הפגיעה, עוצמת הכאב, הטיפול בפצעים וכן הרגש הנלווה לפגיעה עצמה. בהשוואה לנשים, הגברים דיווחו על מספר גדול יותר של אפיזודות במהלך היום, כאב רב יותר כתוצאה מן הפגיעה וכן היעדר טיפול בפצעים. בנוסף, בהשוואה לגברים, נשים דיווחו על רגשות שליליים יותר אשר ליוו את הפגיעה העצמית.

ההיבט השני מתייחס למיקום הגופני הפיזי בו מתבצעת הפגיעה העצמית. נמצא כי בקרב נשים הפגיעה היא באזורי הידיים והרגליים, בעוד שבקרב גברים היא מתרחשת לרוב באזורי הפנים, חזה ואיבר המין. ממצאים אלה מעידים על קיומו של דפוס מדאיג, כאשר בהשוואה למיקום הפגיעה בקרב נשים, ניתן לראות כי גברים יבחרו לבצעה באזורים הנחשבים רגישים יותר. פציעות אלה עלולות להיות בעלות השלכות חמורות יותר וכן ייתכן שהפציעות מעידות על מצוקה נפשית גבוהה, כאשר הפגיעה העצמית המתרחשת באזור איבר מין בפרט היא בעלת משמעות סימבולית ועלולה להוות סימן לקיומן של תחושות שליליות הנוגעות לתחום המיני.

ההיבט השלישי מתייחס לפונקציה אותה הפגיעה העצמית משרתת וכן לסיבות האפשריות לביצועה. הן גברים והן נשים מדווחים על שימוש בפגיעה עצמית כאסטרטגיה באמצעותה יחוו ויסות רגשי. נוסף על כך, נשים דיווחו על תחושת שליטה עצמית, הענשה עצמית וכן דחף אשר לרוב יובילו אותם לביצוע הפגיעה. בקרב גברים לעומת זאת, הגורם לפגיעה נעוץ בחיפוש אחר פורקן, גירוי ושיא של אנרגיה מתפרצת, תוך רצון לחוות תחושת ריגוש. נמצא כי העיסוק בפגיעה העצמית בקרב גברים מתרחש כתגובה לתחושת כעס וכן לאחר שימוש באלכוהול או סמים.

קיימות מספר סיבות לכך שנשים עוסקות בפגיעה עצמית באופן מובהק יותר מגברים. האחת לוקחת בחשבון את הסוציאליזציה המגדרית הנוגעת בהיבט הרגשי, בעקבותיה נשים וגברים חווים ומבטאים רגש באופן שונה (לדוגמה אשמה מול כעס). ייתכן שההשפעה של היבט זה על נשים מובילה אותן דווקא לשימוש באסטרטגיות התמודדות שליליות, קרי פגיעה עצמית. סיבה שנייה נוגעת בגורמים ביולוגיים, כאשר נטען כי שוני הורמונלי בין נשים לגברים לדוגמה, עלול גם הוא. הפרשתו של הורמון הטסטוסטרון אצל גברים ייתכן שתוביל לפגיעה עצמית מסוג מסוים וכן לתחושות שונות הנלוות אליה, זאת בהשוואה להורמון האסטרדיול המופרש אצל נשים.

באשר לפונקציה אותה הפגיעה משרתת, ניכר כי גברים יבצעו פגיעה עצמית מסיבות בין אישיות, כאשר המוטיבציה לכך היא הרצון להשתייך לקבוצה או להפגין עמדת כוח. עוד נמצא כי בקרב גברים, לרוב הפגיעה אף תיעשה בנוכחותם של אחרים. להיבט קיימות השלכות שליליות כאשר הפגיעה העצמית עלולה להיות חלק מהתנהגויות מסכנות ופוגעניות שכוללות חיפוש ריגושים, אך למעשה מקובלות חברתית ונפוצות בקרב גברים. כך, בשונה מפגיעה עצמית אשר בקרב נשים מקושרת לרגשות שליליים ולכן נתפסת כבעיה המצריכה התערבות, ייתכן שקיומה בקרב גברים עלול להתפספס ולו רק בשל ההנחה כי מדובר בהתנהגות "נורמטיבית". נשים נוטות לבצע פגיעה עצמית במקום המאפשר פרטיות וכן מסיבות תוך אישיות, אשר מלוות בתחושות של דיכאון ועצבות או רצון להימנע מזיכרונות כואבים.
מרבית המחקרים שנעשו בנושא הפגיעה העצמית התמקדו באוכלוסיות הכוללות בני ובנות נוער וגם גברים ונשים בשלב הבגרות הצעירה, קרי תחילת שנות העשרים לחייהם, כאשר יש צורך לבחון היבט זה במחקרים נוספים בהם ישתתפו אוכלוסיות מקבוצות גיל מבוגרות יותר. עם זאת, הבנת תפקידו של המגדר בהיבט של הפגיעה העצמית היא בעלת רמת חשיבות גבוהה בכל אוכלוסיית גיל באשר היא, ויש בכוחה לתרום לגיבוש אופן ההתערבות וכן למאמצים שיש לגייס למניעת התופעה.

בהיבט הטיפולי, הן לנשים והן לגברים תועיל מהתערבות אשר מטרתה שיפור הוויסות הרגשי לצורך צמצום ומניעת הפגיעה העצמית. בעוד שבקרב נשים התערבות המכוונת להגברת התפיסה והערכה העצמית עשויה לתרום לתחושתן, נראה כי בקרב גברים ייתכן שיהיו אלה תוצאותיה של התערבות אשר תכלול מרכיבים הנוגעים לשליטה בדחפים וכעסים.

 בתרבות 
בימינו, פגיעה עצמית נחשבת לטאבו ברוב התרבויות.

 בדתות 
ממוזער|"תאטביר" בבחריין - חלק מטקסי האבלות של יום העשורא באסלאם השיעי
למרות שכיום הדבר נחשב למגונה ברוב התרבויות, בעבר, פגיעה עצמית ובפרט הלקאה עצמית  היו אקט פולחני לגיטימי בתרבויות ודתות רבות. כך למשל כוהני המאיה היו מבצעים "הקרבה עצמית" שכללה חיתוך ודקירה עצמית של גופם, והקרבת הדם לאלים. פגיעה עצמית כאקט פולחני פגאני לא הייתה זרה גם בקרב עממי המזרח הקדום, והיא אף מתוארת בתנ"ך, בקטע בו כוהני הבעל קוראים  (). היהדות אוסרת על פגיעה עצמית, כפרשנות לפסוק  () והן על פי הרמב"ם. כיום, פגיעה עצמית כאקט פולחני נהוגה באסלאם השיעי כחלק מטקסי האבלות של יום העשורא. במסגרת טקסי האבלות, המתאבלים מצליפים על עצמם במגלבים ושלשלאות ברזל עד זוב דם, ואף חותכים את עצמם בסכינים או בחרבות.

 בגרמניה 
ממוזער|מנסור במאה ה-19
בגרמניה היה נהוג סיוף סטודנטיאלי/מנסור (Akademisches Fechten) בקרב אנשי אקדמיה, צלקות קרב נחשבו כסימני כבוד, ולעיתים קרובות אקדמאים שלא עסקו מעולם בסיוף היו חותכים עצמם בתער במטרה לזייף צלקות קרב.

 קישורים חיצוניים 

 פציעה עצמית, גורמים ודרכי טיפול ועזרה עצמית, באתר סה"ר - סיוע והקשבה ברשת
 פגיעה עצמית - אטיולוגיה וטיפול בפצע פתוח
 אתר המרכז להתמודדות עם פגיעה עצמית


הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:הפרעות נפשיות והתנהגותיות