ג'וזפה ורדי

ג'וזפה פורטונינו פרנצ'סקו ורדי (באיטלקית: Giuseppe Fortunino Francesco Verdi; 10 באוקטובר 1813 – 27 בינואר 1901) היה מלחין איטלקי, נחשב לאחד מגדולי מחברי האופרות בכל הזמנים.
ממוזער|250px|ג'וזפה ורדי

ראשית חייו
ג'וזפה ורדי נולד בשנת 1813 בכפר רוֹנְקוֹלָה שליד העיירה בּוּסֶטוֹ בדוכסות פארמה למשפחה ענייה. אביו היה בעל פונדק, ואימו הייתה טוות חוטים. כבר בילדותו התעניין ורדי הצעיר במוזיקה, ולמד אצל נגן העוגב בכנסייה המקומית. כעבור שלוש שנים, בן 12, תפס את מקומו במשרה זו, נגן העוגב בכנסיית רונקולה, והתמיד בה במשך שש שנים, גם לאחר שעבר לגור בבוסטו אצל ידיד המשפחה. כאשר למד בבית-הספר הישועי בבוסטו, המשיך בלימודי המוזיקה שלו אצל פרדיננדו פּרוֹבֶזִי, נגן העוגב של הקתדרלה בבוסטו ומנהל "החברה הפילהרמונית".

פרובזי, שהיה מוזיקאי מוכשר, מלחין ולבריתן, החל להעביר לידי ורדי הצעיר חלק מחובות משרתו, ואף איפשר לו לנצח על הפילהרמונית, פעילות מעשית שהעשירה את הידע המוזיקלי שלו. בתקופה זו החל גם להלחין, ובין השאר כתב בשנת 1828 אוברטורה ושירי לכת. בתפקידו כמנצח התוודע ורדי ליצירותיהם של כמה מגדולי המלחינים, בהם ניקולא פורפורה, יוזף היידן וג'ואקינו רוסיני, ופיתח גישה של בעל מלאכה מצפוני ואחראי אל עיסוקו כמוזיקאי, גישה שאפיינה את דרכו לאורך כל חייו. סוחר מקומי בשם אנטוניו בארצי, שהיה חובב מוזיקה, תמך בו ועודד אותו בלימודיו. בשנת 1829 הגיעו בארצי ופרובזי למסקנה, שבוסטו איננה יכולה עוד לתרום להתפתחותו של המוזיקאי הצעיר והמחונן, ובעזרת מלגה ממוסד מקומי, יצא ורדי להמשיך בלימודיו במילאנו. מאוחר יותר, בשנת 1836, התחתן ורדי עם בתו של בארצי, מרגריטה.

תחילת הקריירה המוזיקלית
בגיל 18 ביקש להתקבל לקונסרבטוריון של מילאנו, אך נדחה בשל גילו המבוגר יחסית ומשום שלא הרשים את הבוחנים בכישורי הנגינה שלו. הדבר לא החליש את רצונו ללמוד מוזיקה, ולאחר שלמד באופן פרטי אצל המנצח השני של בית האופרה "לה סקאלה", חיבר את האופרה הראשונה שלו, "אוברטו", שהתקבלה יפה על ידי הקהל. ההצלחה הובילה להזמנה של שלוש אופרות נוספות, אך הראשונה שבהן, האופרה הקומית "מלך לשעה", נכשלה. רק כתיבתה של האופרה "נבוכדנצר" הידועה בשמה האיטלקי "נבוקו" מ-1842, הצילה את המוניטין שלו ואף פרסמה אותו ברבים. בזמן הפקת האופרה מתו שני ילדיו, ואחריהם גם אשתו. רק בזכות תמיכת ידידיו הצליח לעבור את התקופה הזו, שהייתה הקשה בחייו, ובעידוד הצלחתה של "נבוקו" המשיך להלחין ולחתור להישגים גבוהים עוד יותר.

מיד לאחר ההצלחה של "נבוכדנצר" כתב ורדי עוד שתי אופרות: "הלומברדים" ו"ארנאני", אשר פרסמו אותו לא רק באיטליה אלא גם בכל אירופה.

האחרונה באופרות המוקדמות של ורדי היא "מקבת'" (1847), על פי הטרגדיה של שייקספיר, מקבת'. ב"מקבת'" שבר ורדי כלל גדול של האופרה האיטלקית, שאין אופרה ללא סיפור אהבה בתוכה. באופרה זו שם ורדי דגש על ההיבטים הדרמטיים של היצירה, בניגוד לקודמיו, רוסיני, דוניצטי ובליני, שנהגו לרומם את הזמרים בכתיבת אריות ראוותניות להבלטת יכולותיהם הקוליות. ורדי, בניגוד להם, חיפש "זמרת בעלת קול מחוספס, צרוד וקודר, שיש בו שמץ של שטניות" לתפקיד ליידי מקבת'.

 הקשר הרומנטי עם ג'וספינה סטרפוני 
ג'וספינה סטרפוני, ילידת 1815, הייתה זמרת סופרן אטלקיה שקשריה עם ורדי היו מקצועיים בתחילה. היא שרה את תפקיד אביגיל בנבוקו ובאופרה אוברטו ב-1839. הייתה לה קריירה אופראית מוצלחת אך קצרה וכאשר קולה החל להדרדר, היא עברה להתגורר בפריז ולימדה פיתוח קול. ב-1847 נפגשה שוב עם ורדי, בעת שעסק בהפקת האופרה "ירושלים". הם התאהבו ועד מהרה עברו לגור יחד, אם כי נישאו רק ב-1859. נראה שסטרפוני, קתולית אדוקה, הרגישה שהיא לא ראויה להיות אשתו של ורדי, תחושה שייתכן שגם ורדי חש אותה. יש הסוברים שהנישואים נדחו עד שבנה הגיע לבגרות ב-1859. אהבתה, תמיכתה ועזרתה המעשית למען ורדי, למעלה מחצי מאה, היו משמעותיות ביותר, למרות היותו בעל לא קל.

האופרות האמצעיות
בתחילת שנות החמישים של המאה התשע עשרה, חשב ורדי על פרישה מוקדמת, בסגנון ג'ואקינו רוסיני. ברם, סטרפוני שכנעה אותו להמשיך וליצור, והתוצאה לא איחרה לבוא בדמות האופרה הנודעת "ריגולטו". אחריה באו לה טרוויאטה, "הטרובדור", "נשף המסכות" ו"כוחו של גורל". בשונה מהאופרות המוקדמות שלו, באופרות אלה הדמויות והעלילה היו הרבה יותר עמוקות והעידו על התקדמותו של ורדי ועל הדרך שעבר. בתקופה זו כתב ורדי גם שתי אופרות בסגנון הגראנד אופרה הצרפתית שהן, "דון קארלוס" ו"ערביות סיציליאניות". בכך הוכיח ורדי את יכולתו להתאים את סגנון כתיבתו לקהל עבורו נכתבה האופרה, (ה"גראנד אופרה" הייתה נפוצה מאוד בפריז של אמצע המאה ה-19) אך כל זאת מבלי להתפשר בסגנון האמנותי, או במסר שרצה להביע באופרות אלה.

אחרונת האופרות האמצעיות של ורדי היא האופרה "אאידה", הדעה הרווחת היא שהיצירה נכתבה לכבוד פתיחתה של תעלת סואץ, אך האופרה נכתבה להזמנת הח'דיו איסמעיל פאשה, והוצגה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי.  האופרה הוצגה רק שנתיים מאוחר יותר, ב-1871. כמו כן, באותה תקופה כתב ורדי את הרקוויאם המפורסם שלו לזכר המשורר אלסנדרו מנצוני. בעקבות הדרך בה נתקבלו הן "אאידה" והן הרקויאם בציבור הרחב (הצלחתן הייתה כה עצומה ומסחררת עד שוורדי חשב, שהקהל התייחס אליהן בצורה זולה והמונית מדי, שלא הייתה לרוחו) החליט ורדי לחדול סופית מכתיבת מוזיקה והשתקע בווילה שבנה בכפר קטן בצפון איטליה.

השנים האחרונות
לאחר "אאידה" נכנס ורדי לתקופה שבה לא כתב במשך כ-15 שנה. לאחר פסק זמן זה הוא חזר לבמה בסערה בשנת 1887 עם האופרה "אותלו", גם היא על פי הטרגדיה של שייקספיר.

אחרונת האופרות של ורדי היא "פלסטף", על פי "נשות וינדזור העליזות", שנכתבה בשנת 1893, ללברית מאת אריגו בויטו. על אף חששותיו, שאופרה קומית פרי עטו לא תתקבל בעין יפה, האיזון המושלם בין לברית מבריקה, מוזיקה, תזמורת וזמרים הניב אופרה מעולה, שזכתה לשבחי הקהל. ורדי בן ה-80 יצר, על אף גילו המופלג, אופרה צעירה מאוד באופייה ואף נתן ביטוי מלא לכושרו כאמן הקונטרפונקט.

ג'וזפה ורדי נפטר ב-1901. הוא נקבר תחילה בבית הקברות הגדול במילאנו. חודש לאחר מכן הועברה גופתו לקריפטה בבית האבות למוזיקאים  שהוא תרם להקמתו. באירוע הזה השתתף קהל של 300 אלף איש, ו-820 זמרים ביצעו את מקהלת העבדים העבריים מהאופרה נבוקו.

הפילוסוף ישעיה ברלין אמר על ורדי, כי אמנותו הייתה "אובייקטיבית, ישירה, ובהרמוניה עם מוסכמות ששלטו בה, וצמחה מאחדות פנימית מלאה, מהרגשה של השתייכות לזמן, לחברה ולסביבה שבה נוצרה." בניגוד למלחינים כברליוז ווגנר, לא חתר ורדי אל משהו אבוד, אינסופי ובלתי מושג, אלא נתן ביטוי לרגשות האנושיים הנצחיים.

 עיזבונו 
ורדי חיבר 28 אופרות, רובן מוכרות ומפורסמות, אף על פי שחייו היו רצופים משברים אישיים, הקשורים לטרגדיות משפחתיות שפקדו אותו, וכן קשיים מצד המימסד השלטוני.

ורדי הפך לסמל תנועת העצמאות של איטליה, שדגלה בחזרתו של המלך ויטוריו אמנואלה לשלטון. כאשר הקהל צעק בהופעות האופרה שלו, "ורדי", הוא התכוון גם לראשי התיבות של Verdi, שהם: !Vittorio Emanuele Re D'Italia (קרי, "ויטוריו אמנואלה, מלך איטליה!").

 הנצחה 
מפרצון ורדי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'וזפה ורדי.

רשימת אופרות שהלחין
 שם האופרה (עברית) שם מלא באיטלקית הופעה ראשונה שנת ההופעה הראשונה הערות אוברטו Oberto, Conte di San Bonifacio תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1839 מלך לשעה Un Giorno di Regno, ossia il finto Stanislao תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1840 נבוקו Nabucco תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1842 הלומברדים במסע הצלב הראשון I Lombardi alla prima crociata תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1843 ארנאני Ernani תיאטרון לה פניצ'ה, ונציה 1844 שני הפוסקארים I due Foscari תיאטרון ארגנטינה, רומא 1844 ג'ובאנה ד'ארקו (ז'אן ד'ארק) Giovanna d'Arco תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1845 אלזירה Alzira תיאטרון סן קרלו, מילאנו 1845 אטילה Attila תיאטרון לה פניצ'ה, ונציה 1846 מקבת Macbeth תיאטרון דלה פרגולה, פירנצה 1847 על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר הבנדיטים I masnadieri תיאטרון הוד מלכותה, לונדון 1847 ירושלים Jérusalem האקדמיה המלכותית למוזיקה, פריז 1847 גרסה מחודשת ל"הלומברדים" שודד הים Il corsaro תיאטרון גראנדה, טריאסטה 1848 קרב לניאנו La battaglia di Legnano תיאטרון ארגנטינה, רומא 1849 לואיזה מילר Luisa Miller תיאטרון סן קרלו, נאפולי 1849 סטיפליו Stiffelio תיאטרון גראנדה, טריאסטה 1850 ריגולטו Rigoletto תיאטרון לה פניצ'ה, ונציה 1851 על פי "המלך משתעשע" של ויקטור הוגו הטרובאדור Il trovatore תיאטרון אפולו, רומא 1853 לה טרוויאטה La traviata תיאטרון לה פניצ'ה, ונציה 1853 על פי "הגברת עם הקמליות" של אלכסנדר דיומא ערביות סיציליאניות Les vêpres siciliennes האקדמיה המלכותית למוזיקה, פריז 1855 טרובאדור Le trouvère האקדמיה המלכותית למוזיקה, פריז 1857 גרסת בלט מחודשת לאופרה "הטרובדור" (Il trovatore) סימון בוקאנגרה Simon Boccanegra תיאטרון לה פניצ'ה, ונציה 1857 ארולדו Aroldo תיאטרון נובו, רימיני 1857 גרסה מחודשת ל"סטיפליו" נשף המסכות Un ballo in maschera תיאטרון אפולו, רומא 1859 כוחו של גורל La forza del destino תיאטרון מריינסקי, סנקט פטרבורג 1862 מקבת Macbeth תיאטרון הליריק, פריז 1865 גרסה מחודשת דון קרלוס Don Carlos האקדמיה המלכותית למוזיקה, פריז 1867 כוחו של גורל La forza del destino תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1869 גרסה מחודשת אאידה Aida בית האופרה הח'דיוי, קהיר 1871 דון קרלו Don Carlo תיאטרון סן קרלו, נאפולי 1872 גרסה מחודשת ראשונה לדון קרלוס סימון בוקאנגרה Simon Boccanegra תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1881 גרסה מחודשת לאופרה מ-1857 דון קרלו Don Carlo תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1884 גרסה מחודשת שנייה ב-4 מערכות דון קרלו Don Carlo תיאטרון מוניסיפל, מודנה 1886 גרסה מחודשת שלישית ב-5 מערכות אותלו Otello תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1887 על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר פלסטף Falstaff תיאטרון לה סקאלה, מילאנו 1893 על פי "נשות וינדזור העליזות" של ויליאם שייקספיר

לקריאה נוספת
 יהואש הירשברג, קסם האופרות של ורדי, הוצאת כרמל, 2014. 
 Julian Budden, Verdi, Oxford University Press, 2008 
 Donald C. Sanders, Experiencing Verdi: a Listener's Companion, Scarecrow Press, 2014 
 Marcello Conati, Encounters With Verdi, Cornell University Press, 1984 
 Linda Hutcheon, Four Last Songs: Aging and Creativity in Verdi, Strauss, Messiaen, and Britten, University of Chicago Press, 2015 
 Mary Jane Phillips-Matz, Verdi: a Biography, Oxford University Press, 1993 
 Scott L. Balthazar, The Cambridge Companion to Verdi, Cambridge University Press, 2004 
 Franz Werfel, Verdi: the Man in his Letters, Vienna House, 1973 

קישורים חיצוניים



 אלי אשד, ורדי פוגש את המומיה ברמת גן, סקירה מקיפה על האופרה "אאידה" של ורדי
 ביום זעם זה מתוך הרקוויאם המפורסם של ורדי – וידאו





הערות שוליים

*
קטגוריה:מלחינים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:מלחיני אופרה איטלקים
קטגוריה:מלחינים מהתקופה הרומנטית
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ברית המועצות
קטגוריה:מלחיני רקוויאם
קטגוריה:חברי מסדר פרנץ יוזף
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-19
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-20
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1813
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1901