מות

מוֹת הוא אל המוות והשאול במיתולוגיה הכנענית. הוא בנו של אל ראש האלים, אחיהם של בעל, ים וענת. הוא האחראי על מוות, בצורת, עקרות ורעב. מקביליו הם האדס היווני ופלוטו הרומי.

שמותיו
משמעות שמו היא משורש המילה מוות, הקיים בכל השפות השמיות. כינויים נוספים שלו בשירה האוגריתית הם ידד ומדד ('מדד אִלמ מות' - מיודד האלים מות) מלשון ידידות ודודים בלשון סגי נהור, כדי לא לבטא את הדברים הרעים בשמם, כך למעשה הוא אינו אהוב האלים אלא דווקא שנואם, ומות ושר,לוח UT 52 שו' 8. כלומר "מות שהוא שׂר", בדומה לשמות כפולים אוגריתיים אחרים כגון כושר וחסיס. כינוי נוסף של מות, הבא יחד עם הכינוי "ידד אִל" או "ידד בנ אִל" הוא "עֿזר", כלומר עזוז, גיבור מלחמה. גם פילון איש גבל מתייחס אל מות (Μουθ) כאלוהי המוות והמקביל הפיניקי לפלוטון - מלך השאול.

דמותו של מות
בשירה האוגריתית, בעלילות בעל וענת, מות מתואר כאחד האלים העוצמתיים ביותר. כאשר בעל שולח את שליחו למות, הוא מזהיר אותו שלא יתקרב יתר על המידה משום שמות עלול לבלוע אותו. וכאשר מות מאיים על בעל שיבלע אותו, בעל מפחד ונכנע ללא קרב.לוח UT 51 VII שו' 40-47. כאשר מות פוגש את ענת הוא מתרברב בפניה שבלע את בעל אחיה כמו גדי. אך ענת, אלת המלחמה, היא בין האלים היחידים המסוגלים להתמודד עם מות, והיא מצליחה להביסו וזורעת את בשרו בשדות למאכל לציפורים, ומחיה את בעל.

מוֹת מעיד על עצמו שנפשו מתאווה תמיד להמית: גרונו משתוקק לנפשות של בני אדם, והוא לא יכול לבוא על סיפוקו ולהשביע את רעבונו זה. יש לו תאווה אינסופית לבלוע. הוא אוכל בשתי ידיו, ובוצעים לפניו שבע מנות ומוזגים לפניו כוס [גדולה] כמו כד.לוח אב"א, א, 18–22, קאסוטו 

מות מתואר כמחזיק בידו מטה שכול ומטה אלמון ('בדה חֿט תֿכל בדה חֿט אֻלמנ' - בידו חוטר שכול, בידו חוטר אלמון).לוח UT 52 שו' 8–9. והשווה . בפולחן ובדת האוגרית לא נמצאו מנהגי תפילה וזבח לכבודו, אולם המואבים עבדו את מקבילו בעל פעור, זבחו לו וקראו על שמו יישובים., , וכן בית פעור מ, , ו

מקומו של מות
לפי המיתולוגיה הכנענית שוהה האל מות מתחת לאדמה בממלכת המתים, שנקראה המרי (מאותו שורש של המילה מהמורה, שמשעותו כנראה היא "שטף, בלע"מ. ד. קאסוטו, האלה ענת, מוסד ביאליק, תשכ"ה, עמ' 48.

צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 266.), וניתן להקבילה למושג השאול בתנ"ך. מושבו של מות מתואר "מכ כסאֻ תֿבתה חֿחֿ ארצ נחלתה",לוח UT 51 VIII שו' 12-14. כלומר "מךנמוך, שפל: , (באוגריתית גם נמצא הפועל 'לימכ' באותה משמעות). כיסא שבתו, חוחמערה, נקיק: . ארץ נחלתו". כמו ביהדות הקדומה, גם במיתולוגיה הכנענית לא היה קיים המושג "גיהנום" או מקבילה אחרת שלו. ממלכת המתים הכנענית, שנחשבה כ"עולם שמעבר לחיים" נחוותה כמקום של חירות ושחרור ("בית החופשית", באוגרית "בת חפתֿת").

הראייה הכנענית של המוות הייתה סופית ומוחלטת, בלא מושג המקביל לתחיית המתים, והנשמות הנכנסות לממלכת המתים אינן יוצאות ממנה עוד. אלא שבניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים אליה ויוצאים ממנה באופן סדיר. שפשו, אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה בערב. "קבר שפש" הוא אחד מן הכינויים שמופיעים בלוחות אוגרית עבור עולם המתים.

ההסבר הכנעני לעונות השנה אף הוא מסתמך על קיומה של חמירי, ממלכת המתים והשאול. בעל הדד, אחיו של האל מות, מבלה מחצית מן השנה בעולם המתים, משך זמן זה הוא עונת הקיץ החמה והשחונה, שבה אין גשמים. מדי שנה מגיעה אחותו ענת, אלת המלחמה, כדי להילחם עם האל מות ולהחזיר את בעל הדד, אל החורף הטוב, הנותן חיים.

מות ביהדות
בספר ירמיה ט' כ' (מצוין בסעיף הבא), מתואר אחד הרמזים הברורים ביותר להכרת מיתוסי כנען הצפוניים בממלכת יהודה. בלוחות אוגריתיים (CA 3 II, שורות 124–127), נמצאו הקבלות דומות להפליא בסיפור עלילת בעל הבונה את ארמונו, כאשר כושר וחסיס, אל המלאכה והאומנות מקבל הנחיה ברורה: אל לו לכושר וחסיס להקים צוהר או חלון בארמונו של בעל. חששו של בעל הוא מפני אחיו, מות, אשר על פי תיאורו, נהג לחדור דרך חלונות הבתים בלילות כדי לטרוף את החיים אל ממלכתו, שאול.

הרמזים בפסוק מספר ירמיה מקבילים: "מות", "חלונינו", "ארמנותינו". וכן, האנשת המות לישות בפני עצמה המכריתה עוללים ובחורים.

קאסוטו סובר שבכמה מקומות בתנ"ך יש התייחסות אל מות כאל ישות פרסונלית בדומה למות הכנעני, רק שלפי ההשקפה הישראלית מות ירד ממדרגה של אל למדרגה של שד ומאוחר יותר למלאך המוות, אף שאופיו נשאר כשהיה. הוא מתואר כמי כבעל נפש עזה, שאינו יודע שבע, ופיו פעור לבלוע תמיד. לסברתו, ניתן למצוא בתנ"ך התייחסויות רבות המכוונות כלפיו, כתיאור של ישות פרסונלית המתגנבת לתוך העיר: ; כמקום נסתר בעל שערים: ; כיישות בולענית בעל רצון אינסופי לכלות ולבלוע כל דבר: , ובדומה לכך: . באיוב הוא מתואר כמי שיש לו בן:  – בן שבו יש את התגשמות המחלות. בפסוק העוקב הוא מתואר כ.

 ראו גם 
 בעל פעור
 מרזח

לקריאה נוספת
 מ. ד. קאסוטו, האלה ענת, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ח, עמ' 47–49
 John C. Gibson, "Canaanite Myths and Legends", T.& T. Clark Publishers Ltd., September 2004

קישורים חיצוניים
 "חגיגת המתים הכנענית בחורף", מאת כרמית מזרחי - אתר "כישופים"
 מיתולוגיה כנענית ואוגרית, מאת כריסטופר סירן 



 הערות שוליים 

קטגוריה:אלים כנעניים
קטגוריה:אלי מוות