פיאט (כלי נשק)

היסטוריה 

הפיא"ט שימש בשירות הצבא הבריטי בשנים 1942–1950 כנשק מחלקתי, ובין השאר בזירה האירופית (הפלישה לאיטליה, הפלישה לנורמנדי).

הפיא"ט היה הנשק העיקרי נגד טנקים של צה"ל במלחמת העצמאות. בתחילה, עוד מלפני הקמת המדינה ועד לסוף חודש מאי 1948, יוצר בארץ על ידי "תע"ש חוץ" (תעשיית נשק של ההגנה שמחוץ לתעשייה הצבאית), בידי צוות בניהולו של המהנדס שמחה בלאס, על פי דגם בריטי (כלי בריטי שפורק ועל פי חלקיו שורטטו תוכניות הייצור). עד לאותה עת סופקו כ-250 יחידות מוגמרות ועוד כ-750 יחידות נמצאו בתהליכי ייצור.
ממוזער|צריחון הטנק בדגניה ובו חור חדירת פגז פיא"ט
ממוזער|300px|מטול פיא"ט במצודת יואב

החל מחודש מרץ 1948 סופקו כלי נשק אלה, מתוצרת "תע"ש חוץ", לכוחות היהודים הלוחמים. הפיאט שימש, בין השאר, בהגנת קיבוץ נגבה (שש פגיעות בטנקים שעמדו להיכנס לשערי הקיבוץ מתוך שבעה פגזים) וכן נעשה בו שימוש בכיבוש צפת. היה זה מטול פיא"ט שפגע והשמיד את הטנק הסורי בשער קיבוץ דגניה א'. כמו כן, החייל רון פלר זכה באות גיבור ישראל על הפעלת מטול הפיאט שהביאה לסיום ההתקפה המצרית על כרתיה (מבצע מוות לפולש):

 הנדסה 
ממוזער|300px|חיילים קנדים יורים בפיא"ט

הפיא"ט היה מעין "מרגמה" אופקית שירתה פצצות בעלות מטען חלול. המטען החלול – HEAT (ראשי תיבות של High Explosive Anti Tank) פותח במיוחד על מנת לחדור שריון של רק"ם ובפרט טנקים.

מטול הפיא"ט הוא גרסה מוקטנת של מרגמה שפיתחו הבריטים בשם Black Bombard. מטול הפיא"ט שקל ללא הפצצה 15 ק"ג וירה את הפצצה באמצעות מנגנון המורכב מקפיץ ונוקר, בדומה למרגמה. על המטול עצמו מותקן נוקר ארוך בשם spigot, המחובר לקפיץ שנשען על פלטת הבסיס (החלק האחורי) של המטול. הפצצה נדחפת לאורך הקנה ואז הקפיץ דוחף את הנוקר אל תוך צינור חלול בפצצה, שם נמצא התחל (primer) הגורם לפיצוץ אבק השרפה בפצצה ושחרור גזים היורים את הפצצה. הקפיץ ששימש לדחוף את הנוקר סופג את הרתע ומתכווץ, וכתוצאה מכך נדרך מחדש. בפועל, לא תמיד הרתע הספיק לדריכת הקפיץ, ואז על המפעיל היה לדרוך את הנשק מחדש ידנית – פרוצדורה מסובכת ומסורבלת למדי.

למנגנון ירי זה היה יתרון גדול על מטולי נ"ט דוגמת הבזוקה והפאנצרפאוסט: היעדר גזי פליטה ורשף, וירי שקט יחסית. דבר זה אפשר את השימוש בפיא"ט גם מתוך מבנים סגורים. חסרונותיו הגדולים של הפיא"ט הם משקלו הרב (15 ק"ג ריק) והסרבול בביצוע הדריכה הראשונית של הנשק.

הפיא"ט ירה פצצות בעלות רש"ק חלול ששקלו כ-1.4 ק"ג כל אחת, שיכלו לחדור כ-100 מ"מ שריון פלדה בטווח 100 מטר. לפי הנתונים הרשמיים, טווח הירי האפקטיבי המקסימלי של הפיא"ט היה 100 מטר. בפועל, הפיא"ט שימש בטווחים קצרים בהרבה (כ-40 מטר). כאשר הפיא"ט שימש כמרגמה והוצב בזווית ביחס לפני הקרקע, כך שירה בקשת בליסטית, הייתה הפצצה יכולה להגיע לטווח של 350 מטר.

 נתונים 
 יצרן: אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI)  וחברות אחרות.
 שנות שירות: 1942–1950.
 צבאות שבהם שירת: צבא בריטניה, צבא קנדה, צבאות חבר העמים הבריטי, ההגנה, צבא הגנה לישראל.
ממוזער|200px|איור סכמטי של מטול פיא"ט ופצצה (לא בקנה מידה אחד עם השני).
 ממדים:
 אורך כולל: 
 משקל (ריק): 
 משקל פצצה: 
 ביצועים:
 מהירות לוע: 137 מטר לשנייה (450 רגל לשנייה)
 טווח אפקטיבי מרבי: 100 מטר כנגד רק"מ, 320 מטר כנגד מבנים.
 חדירת שריון: 102 מ"מ שריון פלדה בטווח 105 מטר
 תחמושת:
 שם: Bomb HE/AT; Infantry Projector, AT, Mk 3/L
 משקל: כ-
 אורך: 

לקריאה נוספת

 שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, מסדה, 1973.
 זאב שיף ואיתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, מהדורה שנייה, זמורה ביתן מודן, מרס 1976
הערות שוליים

קטגוריה:אמצעי לחימה נגד טנקים
קטגוריה:אמצעי לחימה במלחמת העצמאות
קטגוריה:אמצעי לחימה בריטיים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:רקטות נגד טנקים