מקסים גילן

מקסים גילן (במקור גולדנהירש; 24 במרץ 1931 – 2 באפריל 2005) היה משורר, עורך ופעיל שמאל רדיקלי ישראלי.

ימים ראשונים
מקסים גילן נולד בליל שבצרפת לאוסקר גולדנהירש, בנו של רב מקובל ברוסיה, שעבד כבנקאי בצרפת, ומאוחר יותר שימש כקונסול כבוד של רומניה בספרד, ולשרה גולדנהירש, ילידת ברלין, מזכירת שר במשרד החוץ של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן כתבת בשורה של עיתונים גרמניים-יהודיים, "אולשטיין פרלאג" בפריז. בעודו ילד, עברה המשפחה לספרד הרפובליקנית. זכרונותיו הראשונים היו ממלחמת האזרחים הספרדית:  ("שיר לאהבה ראשונה", מתוך "מיפוי" 1994). אביו כיהן כסגן שר הביטחון בממשלה האוטונומית של קטלוניה ועקבותיו אבדו במלחמת האזרחים. ככל הנראה, נרצח על ידי הכוחות הלאומניים בהנהגתו של פרנסיסקו פרנקו.

מפחד השלטון הפשיסטי, עלתה משפחתו (הוא, אחותו ואמו המשותקת) בפברואר 1944 לפלשתינה דרך פורטוגל, על סיפונה של האוניה "ניאסה", הועברה דרך מחנה המעצר בעתלית, ולאחר מכן השתכנה בשכונת התקווה. גילן למד עברית ואנגלית וקיבל מלגה לגימנסיה הרצליה, אך לא סיים את חוק לימודיו שם משום שנאלץ לסייע בפרנסת משפחתו. הוא עבד כנער שליח ביפו ערב מלחמת העצמאות, גיבש לעצמו אידאולוגיה לאומנית כמו-כנענית, הצטרף ללח"י ולחם בשורות הארגון במהלך מלחמת העצמאות. לאחר פיזור המחתרות על ידי בן-גוריון, השתתף בהקמתם של כמה ארגונים חשאיים ששמו להם למטרה להפיל את משטר מפא"י. בגין פעילותו החתרנית נכלא בפעם הראשונה.

הבחירה בשמאל

בכלא עבר גילן מהפך רעיוני, לאחר שהיה עד לעינויי אסירים ערבים בכלא. כמו כמה דמויות אחרות ממחתרות הימין – כגון אורי אבנרי איש האצ"ל ונתן ילין-מור המשנה למפקד הלח"י – חבר מקסים גילן אל מחנה השמאל הלא-ציוני והקדיש את חייו למאבק במשטר. בשלהי שנות החמישים נכלא שוב לזמן קצר לאחר שנחשד לשווא במעורבות ברצח ישראל קסטנר (רוצחו של קסטנר היה מיוצאי הארגונים החשאיים שהקים גילן).

באותה עת כבר נודע מקסים גילן כמשורר עברי מחטיבת המשוררים ואנשי הספרות האוונגרדיים שהובילו את התמורה האנטי-אלתרמנית בשירה העברית (נתן זך, גבריאל מוקד, דוד אבידן: אנשי שירת "דור המדינה"). ספרו הראשון, "גדר פרוצה" יצא ב-1957, וכבר בו קבע גילן את המוטיבים העיקריים ביצירתו: שירת אהבה אישית ובכלל זה שירה ארוטית, המעורבת בשירה פוליטית נוקבת. אחד משיריו האישיים המוקדמים מוקדש ל"מ. י." - מדינת ישראל.

מרבית ספריו ("חומות יריחו", "שהד", "מטח") יצאו לאור בשנות החמישים והשישים, שבהן נחשב כמשורר פורץ דרך וחבר הבוהמה הספרותית הקטנה של תל אביב. יצירתו ביטאה את האמונה כי קיומו של היישוב העברי הלאומי יובטח רק על ידי השתלבות במרחב המזרח תיכוני. עקרונות דומים ביטא גילן גם בפעילותו הפוליטית והעיתונאית.

בראשית שנות השישים, ערך והוציא יחד עם הצייר והאדריכל נחום כהן את כתב העת קילטרטן, כתב עת אוונגרדי בן גיליון יחיד. הוא גם סלל את דרכה של יונה וולך הצעירה אל עולם הספרות. לפרנסתו תרגם גילן בשמות עט ספרות ארוטית מאנגלית ועבד כעורך משנה בשבועון "העולם הזה". גילן ייסד בשיתוף עם שמואל מור את כתב העת "בול", ששילב תכנים ארוטיים עם אקטואליה ומאמרים אנטי ממסדיים, וניסה להתחרות ב"העולם הזה".

ב-1966 עברו גילן ומור על חוקי הצנזורה הצבאית בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברכה", כאשר פרסמו את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני אל-מהדי בן ברכה (ידיעה שהתבררה בדיעבד כידיעת אמת). על כך שילם מקסים גילן בתקופת מאסר שלישית: הוא נידון יחד עם שותפו שמואל מור לשנת מאסר, אך קיבל חנינה מהנשיא זלמן שזר לאחר 135 ימי מאסר. במהלך המאסר המשיך לפי דרישת שירות הביטחון לערוך את "בול", לבל ייוודע דבר מאסרו. אולם דבר מאסרם של מור וגילן נודע ברחבי העולם ב-20 בפברואר 1967 כאשר העיתון New York Times פרסם כתבה על משפטם הסודי. בעקבות הפרסום התארגנה עצומה בינלאומית לשחרורם, שעליה חתמו בין היתר ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר. מאסר זה הניב את מחזור השירים "ארבעה שירי כלא", ובו שיר המוקדש למהדי בן ברכה ("כשאני שחושב על מהדי, רעי, צר לי באמת שלא שמרתי עליו בשבילי", מתוך "מיפוי", 1994).

גלות מרצון

לאחר מלחמת ששת הימים גבר מיאוסו של גילן מישראל. הוא הזהיר בשיריו מן העתיד לקרות למדינת היהודים עקב השליטה בשטחים שנכבשו במהלכה. ב-1969 חזר גילן לצרפת מולדתו. השהייה בחו"ל תוכננה לשנים ספורות אך התארכה ליותר משני עשורים, גילן ראה את הגירתו לצרפת כגלות פוליטית מישראל.

מנותק מההוויה הישראלית, ניצל את גלותו בצרפת על מנת לארגן מפגשים עם אנשי אש"ף. והקדיש את מלוא זמנו לפעילות פוליטית שתכונן גשרי שיתוף פעולה בין מחנה השלום הפלסטיני למחנה השלום הישראלי. ב-1974 יצא באנגלית ספרו "כיצד איבדה ישראל את נשמתה?" שבו עיגן תאורטית את עמדתו הפוליטית (). בסוף שנות השבעים הוציא לאור כתב עת באנגלית בשם "Israel & Palestine" ("ישראל ופלסטין"), אשר מומן על ידי ד"ר נחום גולדמן, שהיה בעבר יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית. בשנות השמונים גילן ערך ופרסם, יחד עם חיים ברעם, את כתב העת "במרחב" שהופץ בישראל.

מערכת כתב העת "Israel & Palestine" בפריז, ברחוב קרדינל מרסייה (Cardinal Mercier), הייתה במשך יותר מעשרים שנה מקום מפגש לאנשי שמאל ישראלים שהזדמנו לפריז, ורבים מהם מצאו בה מקור פרנסה לתקופות קצרות או ארוכות, אם בכתיבת מאמרים ואם בגזירה, תיוק וניתוח של קטעים מן העיתונים הישראליים, שעל כולם היה גילן מנוי קבוע.

גילן יצר קשר עם הנהגת הארגון לשחרור פלסטין, בייחוד עם סעיד חמאמי ועם עיסאם סרטאווי, ששילמו בחייהם על מגעיהם עם ישראלים. הודות לכך היה מקסים גילן בין הישראלים הראשונים שנפגשו עם ראשי אש"ף, כאשר נדמה היה לו שהארגון נטש את רעיון הפיכת ישראל כולה לפלסטין ועבר לדגול בפתרון שתי מדינות. ב-1978, זמן מה לאחר הפיגוע בכביש החוף ומבצע ליטני, טס גילן בזהות בדויה לביירות, נפגש עם אבו ג'יהאד והפציר בו לחדול מלפגוע באזרחים ישראלים. פעילות זאת הביאה לאיומים תכופים על חייו מפי שירותי ביטחון ערביים ואלה של ישראל. במשך מספר שנים הוא התגורר בפריז בדירות מסתור והתהלך עם אקדח בחגורתו (האקדח, לדבריו, הוברח אליו בסיועו של סרטאווי במטוסו של הקאנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי).

ארגון השלום היהודי הבינלאומי

חלק חשוב בפעילותו של גילן בשנים אלה היה יסוד "ארגון השלום היהודי הבינלאומי", אשי"ב (International Jewish Peace Union - IJPU), שחתר להקים מסגרת לשיתוף פעולה של ארגונים יהודיים בכל רחבי העולם המתנגדים למדיניות ממשלת ישראל, כמשקל נגד להסתדרות הציונית ולהנהגות הרשמיות של הקהילות היהודיות בארצות השונות. ועידות שנתיות של הארגון התקיימו בפאריס ובהן השתתפו נציגים יהודיים מארצות שונות באירופה, מארצות הברית ומקנדה, ובחלק מהישיבות גם מדרום אמריקה ואוסטרליה.

גילן ראה חשיבות עליונה לחלק זה בפעילותו, ולא רק בגלל התרומה של ארגונים יהודיים מעין אלה למאבקים פוליטיים קונקרטיים. בוועידה של אשי"ב בחודש דצמבר 1985 אמר גילן בין השאר: "יש לנו אחריות לעתיד העם היהודי (...) מדיניות ממשלת ישראל מובילה לאסון, אסור שכל הביצים יהיו בסל הציוני".

לאחר חזרתו של גילן לישראל ומותו, נמשכה פעילותו בתחום זה על ידי רבים משותפיו היהודים, במסגרת ארגונים כמו "יהודים אירופיים למען שלום צודק" (European Jews for a Just Peace, EJJP), ההתאחדות הצרפתית היהודית למען השלום ו"קול יהודי לשלום" בארצות הברית.

החזרה לישראל

בשלהי שנות השמונים שאף גילן לחזור לישראל. שירתו בשנים ההן לבשה גוון נוסף, באמצה מבט של גולה אל ארצו האהובה-השנואה ("אם מסרב אני לשאת אותך, ארצי, כלת חן, אשת נעורי\ זה לא בגלל יופייך שדעך ולא בגלל לבך ששכח ואף לא בניך שסרחו וגיבוריך שהפכו רועי זונות ורועי עבדים", "מיפוי", 1994). באוקטובר 1993, לאחר שתדלנות של אנשי שמאל (בהם שולמית אלוני, אמנון זכרוני, דן קידר ונתן זך) אצל שירותי הביטחון, חזר גילן לישראל. ערב שובו הוא נפגש עם יאסר ערפאת בפריז, איחל לו ולעמו כל טוב והתנצל על כך שנטע בו את האמון כי בישראל קיים מחנה שלום המבקש פיוס אמת. מאז קרע גילן את כל קשריו עם אש"ף. הוא ניסה לחדשם ללא הצלחה רק סמוך למותו של ערפאת, שלו כתב הספד אישי.

אף על פי שחזר ארצה לאחר 24 שנים בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, התנגד גילן בתוקף להסכמים אלה, וכמו ידידו הטוב אדוארד סעיד, ראה בהם נייר כניעה שאפשר לישראל להשליט בגדה המערבית וברצועת עזה משטר של "כיבוש עקיף" שבו מילא אש"ף את תפקיד משתף הפעולה. הוא אף סיפר שהזהיר אישית את הנהגת אש"ף ש"הם פוסעים לתוך מלכודת" – נבואה שהתממשה לדעתו עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. גילן לא השתלב מחדש בחוגי השמאל הרדיקלי (אם כי היה מיודד עם רבים מפעיליהם) והמשיך את מאבקו הפוליטי בגפו. בשנים האחרונות לחייו הוציא כתב עת פוליטי-ספרותי, מטען, וכן חידש את "ישראל ופלסטין" באנגלית. בשירתו בשנים אלה התמודד עם פטירתם של ידידיו, העמיק אל העולם המיתולוגי-הארוטי הפרטי שלו וכתב בכאב לב על הכיבוש הממשיך ומשחית את פני ארצו האהובה-שנואה. כשנתיים לפני מותו מכר גילן את דירתו בפריז, העניק את הארכיון שלו לאוניברסיטת בן-גוריון וקבע את משכנו סופית בישראל. בסוף חייו הדרדר מצבו הכספי והוא הגיש מועמדות וקיבל את פרס ראש הממשלה לספרות; את כספיו התעתד להשקיע במאבקו הפוליטי והספרותי.

שמאל|ממוזער|200px|שלט לזכרו של מקסים גילן במרכז הקהילתי שפירא, תל אביב
ביום שבת, 2 באפריל 2005, נפטר מקסים גילן בביתו בתל אביב. הוא הובא למנוחות בקיבוץ עינת בלוויה חילונית, שבה נטלו חלק סופרים, משוררים, עיתונאים וחברי כנסת. מעל קברו הוקראו גם שני מברקי הספד מטעם הרשות הפלסטינית.

במכון גנזים של אגודת הסופרים שמור חומר מעזבונו, אשר הופקד בארכיון לאחר מותו.

 מספריו 
בבל ושירים אפלים, פרסומים חדשים מעיזבונו, ערך והביא לדפוס: יוסי גרנובסקי, ינשוף 2007.
...וסיפורים אחרים, סיפורים, הוצאת מטען - כן, הינשוף, תל אביב, 2006.
בבית קורס, שירים, הוצאת "כן, הינשוף", תל אביב, 2002.
גדר פרוצה, 14 שירים, מאת מקסים גילן, רישומים - משה גיל, תל אביב, 1957.
הגן המבושם, מאת אלנפזאוי, הוא מדריך לאהבה, תענוגות ולמידות טובות, מעשה ידי השייך עומר נפסאווי, כפי שהובא לידיעת בני יבשת אירופה, על ידי ריצ'רד פרנסיס ברטון, ותוך כדי סיוע ממקורות אחרים, הנוסח העברי הבלתי מקוצר, בתוספת הערות, אחרית דבר ותדריך לקורא הישראלי הוכן על ידי ג’ קסיס (מקסים גילן), תל אביב, ארוס, 1964.
חומות יריחו, שירים, מקסים גילן, רישומים - רימונה ג., תל אביב, 1959.
מטח, שירים, 1963.
מיפוי, שירים, בת ים, הוצאת תג, 1994.
שהד, שירים, ירושלים, 1962.
משולחנו של בית קפה, הוצאת מטען, 2014

לקריאה נוספת
 אופציה פואטית, מקסים גילן, עמדה, גיליון 32, 2015

קישורים חיצוניים
 אלי אשד, המיתולוגיה פרטית של מקסים גילן - דיון פרטני בחייו ויצירתו של גילן https://www.no-666.com/2005/04/09/המיתולוגיה-הפרטית-של-מקסים-גילן/


 אלי אשד, עוז יעוז נגד העיתונאים, על פרשת מעצרו הסודי של גילן בידי השב"כ בשנת 1965
 על ספרו האחרון של גילן, בבל ושירים אפלים, באתר טקסט


 רן יגיל, סתיו: מלמטה. מקסים גילן. שיר עם הארה 1, "בננות Blogs",  07/06/2009






הערות שוליים

קטגוריה:משוררים כותבי עברית
קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:לוחמי הלח"י
קטגוריה:פעילי שמאל רדיקלי ישראלים
קטגוריה:מורשעים בעבירות ביטחון בישראל
קטגוריה:ישראלים שקיבלו חנינה
קטגוריה:אישים הקבורים בעינת
קטגוריה:עורכי עיתונים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שהיגרו לצרפת
קטגוריה:ישראלים ילידי צרפת
קטגוריה:שכונת התקווה: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1931
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2005