ברל רפטור

בֵּרְל רֶפֵּטוּר (7 באוגוסט 1902, ד' באב תרס"ב – 23 במרץ 1989, ט"ז באדר ב' תשמ"ט) היה חבר הכנסת, מראשי ההסתדרות ביישוב ובמדינה, היה שייך לאגף השמאלי (חברתית) ואקטיביסטי (ביטחונית) של תנועת העבודה (מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון וקודמותיה). מחותמי מגילת העצמאות.

ביוגרפיה
ברל (דב) רפטור נולד ברוז'ין (Ружин) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). לו אח ואחות גדולים, ואחות קטנה. אביו נספה ב. ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, החל לנסות להכשיר עצמו בעבודת כפיים אצל דודו (שהתגורר אז בקישינב), לקראת עלייה לארץ ישראל. הניסיון כשל, וברל הצעיר ניסה לעשות זאת אצל סבו מצד אימו (שהתגורר בברדיצ'ב), אך גם זה העלה חרס. בגיל 15 החל ללמוד בגימנסיה העברית ברוז'ין. כן היה פעיל בתנועות הנוער החלוציות "דרור" ו"החלוץ" באוקראינה והשתתף בהגנה עצמית של היהודים שם. רפטור לא הרבה לספר על ילדותו, ולכן מעט מאוד ידוע עליה.

ביוני 1920, לאחר סיום המלחמה, עזב רפטור עם חבריו לתנועת "דרור" את רוז'ין. בהמשך נעצרו אך הצליחו להימלט והגיעו לקישינב, שם קיבלו חברי הקבוצה עבודה. חברי הקבוצה הגיעו לארץ ישראל כעבור ארבעה חודשים, במחצית אוקטובר, וירדו בנמל חיפה. בהגיעו לארץ ישראל נשא עימו שני אקדחים וכן תיק שבו טלית ותפילין.

עם הגעתו לארץ הצטרף רפטור למפלגת אחדות העבודה והשתתף בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית. למחרת הוועידה נבחר לחבר בוועד פועלי חיפה. לצד זאת עבד בנמל העיר: תחילה כפועל במחצבה ואחר כך כסַבָּל. כמו כן היה חבר מזכירות מועצת הפועלים בחיפה. ברל כצנלסון, שהיה אז עורך הביטאון "קונטרס", ביקש מרפטור לשלוח לו רשימות אודות מעשי הפועלים בחיפה, והללו פורסמו בביטאון. כן היה חבר בפלוגת חיפה של גדוד העבודה.

רפטור היה גם חבר המפקדה הראשונה של "ההגנה" בעיר וחבר הוועד הראשון שלה (יחד עם ארתור בירם ורוזה כהן). במסגרת תפקידו בארגון סייע לעולים ללא סרטיפיקטים להיקלט בארץ ישראל עוד בתחילת העלייה השלישית, וכן סייע בהרחבת כלי נשק לארץ על ידי פריקתו בנמל חיפה, מקום עבודתו. לאחר מינויו של יעקב פת לראש המפקדה פחתו משימותיו של רפטור בארגון מחד, אך מאידך התרחבה פעילותו במועצת פועלי חיפה.

בחורף 1922 נפגש לראשונה עם דוד בן-גוריון במסגרת עבודתו בנמל, בעת שהראשון ליווה את מנהיג מפלגת הלייבור רמזי מקדונלד (לימים ראש ממשלת הממלכה המאוחדת) בביקורו בנמל. בן-גוריון הציג למקדונלד את רפטור וקבוצתו כ"דוגמה לטיפוס החדש של הפועל העברי". על כך אמר מקדונלד: "אמנם גם באנגליה ראיתי פועלים יהודים, אך אלה היו בעיקר חייטים ובעלי מלאכה אחרים. שיהודים יכולים גם לעבוד כסבלים – זאת ראיתי רק בארץ ישראל".

בתפקידו במועצת פועלי חיפה עסק בארגון העובדים בעיר וסייע בניהול מאבקם המקצועי והמעמדי, אם כי לא נקט לרוב באיומי שביתה או חרם והקפיד לשכנע את הפועלים הן בצדקתה והן בסיכוי שתצלח. כמו כן, לרפטור היה חלק מכריע בעיצוב ציבור העובדים במפעל המלט "נשר" ב-1924. מיכאל פולק, מייסד המפעל, סבר כי למפעל צריך להיות חבר עובדים משלו, ולא ועד פועלים מייצג, דבר שהיה מנוגד לדרכה של תנועת העבודה. מלבד זאת, הוא רצה להוריד את שכר העובדים הפשוטים, דבר שהעובדים מחו על כך בתוקף. רפטור החל לקיים דיונים בנושא, בהם הוחלט על נקיטת צעדים לשיפור המצב הארגוני במפעל. בהמשך הצליח להשיג הכרה מלאה של המפעל בהסתדרות בעיצוב יחסי העבודה במפעל ותנאי עבודה הולמים, ובכך לסכל את הניסיון להורדת שכר עובדי המפעל, ללא צורך באיומי שביתה; המפעל הפך למקום עבודה מאורגן בעל ועד פועלים ייצוגי.

רפטור היה פעיל גם בנושא העלייה לארץ ישראל: עם תחילת העלייה הרביעית נבחרה ועדת עלייה במועצת פועלי חיפה, שתפקידה הייתה לקבל עולים חדשים ולדאוג להעסקתם, ורפטור היה מחבריה.

ב-1927 היה רפטור מעורב בשביתת פועלי "דפוס רוטנברג": לאחר שמנהל בית הדפוס רצה להוריד את שכר העובדים פתחו האחרונים בשביתה. בעל המקום פיטר אותם, ומשלא נמצאו פועלים חלופיים החליט להעסיק עובד שאינו יהודי. בעקבות זאת פרצו אלמונים רבים לבית הדפוס ופיזרו את הסדר של הפועל הזר. משטרת המנדט החליטה לאסור את כל חברי מזכירות מועצת הפועלים, בהם רפטור. והחליטה להאשימו בשותפות למעשה. לאחר שהארי סאקר, עורך דינו של רפטור, הוכח במשפטו כי לא היה לא קשר במעשה, יצא רפטור לחופשי. השביתה לא נשאה אומנם פרי, אך היא הקנתה לו מוניטין של אדם הנאבק על זכויות הפועלים ולמען שכר הוגן.

לאחר הוועידה השלישית של ההסתדרות, שנערכה בנובמבר 1926, הוחלט על הקמת "מרכז העבודה", שנועד למצוא תעסוקה למובטלים, עקב המשבר הכלכלי שהביאה העלייה הרביעית. רפטור נמנה עם חברי המרכז. מטרות המרכז היו ביטול הסיוע למחוסרי עבודה ושכנוע המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית לדרוש נקיטת צעדים למען עידוד התעסוקה, אך היא טענה כי הממשלה הבריטית לא תקשיב לבקשותיה. אולם גם ההנהלה הציונית הראתה חוסר עניין בבקשת המרכז, וגם לאחר הפעלת לחץ מצד ההסתדרות לכנס ישיבה בהשתתפות ראשי הפרדסנים בארץ ישראל, לא הסיקה ההנהלה מסקנות כלל. אולם המשבר תם לאחר הקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, ששימשה מקור פרנסה לאלפי אנשים שאבטלה נרחבת איימה על הישארותם בארץ ישראל.

ביולי 1928 הותקף רפטור פיזית על ידי שלושה אנשים שביקשו להישלח לעבודה. לאחר שאמר להם כי ידבר איתם על כך בנוכחות מנהל לשכת העבודה, היכוהו השלושה קשות ופצעו אותו קלות. נגד התוקפים הוגשה תביעה, אולם בחלוף מספר ימים היא נדחתה.

ב-1935, עם הקמת חברת סולל בונה, היה לחבר הנהלת החברה.

בשנת 1930 היה ממקימי מפא"י. ב-1935 היה ציר ל מטעם המפלגה. רפטור היה איש הקו האקטיביסטי של הנהגת הקיבוץ המאוחד, וככזה תבע פעילות יזומה נגד ערביי ארץ ישראל ונקיטת מעשים ברורים נגד המדיניות הבריטית בעקבות הספר הלבן של 1939. הוא אף לא ראה כל פסול בהשתתפות בהפגנות אלימות, אף על פי ששינוי גישת הממשל הבריטי לא נראה אז באופק. כך הזדהה, למשל, עם המפגינים נגד תקנות העברת הקרקעות ב-1940. הוא אף נהג לבקר אסירים ביטחוניים שהשתתפו בפעולות נגד השלטון הבריטי.

באותה שנה היה מעורה בפרשת "פאטריה": אונייה שהביאה מעפילים לארץ ישראל, עגנה בנמל חיפה, נתפסה על ידי שלטונות המנדט ועמדה בפני גירוש. לאחר שרפטור התייעץ עם דוד נמרי, מראשי המוסד לעלייה ב' (וכן עם ברל כצנלסון), הוחלט לפנות לפנחס רוטנברג, אז נשיא הוועד הלאומי. רוטנברג שלח מברק לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל וביקש את התערבותו בעניין. אולם הלה נמנע מכך. בתגובה החליט ארגון "ההגנה" למנוע את גירוש האונייה בכוח, כלומר להטביעה בשטח הנמל. הניסיון התברר כהרסני במיוחד: האונייה התפוצצה, שקעה במהירות, התהפכה על צידה והורידה עימה 270 מנוסעיה אל תחתית הים. על אף שצו הגירוש בוטל על ידי הנציב העליון, האירוע חולל סערה ב. בישיבת מרכז מפא"י ב-15 בדצמבר 1940 אמר רפטור:

השינוי ביחסים בין הנהגת היישוב לשלטון הבריטי עקב מלחמת העולם השנייה השפיע לטובה על הכלכלה בארץ ישראל, ואנשי היישוב החלו בלהתנדב ל, במסגרת המאמץ המלחמתי. הצבא הבריטי העסיק לא מעט עובדים אזרחיים רבים למען בניית ותחזוקת מתקניו. חלק מעבודות אלה בוצעו בידי סולל בונה, החברה שעל אנשיה נמנה רפטור. לפיכך, הוחלט כי יטפל בבעיות המקצועיות של הפועלים היהודיים במחנות הצבא הבריטי. במקביל, התפקיד אפשר לו לפעול גם עבור "ההגנה", בעיקר בענייני רכש ומודיעין. כמו כן היה חבר הוועדה שהפעילה את משרדי הגיוס ביישובים היהודיים המרכזיים.

ב-1944 פרש ממפא"י עם סיעה ב' והיה מראשי התנועה לאחדות העבודה. נעצר עם ראשי היישוב ב ביוני 1946 ונשלח תחילה למחנה המעצר בעתלית ואחר כך הועבר למחנה רפיח.

היה חבר מועצת העם מטעם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון ומחותמי מגילת העצמאות (זכור במיוחד בשל בואו לטקס הכרזת המדינה לבוש במכנסיים קצרים). היה חבר מועצת המדינה הזמנית ונבחר לכנסת הראשונה מטעם מפ"ם (שהייתה איחוד של מפלגת פועלים השומר הצעיר עם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון). היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות מטעם מפ"ם, ולאחר התפלגותה - מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.

לאחר התפטרותו מהנהלת סולל בונה עבר לעבוד בחברת צים, והיה חבר הדירקטוריון שלה גם לאחר פרישתו לגמלאות.
חיים אישיים ומשפחה
רפטור נפטר בגיל 86 ונקבר בקיבוץ יגור, בו התגורר מאז שנות ה-50, עת הכיר שם את בת זוגו, סוניה (לבית גרובר). סוניה הייתה ממייסדות הקיבוץ ודודתו של השר וחבר הכנסת לשעבר יוסי שריד (אחותה של אמו של שריד, דובה).

אוטוביוגרפיה
 ללא הרף: מעשים ומאבקים (רשם: אהרן מאירוביץ), 3 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ג–תשל"ו 1975.

לקריאה נוספת


קישורים חיצוניים





 ברל רפטור ז"ל, מעריב, 24 במרץ 1989


הערות שוליים

קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם מפ"ם
קטגוריה:חברי מועצת המדינה הזמנית מטעם מפ"ם
קטגוריה:חותמי מגילת העצמאות
קטגוריה:חברי הוועד הלאומי
קטגוריה:חברי אספות הנבחרים
קטגוריה:פעילי ההסתדרות הכללית
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:אישים הקבורים ביגור
קטגוריה:עצורי השבת השחורה
קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19: אנשי היישוב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1902
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1989