אלטון ג'ון

סר אלטון הרקולס ג'ון  (באנגלית: Elton Hercules John; נולד ב־25 במרץ 1947 בשם רג'ינלד קנת' דווייט) הוא זמר, מלחין ופסנתרן בריטי, אחד הזמרים המצליחים ביותר במאה ה־20. אלבומיו נמכרו לאורך השנים בלמעלה מ־300 מיליון עותקים, מה שמעמיד אותו כאחד מארבעת המוזיקאים שיאני המכירות בכל הזמנים. הסינגל של שירו "Candle in the Wind" הוא הסינגל הנמכר ביותר בכל הזמנים מאז החלו מצעדי דירוג הסינגלים (ההישג מצוין בספר השיאים של גינס). בנוסף, פסקול סרט האנימציה "מלך האריות" שהלחין הוא פסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים. ג'ון זכה בשישה פרסי גראמי, בחמישה פרסי המוזיקה הבריטית, בשני פרסי אוסקר, בשני פרסי גלובוס הזהב ובפרס טוני. הוא גם מחזיק בתואר אבירות. על פי דירוג בילבורד, ג'ון הוא אמן הסולו המצליח ביותר בכל הזמנים. הוא מהאנשים הבודדים שזכו בארבעת הפרסים העיקריים של תעשיית הבידור האמריקאית.

הקריירה שלו משתרעת על פני שישה עשורים, ועשרות מהשירים שכתב וביצע נכנסו לצמרות מצעדי המוזיקה ברחבי העולם. מלבד הצלחתו המסחרית, נחשב ג'ון לאחד היוצרים החשובים והמשפיעים במוזיקת הפופ והרוק. הוא נחשב כמי שהצליח לשמר, במידה רבה, את מקומו המרכזי של הפסנתר ברוק אנד רול. כמרכיבי מפתח בהצלחתו המוזיקלית ניתן למנות: כישרונו המלודי, המילים לשיריו (אותן כתב על פי רוב הפזמונאי ברני טופין), שירתו מלאת התשוקה בקול הטנור העשיר שלו ונגינתו בפסנתר המושפעת ממוזיקת הגוספל. בעיבודיו המוזיקליים בולט השימוש בכלי מיתר. ג'ון מפורסם גם בשל סגנון הלבוש שלו והתנהגותו מחוץ לבמה. ב־2011 דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה־49 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.

 ילדות ותחילת הקריירה 
אלטון ג'ון נולד בשם רג'ינלד קנת' דווייט ב־25 במרץ 1947 ב, שכונה ברובע הארו שבלונדון רבתי, שנמצאת בתחומי המחוז ההיסטורי מידלסקס . הוא בנו הבכור של סטנלי דווייט (1925–1991), לוטננט טיסה בחיל האוויר המלכותי (שקודם לתפקיד מפקד טייסת והוצב בבסיס חיל האוויר המלכותי שייבה  שבמחוז בצרה שבעיראק), ובנהּ היחיד של שילה איילין (לבית האריס, 1925–2017). הוריו נישאו ב־1945, והמשפחה עברה לגור בביתם של סבו וסבתו מצד אמו, בית דו־משפחתי בדיור הציבורי. הוא למד בבתי ספר בפינר: פינר ווד ג'וניור, רדיפורד ולבסוף בית הספר פינר קאונטי  שאותו עזב בגיל 17, כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level" ), כדי לעסוק במוזיקה.

ג'ון גדל בבית מוזיקלי. הוריו היו חובבי תקליטים נלהבים, ובבית נשמעה מוזיקה באופן תדיר, בתקליטים או ברדיו. האב העדיף ג'אז, והאם העדיפה מוזיקת פופ. אביו ניגן בחצוצרה בלהקה "Bob Miller and the Millermen" . ג'ון למד לנגן בפסנתר בגיל צעיר מאוד. סבתו, איווי, הושיבה אותו כבר כפעוט על ברכיה, בעוד הוא מקיש על הקלידים. כשהיה בן 3, הדהים את הוריו כשרץ לפסנתר וניגן מנגינה שנשמעה ברדיו, "ואלס המחליקים על הקרח"  מאת ולדטויפל. הדבר הפך להרגל, כשהילד רץ מהרדיו לפסנתר ובחזרה, ועד מהרה היה קשה לנתק אותו מהכלי. ההורים ניצלו את הכישרון שהפגין הילד כדי לבדר את האורחים שלהם: , סיפרה אמו. כשהיה בן 7, אמו מצאה לו מורה פרטית, שתרגלה אותו בעיקר במוזיקה קלאסית. הוא התאמן שלוש שעות ביום. באותו גיל, התנסה ג'ון בהופעה ציבורית: הוא נכח בחתונתו של בן דודו רוי דווייט  (כדורגלן מפורסם באותה תקופה), וכשהלהקה איחרה להגיע, ביקש ממנו בן דודו לנגן בפסנתר ולבדר את האורחים, עד להגעת הלהקה. ילדותו של ג'ון התאפיינה בוויכוחים קשים בין הוריו, שג'ון היה מוצא מהם מפלט בהסתגרות בחדרו והאזנה לתקליטים (ו"למידה" שלהם). הוא סבל מהתקפי זעם, שהנגינה עזרה לו להירגע מהם. לימים סיפרה אמו שהוא גדל כ"פקעת עצבים". עוד סיפרה שהיה "מכונס בעצמו ומאוד עצוב". ג'ון המשיך לנגן בפסנתר בביתו במשך שעות, עד שהופסק על ידי הוריו, גם בשל תלונות מהשכנים. החל מאמצע שנות ה־50 חלו שינויים במוזיקה, ומוזיקת הרוק אנד רול החלה להיות פופולרית. הדבר התבטא בתקליטים שרכשה האם (לדוגמה: של אלביס פרסלי ושל "Bill Haley & His Comets"), ועמם גם ג'ון התקרב לסוגה זו. מוזיקאים נוספים שספג מהם בצעירותו היו בין השאר ג'ורג' שירינג, נט קינג קול, ריי צ'ארלס, צ'אק ברי, ג'רי לי לואיס ובאדי הולי.

 האקדמיה המלכותית למוזיקה 
ממוזער|250px|שמאל|האקדמיה המלכותית למוזיקה, 1944
לאחר שהשתתפותו בתחרות מוזיקה מקומית הותירה רושם, קיבל ב־1958, כשהוא בגיל 11, מלגת לימודים חלקית לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למד יום בשבוע, בבוקר יום שבת, במשך חמש שנים (במקביל ללימודיו בבית הספר פינר קאונטי, שגם בו החל ללמוד בגיל 11). לדברי אחת המרצות, הלן פיינה, ג'ון (אז "רג'") היה "תלמיד לדוגמה" לאורך רוב תקופת לימודיו – מנומס ומפגין רצון ויכולת לעמוד במטלות שהוטלו עליו. רק לקראת סוף לימודיו במקום התחיל להיות "טיפה רשלני". ג'ון העדיף לנגן משמיעה, ללא תווים: פיינה מספרת שהדהים אותה כשניגן "כמו תקליט גרמופון" יצירה בת ארבעה עמודים של הנדל, מיד לאחר שהאזין לה בפעם הראשונה (הוא אף אלתר על היצירות). ג'ון נהנה מאוד לשיר במקהלה של האקדמיה. תוך כדי לימודיו במוסד, אמו שכרה לו מורה פרטי חדש, שהדריך אותו במוזיקה פופולרית (כשג'ון למד במוסד, לימדו בו מוזיקה קלאסית בלבד). בשיעורי המוזיקה בבית הספר פינר קאונטי, ג'ון גילה יכולת הלחנה, ואף שר. הוא הרשים את התלמידים בחיקוי סגנון נגינתו של ג'רי לי לואיס: ג'ון נמשך למוזיקאים כמו לואיס, פרסלי ובהמשך גם ליטל ריצ'רד, לא רק בגלל המוזיקה שלהם, אלא גם בגלל סגנון הופעתם המוחצן, הצבעוני והתיאטרלי, שהיה לו להשראה בהמשך. בזמן הפנוי המועט שלו, עבד בחלוקת עיתונים, וכן בחנות יין, בשבת אחר הצהריים, לאחר הלימודים באקדמיה.

אף על פי שנמשך למוזיקה פופולרית, הכיר ג'ון לימים בחשיבותם של הלימודים הקלאסיים באקדמיה ליצירתו: , אמר. ג'ון השתלב במקום היטב גם מבחינה חברתית והכיר חברים רבים, בהם כמה מוזיקאים שאיתם שיתף פעולה באופן הדוק בהמשך דרכו: המעבד פול בקמסטר, המפיק כריס תומאס, והנבלאית סקיילה קנגה. ג'ון שמר על קשר עם המוסד גם בבגרותו, ומימן מלגות לתלמידים מעוטי יכולת כלכלית.

ג'ון הוטרד מאוד בילדותו ממראהו החיצוני: . משיכתו לאמני רוק אנד רול שהיו רועשים מדי לטעמה של אמו, כמו ליטל ריצ'רד, הטרידה אותה, והוא נאלץ להקשיב לתקליטים אלה בחדרו בלבד. משיכתו למוזיקה פופולרית בכלל הכעיסה את אביו, שהעדיף שיתרכז במוזיקה קלאסית. האב, שהרבה להיעדר מהבית עקב שירותו הצבאי, האמין ש"מה שמתחיל ברוק אנד רול, נגמר בחיי פשע". הוא כתב באחד ממכתביו לאשתו: . האב אף ניסה לשכנע את בנו לפנות לקריירה של בנקאי או עובד מדינה. עם זאת, כשג'ון נזקק לפסנתר חדש (מאוחר יותר, כשהוריו כבר נפרדו) אביו התקשר למורה באקדמיה המלכותית למוזיקה כדי להודיע שהוא מעמיד לרשותו את הפסנתר שלו.

ב־1960 הקים יחד עם שכן, סטיוארט "סטו" בראון, להקת נעורים שכונתית בשם "The Corvettes", שהופיעה בתמורה לקוקה קולה. הלהקה התפרקה לאחר שנה וחצי. בינתיים, היחסים בבית הוחרפו, ואמו של ג'ון החלה לנהל רומן עם פרד פרברדר, צייר מקומי. ההורים באופן מעשי כבר נפרדו, אך גירושים נחשבו באנגליה של אותה תקופה כדבר שערורייתי שיש להסתיר, וההורים נשארו נשואים כדי להגן על שמו הטוב של בנם, שלמד עדיין במסגרות חינוכיות. עם זאת, ג'ון המשיך לסבול מאוד מהוויכוחים הקשים בין הוריו, כשנפגשו, ויכוחים שכעת נסבו סביבו. לבסוף ב־1962 התגרשו ההורים. האם התחתנה עם פרברדר, וג'ון עבר לגור בביתם, דירה מס' 3A בבניין מגורים בן שמונה דירות שנקרא "Frome Court", לא רחוק מבתיהם הקודמים. בבית זה כתב ג'ון את השירים שפרסמו אותו (למשל "Your Song"). כשעבר ממנו, ארבעה אלבומים שלו נמצאו בו זמנית בטופ־40 במצעד האמריקאי.

250px||שמאל|ממוזער|הפסנתר שהיה בבית אמו ואביו החורג של ג'ון (יוצר ב־1910), עליו הלחין את חמשת אלבומיו הראשונים.

 נגן פאב 
היחסים בין ג'ון לאביו החורג היו טובים (ג'ון כינה אותו בחיבה "דרף", בחילוף אותיות של שמו), ופרברדר סייע לג'ון למצוא עבודה בפאב מקומי במלון "Northwood Hills", שם ניגן ג'ון בלילות סופי שבוע, בימים חמישי עד ראשון, בתמורה לפאונד אחד ללילה. פרברדר הסתובב בין המבלים בסיום ההופעות כדי לאסוף טיפים לג'ון, שקנה באמצעותם פסנתר חשמלי ומגבר. ג'ון ניגן במקום שירים שהיו פופולריים באותה תקופה, של אמנים כמו ריי צ'ארלס ו, כמו גם לחנים משל עצמו. ג'ון התנסה במקום בהופעה מול קהל קשה: קטטות פרצו במקום באופן תדיר. מדי פעם היה אחד המבלים ניגש ושופך בירה לתוך הפסנתר שג'ון ניגן בו. עם זאת, לימים הדגיש ג'ון את החשיבות הרבה שהוא מייחס לצבירת ניסיון בכל סוג של הופעה חיה:

 בלוזולוג'י 
כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level"), עזב ג'ון את בית הספר היסודי פינר קאונטי, כדי לעסוק במוזיקה – בעידודה של אימו, שעשתה זאת כדי להרגיז את אביו. כן עזב את האקדמיה המלכותית למוזיקה. בן דודו רוי דווייט סייע לו למצוא עבודה ב־"Mills Music", חברת הוצאה לאור מוזיקלית, שם עבד במחלקת האריזה ובעבודות כלליות כהגשת תה. "Mills Music" שכנה ברחוב דנמרק בלונדון , שבו שכנו כמה הוצאות לאור מוזיקליות, וג'ון הכיר שם אנשים מהתעשייה. יחד עם סטיוארט בראון, הוא הקים להקת בלוז בשם . ג'ון היה הקלידן, בראון היה הגיטריסט והזמר, ואליהם הצטרפו הבסיסט רקס בישוף והמתופף מיק אינקפן. ב־1962 הם החלו לנגן בפאבים מקומיים, וב־1963 קיבלו עבודה במועדון הלילה הלונדוני "The Establishment" . ג'ון המשיך לעבוד בימים ב־"Mills Music", ואת הלילות חילק בין הופעות בפאב להופעות עם "בלוזולוג'י". ב־1965 הלהקה חתמה על חוזה עם הסוכנות של רוי טמפסט, שהעסיקה אותם כלהקת ליווי לזמרי והרכבי רית'ם אנד בלוז אמריקאיים שהגיעו להופעות באנגליה. אותם הרכבים היו מעבר לשיאם, ומשום כך טמפסט השיג אותם בעלות נמוכה יחסית. הפחתה נוספת בעלויות הושגה באמצעות שימוש בלהקת ליווי מקומית, ולשם כך נשכרה "בלוזולוג'י". ג'ון נקב באירוע הזה כשלב שבו הלהקה הפכה למקצוענית. אז גם עזב את העבודה ב־"Mills Music". בין הזמרים והלהקות שליוו היו , האחים אייזלי, , , סולומון ברק ופטי לבל ולהקתה. העבודה הייתה אינטנסיבית ומתישה: "בלוזולוג'י" הופיעה כל לילה, לעיתים שלוש–ארבע הופעות בלילה. הלהקה חתמה על חוזה עם "Fontana Records"  (באותה תקופה, חברת בת של "פיליפס"), ופרסמה את הסינגל הראשון שלה, "Come Back Baby", שאותו כתב ושר ג'ון. ג'ון כתב ושר גם את הסינגל השני שהוציאה הלהקה, "Mr. Frantic", בתחילת 1966. שני הסינגלים לא זכו להצלחה. בהרכב מורחב, הלהקה החלה ללוות את זמר ה־R&B . בספטמבר 1966 הציע הזמר  לחברי "בלוזולוג'י" להיות להקת הליווי שלו. רק ג'ון וסטיוארט הסכימו, ובמקום החברים שעזבו הצטרפו חדשים, בהם הסקסופוניסט אלטון דין . ג'ון סיפר שהוא למד הרבה מאוד מההרכבים שליווה: הוא למד על הופעת במה, איך להחזיק קהל ולדבר בין השירים, לשיר נכון בהופעה ולזוז תוך כדי כך, ולהתלבש על הבמה.

הופעה שג'ון מציין כמשמעותית נערכה בדצמבר 1966 ב־"Saville Theatre"  בלונדון, כש"בלוזולוג'י" ערכה את מופע החימום לליטל ריצ'רד. אומנם מעריציו של ריצ'רד לא אהבו את הלהקה וצעקו לה לרדת מהבמה, אך ג'ון התרשם ממנו עמוקות: 
כשהחל לעבוד עם הלהקה, קבע באלדרי שמלבדו שני חברים נוספים בלהקה יהיו זמרים, וכשהחליט להחליף את אחד מהם, בחר בזמרת אמריקאית, ולא בג'ון. ג'ון אומנם היה הקלידן ולא יועד להיות זמר, אך נפגע – הוא רצה להיות זמר מוביל, אך היה משוכנע שהופעתו החיצונית השמנמנה תעמוד לו לרועץ בכך. הוא החל להרגיש תסכול רב והבין שלא יוכל להתפתח עוד בלהקה, אך היסס לעזוב אותה בשל אובדן ההכנסה. לימים תיאר את הלהקה במילים "להקה נוראית" ו"בינונית". ג'ון שקל מה לעשות. לימים סיפר שהיה חשוב לו רק להישאר בעבודה שקשורה למוזיקה, אפילו כעובד בחנות תקליטים. לבסוף החל לחשוב שעליו להתרכז בכתיבת שירים. הוא ענה למודעת "דרושים" שפרסמה חברת התקליטים "ליברטי רקורדס" בגיליון ה־17 ביוני 1967 של מגזין "NME": "ליברטי רקורדס מחפשת כישרון". למודעה ענה גם צעיר בן 17 בשם ברני טופין.

 ההתקשרות עם ברני טופין ועם DJM 
שמאל|ממוזער|250px|ג'ון (מימין) עם שותפו הוותיק לאלבומיו, התמלילן ברני טופין, 1971
ג'ון הופיע למבחן בד אצל ריי ויליאמס, מנהל מחלקת A&R (האחראית לחיפוש כישרונות) ב"ליברטי רקורדס". ויליאמס התרשם וקבע לו הקלטת מבחן נוספת, שאותה העביר למנהליו, שהתרשמו באופן חיובי מהמוזיקה, אך טענו שהמילים חלשות ולכן לא קיבלו את ג'ון. בניסיון לרכך את הודעת הדחייה, הושיט ויליאמס יד לערימה שבה היו מעטפות עם שירים של פזמונאים, והושיט לג'ון אחת מהן – זו של ברני טופין. ג'ון החל להלחין מוזיקה לשירים של טופין (תוך שהשניים עבדו בהתכתבות בדואר כחצי שנה). ויליאמס, שהיה מרוצה מהתוצאות, קישר את ג'ון לחברה אחרת, שאחד השותפים בה היה המוציא לאור המוזיקלי היהודי בריטי דיק ג'יימס , ממייסדי חברת ההפצה לשירי "הביטלס" "נורת'רן סונגס" ובעל חברת התקליטים "DJM Records" . ג'ון הקליט שירים ב"אולפני DJM" לאחר שעות העבודה באופן מחתרתי, מבלי לבקש רשות. הוא נעזר לשם כך ב: ג'ון וקוואי הכירו והתיידדו עוד מימיו של ג'ון ב־"Mills Music", כשקוואי עבד כשליח בחברה סמוכה. הם אף ניגנו יחד, כשקוואי היה הגיטריסט בהרכב האחרון של "בלוזולוג'י". ל־"DJM" התקבל קוואי לתפקיד משרדי, וכשדיק ג'יימס הקים אולפן חדש, קוואי יזם ועזר בהקמתו וקודם לתפקיד טכנאי הקול (כשהוא בן 16 בלבד). קוואי אף עסק ב־A&R עבור ג'יימס, כך שמוזיקאים רבים חילו את פניו בבקשות להקליט באולפן הנחשב, שהיה שייך למוציא לאור של שירי "הביטלס". מכיוון שהיה חסר ניסיון ורצה ללמוד את המקצוע, קוואי אפשר למוזיקאים להקליט לאחר שעות העבודה. בין המוזיקאים האלה היה ג'ון, שהקליט שם דמואים לשירים שהלחין למילותיו של טופין.

 קריירה 
 1967–1969: כותב שירים, מוזיקאי אולפן, תחילת קריירת הסולו 
בשלב מסוים, באחד הלילות שבהם הקליטו באופן מחתרתי, נתפסו ג'ון וקוואי על חם. למחרת בבוקר דיק ג'יימס ובנו סטיבן (שהוכשר לתפקיד מנהל החברה) דרשו מקוואי לדעת מה התרחש. קוואי המבוהל מסר את שמות כל המוזיקאים שהקליטו בלילות, וג'יימס הביע כוונה לפטר את כל המעורבים. בניסיון להסיח את דעתו, קוואי שלף טייפים של הדמואים שהקליט עם ג'ון בלילות, ואמר לו שהוא יכול לפטרו, אבל קודם שיקשיב להם. ככל שהתקדם בהאזנה, ג'יימס התרכך. לבסוף ביקש מקוואי להפגיש אותו עם הזמר ששמע בהקלטות. ג'יימס ובנו הציעו לצמד חוזה, ובתחילת נובמבר 1967 חתמו ג'ון וטופין, כצמד כותבי שירים, על חוזה עם "DJM". בהמשך דרשה החברה מג'ון (אז רג' דוויט) לאמץ שם במה. ג'ון לא התנגד – לימים טען שמאז ומתמיד לא אהב את השם "רג'".

ג'ון עדיין היה חבר ב"בלוזולוג'י" באופן רשמי והופיע איתה פה ושם, אך החליט סופית לעזוב אותה לאחר שבאלדרי החל להופיע עם הלהקה במופעי קברט, שהיו שנואים על ג'ון באופן מיוחד. בדצמבר 1967, לאחר הופעה מתסכלת בסקוטלנד, הוא הודיע לבאלדרי שהוא עוזב את הלהקה. הוא המשיך לחפש שם במה, ובטיסה חזרה מסקוטלנד חווה מה שתיאר לימים כרגע של הארה: בתחילה ביקש רשות לשאול את שמו של סקסופוניסט הלהקה אלטון דין, אך לאחר שזה הביע הסתייגות, השתמש רק בשמו הפרטי, ולקח את השם "ג'ון" מג'ון באלדרי. מעתה היה ל"אלטון ג'ון". לימים סיפר שבשבילו, שכילד הרגיש לא בנוח עם עצמו ועם מראהו החיצוני, להקרא רג' היה "סוג של כמו סיוט כשהייתי צעיר. לא יכולתי לחכות להיות מישהו אחר". עוד סיפר ש"ממילא לא הייתי שלם עם השם רג'. [...שינוי השם היה] פסיכולוגית, דחיפה גדולה בשבילי".

ג'ון ניגן כמה חודשים בסוף 1967 כקלידן מחליף בלהקה , בזמן שהקלידן שלהם החלים ממחלה. ג'ון התיידד במיוחד עם שניים מהמייסדים, דרק שולמן ואחיו ריי, והשניים סיפרו לו על כוונתם להקים להקה חדשה, שתקרא לימים "ג'נטל ג'ייאנט". הם שקלו לאייש אותו לתפקיד הקלידן, אך לאחר שהקשיבו לו מבצע שניים משיריו, החליטו שסגנונו אינו מתאים ללהקה שתכננו להקים.

כשנחתם החוזה בין "DJM" לג'ון וטופין, הציפיות של דיק ג'יימס מהצמד היו כתיבת מוזיקת  (שירים נעימים להאזנה קלה) למכירה למבצעים אחרים. כך נהגו ג'ון וטופין במשך כשנתיים, ונחלו אכזבה אחרי אכזבה כשמבצעים מעטים בלבד הביעו עניין בשירים שכתבו: הבולט שבהם (באותה תקופה) היה השחקן אדוארד וודוורד, שרכש את שירם "The Tide Will Turn For Rebecca" עבור אלבומו "This Man Alone". מבצעים נוספים מעטים הקליטו משיריהם, בהם רוג'ר קוק  ולולו. בנוסף לכתיבת שירים, חלקו של ג'ון בחוזה כלל עבודה באולפן. הוא ניגן כנגן אולפן עבור מוזיקאים אחרים והקליט עבורם דמואים. בין השאר ניגן – מבלי לקבל קרדיט – בלהיטם של "ההוליס" He Ain't Heavy, He's My Brother, ושר כזמר רקע בלהיטיו של טום ג'ונס "Delilah" ו־"Daughter of Darkness". הוא גם הקליט גרסאות כיסוי ללהיטי התקופה, שנכללו בתקליטי אוסף שנמכרו בזול בסופרמרקטים (גרסאות הכיסוי שהקליט יצאו לימים באלבום אוסף מיוחד). לאחר חתימת החוזה, עבר טופין לגור בביתו של ג'ון, וחזר לביתו שבלינקולנשייר בסופי שבוע. ג'ון וטופין ישבו בחדרים נפרדים כשעבדו, דבר שאפיין את שיתוף הפעולה ביניהם לכל אורך הקריירה המשותפת. בסדר הפוך מהמקובל אצל צמדי כותבי שירים, בדרך כלל ג'ון היה מקבל מטופין שירים ואז מלחין להם מוזיקה. ג'ון גילה יכולת להלחין גם כשהשירים לא צייתו למבנה המקובל של בית־פזמון והיו בעלי שורות באורך לא שווה. סינגל הבכורה של ג'ון, "I've Been Loving You" , יצא לאור ב־1 במרץ 1968. דיק ג'יימס הציע שיר של ג'ון, "I Can’t Go on Living Without You", עבור תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1969. הזמרת לולו נבחרה לייצג את בריטניה, וצריך היה לבחור לה שיר. נערך אירוע קדם טלוויזיוני, והצופים הצביעו באמצעות גלויות: כמה שירים בוצעו, בהם השיר של ג'ון, שהגיע למקום האחרון (השיר שנבחר היה "Boom Bang-a-Bang", שזכה באירוויזיון במשותף עם מדינות נוספות).

12 מהשירים שהקליטו ג'ון וטופין (בתחילה באופן מחתרתי, ואחר כך תחת חוזה) נצברו לאלבום שתוכנן לצאת בשם "Regimental Sgt. Zippo". מרבית החומר היה מוכן במרץ–אפריל 1968, ובמאי האלבום כבר היה מוכן להוצאה, אך לבסוף נגנז (האלבום יצא ב־2021). סטיב בראון, חבר ועובד ב"אולפני DJM", האזין לחומר ולא התרשם. הוא יעץ לג'ון להפסיק לנסות לכתוב להיטים מסחריים לאחרים ולהתחיל להתרכז בכתיבה על פי טעמו שלו. ג'ון וטופין שמעו לעצתו והחלו לכתוב שירים יותר מורכבים, ובאופן חופשי יותר מבעבר. ב־28 באוקטובר 1968 השתתף ג'ון במבחן בד לשידור הרדיו הראשון שלו. חברי הפאנל ב־BBC היו חלוקים בדעותיהם, אך ג'ון עבר (אף על פי שסבל מכאב ראש חזק במהלך המבחן), וההקלטה שודרה ב־3 בנובמבר בתוכניתו של הנרי סטיוארט. אחד מהשירים שג'ון ביצע במבחן היה . דיק ג'יימס התנגד בתחילה להוציא את השיר לאור, משום שחרג מוזיקלית מהחזון המסחרי שלו לגבי ג'ון וטופין, אך לאחר השידור ב־BBC הוא הסיר את התנגדותו, ובינואר 1969 השיר יצא כסינגל השני של ג'ון, בהפקתו של סטיב בראון (שהפיק גם את אלבום הבכורה של ג'ון). הסינגל זכה אומנם להשמעות רדיו, אך לא הצליח במכירות. חברי ההרכב האמריקאי ליל שלושת הכלבים (שהסולן שלהם התיידד עם ג'ון כשהופיעו בבריטניה) הקליטו את השיר וכללו אותו באלבומם השני,  (1969). ב־16 במאי של שנה זאת יצא הסינגל השלישי של ג'ון, "It's Me That You Need" . הוא הצליח ביפן (שנתיים לאחר צאתו) ובאיטליה (בגרסת כיסוי איטלקית) בלבד. באותה השנה, השתתף ג'ון בנגינת פסנתר בסינגל היחיד שהוציא ההרכב קצר הימים "Argosy", "Mr. Boyd". חברים נוספים בהרכב היו קיילב קוואי ונייג'ל אולסון. הזמר היה רוג'ר הודג'סון.

קיילב קוואי הקים באותה השנה, יחד עם עוד מוזיקאי אולפן מ־"DJM", הרכב בשם , וג'ון ביקש ממנו להופיע איתם כדי "לנסות" את שיריו. ג'ון הופיע עם חברי ההרכב עד הקמת להקת הופעות משלו באפריל 1970.

ביוני 1969 יצא אלבום הבכורה של ג'ון, "Empty Sky". האלבום קיבל ביקורות לא רעות, אך לא זכה להצלחה מסחרית. מרבית השירים באלבום היו בעלי אופי ג'אזי. מן האלבום בלט במיוחד השיר "Skyline Pigeon", שזכה להשמעות רדיו רבות ותואר לימים על ידי ג'ון במילים "אחד השירים המשמעותיים הראשונים שאני וברני כתבנו". ב־1972 הקליט ג'ון שוב את השיר בגרסת פסנתר, ומאז ביצע אותו בהופעות מדי פעם לאורך הקריירה שלו.

ג'ון היה מיועד להשתתף כזמר מוביל באלבומה השני של להקת קינג קרימזון "In the Wake of Poseidon", אך השתתפותו בוטלה לאחר שמייסד הלהקה רוברט פריפ החליט שסגנונו אינו מתאים לה.

 1970–1975: שנות השיא 
אף על פי ש־"Empty Sky" נכשל מסחרית, דיק ג'יימס המשיך לתת אמון בצמד, ולאחר ששמע דמואים של השירים הבאים, הוא הסכים לתת סכום גדול של כסף למימון הקלטות האלבום הבא (כסף שנדרש למימון העיבודים התזמורתיים העשירים שלו), ובאפריל 1970 יצא אלבומו השני של ג'ון, "Elton John". באלבום זה החל שיתוף הפעולה עם המפיק  (לו הייתה השפעה מכרעת על הצליל באלבומיו של ג'ון) ועם המעבד פול בקמסטר, שפעל באותה תקופה גם לצד הרולינג סטונז ודייוויד בואי (להיטו של בואי "Space Oddity" הופק על ידי דאג'ן; בקמסטר סיפק את העיבוד התזמורתי). האלבום היה לאלבום הפריצה של ג'ון, אך הצלחתו לא באה באופן מיידי. גם הוא עדיין לא הוקלט במטרה לקדם את ג'ון כאמן מבצע, אלא כ"אסופת דמואים מלוטשים", במטרה להציג את יכולות הצוות ג'ון־טופין ככותבים למבצעים אחרים. ג'ון, שלא הצליח להתפרנס מהמוזיקה שלו, המשיך בעבודת אולפן ובהקלטת גרסאות כיסוי לאלבומי אוסף זולים, ואף "עזר" בחנות תקליטים. הסינגל הראשון מהאלבום, "Border Song", יצא במרץ של שנה זאת ולא הצליח במצעד הבריטי. דיק ג'יימס כבר כמעט איבד את סבלנותו כשהסכים לממן את סדרת ההופעות הראשונה של ג'ון בארצות הברית – שמונה הופעות בשישה לילות, שנקבעו לו במועדון "הטרובדור" הנחשב בסוף אוגוסט של אותה שנה. החברה היחידה שהסכימה לייצג את ג'ון בארצות הברית הייתה חברת "UNI" , שהנשיא שלה, ראס רייגן , הביע אמון בג'ון ובאלבומו החדש. רייגן, היחצן נורם וינטר ונציגי דיק ג'יימס בבריטניה הזמינו להופעות מוזיקאים מפורסמים, ידוענים ועיתונאים. ג'ון יצא אל ההופעות מלווה במתופף  והבסיסט  (יוצאי ), שהחלו להופיע עמו כבר מאפריל, והמשיכו להופיע עמו עד אמצע שנות ה־70. ג'ון, אולסון ומארי הופיעו כטריו בהופעותיו החיות של ג'ון, דבר שהצריך התאמות: היה הכרח לעבד את השירים המתוזמרים שלו להרכב בסיסי של פסנתר, בס ותופים. ג'ון השקיע רבות בהופעות, הן מבחינה מוזיקלית הן מבחינת הופעת במה אטרקטיבית: הוא הופיע בלבוש ראוותני (לדוגמה אוזני מיקי מאוס) והלהיב את הקהל המופתע בנגינה אנרגטית ובאטרקציות שונות כעמידת ידיים על הפסנתר. הקהל קיבל כבר את ההופעה הראשונה בהתלהבות, ולאחר ביקורת נלהבת של מבקר "לוס אנג'לס טיימס" רוברט הילברן, שאר ההופעות נמכרו מראש. לימים סיפר ג'ון:  ההופעות הביאו לפרסומו של ג'ון, ובעקבותיהן יצא באוקטובר של אותה שנה הסינגל השני מהאלבום, "Your Song" (יחד עם "Take Me to the Pilot"), שהפך ללהיט הראשון של ג'ון, בהגיעו למקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי. גם האלבום היה במהרה לאלבום הלהיט הראשון של ג'ון, בהגיעו למקום הרביעי ב"בילבורד 200" ולמקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי. באוקטובר של שנה זאת יצא לאור אלבום האולפן השלישי שלו, "Tumbleweed Connection", אלבום קונספט בהשראת אמריקנה והמערב הישן של אמריקה. מהאלבום לא יצאו סינגלים בין־לאומיים, ולכן הוא לא כלל להיטים, אולם הוא קיבל ביקורות טובות ומדורג באופן עקבי בקרב המאזינים כאחד מאלבומיו האהובים ביותר. הוא הגיע למקום השני בבריטניה ולמקום החמישי בארצות הברית.

ב־1971 יצא "17-11-70", אלבום הופעה שתיעד הופעה חיה ששודרה והוקלטה ברדיו בניו יורק ב־17 בנובמבר 1970. ההקלטה כללה שירים חדשים וישנים של ג'ון, וכן ביצועי שירים של אומנים אחרים. באותה השנה יצא גם פסקול של ג'ון לסרט "Friends", בסגנון דומה לאלבומים הקודמים ובליווי התזמור של פול בקמסטר. פסקול זה לא יצא בנפרד על גבי תקליטור, אך הוא נכלל בשלמותו באלבום האוסף הכפול של ג'ון, "Rare Masters". שיר הנושא, "Friends", יצא כסינגל והגיע למקום ה־34 במצעד בילבורד הוט 100 ולטופ־20 במצעדים באיטליה, קנדה, צרפת וניו זילנד. אלבום נוסף שיצא ב־1971 היה "Madman Across the Water". גם אלבום זה, כמו אלבומיו הקודמים "Elton John" ו־"Tumbleweed Connection", הגיע לעשירייה העליונה של מצעד מכירות האלבומים בארצות הברית. האלבום כלל את הלהיטים "Levon" ו־"Tiny Dancer". הופעה ראשונה באלבום זה הייתה לנגן כלי ההקשה הידוע ריי קופר (שעבד עם אריק קלפטון וג'ורג' האריסון). קופר הצטרף ללהקתו של ג'ון כחבר קבוע ב־1974. "Madman Across the Water" סימן את נקודת השיא באלבומיו המתוזמרים מאוד של ג'ון, אלבומים שהצליל שלהם עוצב במידה רבה על ידי המעבד הדומיננטי פול בקמסטר. אלבום האולפן הבא, "Honky Château", שבקמטסר לא שותף בו, סימן מהפך בצליל. תזמוריו של בקמסטר הפכו נדירים יותר ויותר והאלבום "A Single Man" (1978) היה האחרון בו השתתף עד "Made in England" (1995).

בהמשך המחצית הראשונה של שנות ה־70 הוציא ג'ון עם טופין שבעה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי: ששת אלבומי האולפן החל מ־"Honky Château" ואלבום הלהיטים הראשון של ג'ון, . חמישה להיטים של ג'ון הגיעו למקום הראשון בארצות הברית: "Crocodile Rock", "Bennie and the Jets", "Don't Go Breaking My Heart", "Philadelphia Freedom" ו־"Lucy in the Sky with Diamonds" (שהוא חידוש לשיר של הביטלס, אותו שר ג'ון עם ג'ון לנון) ושלושה הגיעו למקום השני במצעד שם: "Daniel", "Goodbye Yellow Brick Road" ו־"Don't Let the Sun Go Down on Me".

שמאל|ממוזער|250px|ג'ון בהופעה בהמבורג, 1972
התפוקה של ג'ון בשנים אלה, בהן היה מחויב בחוזה להוציא שני אלבומים בשנה, הייתה יוצאת דופן. באתר ההקלטות, ג'ון היה מקבל מטופין שיר ומלחין אותו בכ־20–30 דקות. באותו היום, השיר היה מוקלט. ג'ון לעיתים נדירות מאוד הנחה את הנגנים בקטעי הנגינה שלהם (משום כך אלבומיו מאותן שנים מכונים "אלבומי להקה"), ולרוב השירים הוקלטו בטייק ראשון או שני. ביום אחד הוקלטו 3–4 שירים. בתוך 2–3 שבועות כל הרצועות היו מוקלטות ורובן גם עם אוברדאבס. אחר כך גאס דאג'ן לקח את ההקלטות למיקסינג, ללא נוכחותו של ג'ון, שנתן אמון מוחלט בדאג'ן.

לאחר תקרית מביכה שאירעה לג'ון במהלך קניות בחנות בלונדון בתחילת דצמבר 1971, בה הקופאית, שזיהתה אותו ככוכב אלטון ג'ון, אך ראתה שם שונה (שם הלידה שלו) בפנקס השיקים, סירבה בתחילה לבצע את העסקה, החליט ג'ון לשנות את שמו באופן חוקי. ב־8 בדצמבר 1971 ארגן דיק ג'יימס פגישה עם עורך־דין כדי למלא טפסים לשינוי השם. באותו מעמד, בחר לעצמו ג'ון שם אמצעי: "הרקולס", כשמו של הסוס בסיטקום ה־BBC הפופולרי "Steptoe and Son" . ב־7 בינואר 1972 שונה שמו חוקית ל"אלטון הרקולס ג'ון".

ב־19 במאי 1972 יצא האלבום "Honky Château", שכלל את הלהיטים "Rocket Man" ו־"Honky Cat". האלבום קרוי על שם המקום שבו הוקלט: "Château d'Hérouville" שמצפון לפריז. האלבום היה הראשון מבין שבעה אלבומים רצופים של ג'ון שהגיעו למקום הראשון במצעד האמריקני, ושהה בו במשך חמישה שבועות. הוא קיבל ביקורות חיוביות ביותר. ללהקה הקבועה שלו הצטרף באלבום זה הגיטריסט , שניגן במספר שירים באלבום הקודם, וג'ון ביקש לצרפו כחבר להקה קבוע. ג'ונסטון צורף על רקע אווירה לא טובה ובעיות שהתגלעו בין ג'ון לבין אולסון ומארי: "היינו כל כך עצבניים ומשועממים שחשבתי שאנחנו צריכים או להיפרד או לעשות משהו חדש. אז החלטתי להשתמש בלהקה באופן יותר קבוע ולצרף את דייווי", אמר ג'ון בריאיון ל־"NME". ג'ון כלל את עצמו עם אולסון ומארי בריאיון ל־"NME", אבל מראיונות אחרים עולה שהתלונות הגיעו מצד אולסון ומארי, ובעיקר מצד מארי. הבעיות שהתגלעו עשויות לתרום להבנת החלטתו של ג'ון לפטר את אולסון ומארי באמצע שנות ה־70. הגיטריסט ג'ונסטון התגלה גם כמועיל מוזיקלית לג'ון, מכיוון שלהופעה בטריו היו מגבלות: "הבעיה העיקרית שלנו הייתה שהפסנתר היה כלי מוביל והוא, כמובן, לא מחזיק צלילים ארוכים [...] אבל מאז שדייווי הצטרף בגיטרה, זה נהיה קלי קלות בשבילי. אני יכול באמת להירגע כשאני מנגן, בעוד שקודם היינו צריכים לעבוד כולנו למלא את הצליל", סיפר ג'ון. במהלך ריאיון משותף עם אלטון ג'ון סיפר ברני טופין שהם נמנעו מלצרף גיטריסט עד אז, משום שחששו שיאפיל עליהם: "ממש הופתענו עם הגיטריסט החדש [ג'ונסטון] משום שפחדנו מהשתלטות על ידי הרים של מגברים ומיקרופונים". עם זאת ג'ונסטון, שהיה בעל רקע בפולק (כחבר בלהקת ), ידע להשתלב מבלי להשתלט על הצליל.

בנוסף לתפקידי הנגינה שלהם שימשו אולסון, מארי וג'ונסטון גם כזמרי רקע. שילוב הקולות הייחודי ביניהם (לראשונה בסינגל "Rocket Man") היה למאפיין מובהק של צליל הסינגלים והאלבומים של ג'ון עד לאמצע שנות ה־70.

באלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player" שיצא ב־1973 החל ג'ון לשלב סגנון מוזיקלי של גלאם רוק. להיטים בולטים בו היו הסינגלים "Daniel" ו־"Crocodile Rock". כן בלט "Have Mercy on the Criminal", שלצד הסינגלים זכה לביצועים של ג'ון בהופעות חיות לאורך השנים. כקודמו, זכה גם אלבום זה לביקורות חיוביות. בסוף אותה שנה יצא לאור אלבומו הכפול "Goodbye Yellow Brick Road", בו התבטא היטב סגנון הגלאם רוק המאפיין את ג'ון. האלבום הצליח מאוד במכירות, וכלל כמה מלהיטיו הגדולים ביותר של ג'ון: "Candle in the Wind", "Saturday Night's Alright for Fighting", "Bennie and the Jets", ושיר הנושא "Goodbye Yellow Brick Road".

ב־1974 יצא האלבום "Caribou", שכלל את הסינגלים "The Bitch is Back" ו־"Don't Let the Sun Go Down on Me". האלבום קרוי על שם אולפן ההקלטות "קריבו" שבקולורדו, שם הקליט ג'ון את האלבום. האלבום הוקלט בחופזה, בכתשעה ימים בלבד במהלך ינואר 1974 שעמדו לרשות הלהקה לפני התחלת סיבוב ההופעות ביפן ואוסטרליה, ועקב כך הלהקה עבדה תחת "לחץ לא ייאמן". המפיק גאס דאג'ן הביע לימים מורת רוח מהסאונד של האלבום, כמו גם ממרכיבים נוספים בו. "Step into Christmas" היה סינגל שהקליט ג'ון בנובמבר 1973. הוא נכלל כרצועת בונוס בהוצאה המחודשת של "Caribou", שיצאה ב־1995.

שמאל|ממוזער|250px|ג'ון בתוכנית ספיישל ברשת ABC, 1974
שמאל|ממוזער|250px|ג'ון בהופעה בתוכניתה של הזמרת שר, 1975
בפברואר 1975 יצא לאור הסינגל "
Philadelphia Freedom". השיר נכתב כמחווה לחברתו הטובה הטניסאית בילי ג'ין קינג (שם השיר, שאותו קבע ג'ון, הוא כשמה של קבוצת הטניס המקצוענית שבה שיחקה קינג). השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד, ודורג שלישי בסיכום השנה. ב־17 במאי של אותה שנה ביצע ג'ון את השיר בתוכנית הטלוויזיה האפרו־אמריקאית . ג'ון היה האדם הלבן השלישי שהופיע בתוכנית. ב־1975 גם השתתף ג'ון לצד כוכבים כגון אריק קלפטון וטינה טרנר בסרט "טומי", אשר התבסס על האלבום ואופרת רוק של להקת "המי". הוא גילם בסרט את אלוף הפינבול המפסיד לטומי, הנער החירש והעיוור. בסרט זה שר ג'ון את הלהיט "Pinball Wizard".

ב־19 במאי 1975 יצא לאור אלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy", שנכתב כסיפור אוטוביוגרפי על ימי התחלת הקריירה של ג'ון ושותפו הוותיק התמלילן ברני טופין. "קפטן פנטסטיק" הוא האלבום הראשון אי פעם שנכנס מיד עם יציאתו לאור למקום הראשון במצעד בילבורד 200, תוך שמכר 1.4 מיליון עותקים במשך ארבעת הימים הראשונים ליציאתו, ושהה במקום הראשון במשך שבעה שבועות. האלבום קיבל ביקורות חיוביות מאוד. בריאיון שערך עמו קמרון קרואו ב־2006 אמר ג'ון: "תמיד חשבתי ש'קפטן פנטסטיק' היה אלבומי הטוב ביותר, משום שלא היה מסחרי בשום דרך [...] 'קפטן פנטסטיק' נכתב מההתחלה לסוף בסדר רץ, כמעין סיפור על התמודדות עם כישלון – או ניסיון נואש שלא להיות כזה. חיינו את הסיפור". האלבום הגיע למעמד פלטינה x3 בארצות הברית, ומקובל לראותו כמסמן את סיומה של פסגת הקריירה של ג'ון. הסינגל היחיד מהאלבום, "Someone Saved My Life Tonight", הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד הוט 100, ולמקום השני במצעד הסינגלים RPM הקנדי.

לפני הקלטת האלבום הבא, "Rock of the Westies", פיטר ג'ון את חברי הלהקה הקבועים אולסון ומארי. על הכל מוסכם שהפיטורים נעשו דרך הטלפון, אך קיימים חילוקי גרסאות בין ג'ון לבין אולסון לגבי זהות המטלפן: לפי ג'ון, היה זה הוא עצמו (ובראיונות שנערכו עמו לאחר מכן הביע חרטה עמוקה על "הדרך הנוראית" של פיטורים דרך הטלפון). אומנם אולסון סיפר שהיה זה "מישהו במשרד" שדיבר איתו. ג'ון אומנם סיפר בעבר בגלוי על בעיות שהיו לו כבר מתחילת הדרך עם אולסון ומארי, כאמור לעיל, אך הדברים לא נתפסו על ידי המפוטרים כסימנים המתריאים לקראת הבאות, ואף ג'ון לא חזר לדון בהם – ההסבר שסיפק לתקשורת היה שהרגיש שהיה "חייב שינוי". גם אולסון סיפר: "הסיבה מדוע הוא נתן לנו ללכת, עד כמה שקראתי בעיתונות, הייתה שהוא רצה לשנות כיוון מוזיקלי". עם זאת, ההסבר לא התקבל על דעתם כעילה אמיתית, והפיטורים, על פי אולסון, המשיכו לרדוף את מארי עד מותו ב־1992, משבץ שנגרם בעקבות טיפול כימותרפי במחלת סרטן העור שממנה סבל: "היינו מאוד קרובים, גרנו בנאשוויל. מספר שבועות לפני מותו של די, ביקרתי אותו. אחד הדברים האחרונים שהוא אמר לי היה, 'נייג', הלוואי שהיו אומרים לנו מה לעזאזל עשינו שפוטרנו. אף פעם לא קיבלנו את הסיפור האמיתי'". אולסון ומארי חזרו ללהקתו של ג'ון וניגנו בה בשנים 1980–1984. אולסון חזר ללהקתו של ג'ון ב־2000.

דייווי ג'ונסטון וריי קופר נשארו בלהקה. חזרו אליה המתופף רוג'ר פופ וקיילב קוואי, שהצטרף כגיטריסט נוסף. הבסיסט קני פאסרלי צורף כחבר חדש. ללהקה הצטרף גם ג'יימס ניוטון הווארד כקלידן וכמעבד באולפן. השותפות עם ניוטון הווארד הייתה משמעותית: המוזיקה של ג'ון הייתה עדיין מתוזמרת בחלקה, והמגמה בעולם הייתה לכיוון השפעות ממוזיקה אלקטרונית. הווארד הוסיף תמיכה של סינתיסייזר לפסנתר של ג'ון. ג'ון כבר לא היה היחיד שניגן בהופעות על קלידים, והיה שבע רצון מכך, מכיוון שהדבר הוריד ממנו עומס וכתוצאה מכך איפשר לו "לנגן הרבה יותר טוב" (ג'ון היה עד כדי כך מרוצה מניוטון הווארד, שכאשר שמע את עבודתו בשיר "Feed Me", הוא ויתר על הכנסת הפסנתר שלו עצמו לשיר). יחד עם הגיטריסטים, הפסנתר של ג'ון הפך פחות דומיננטי בהופעות החיות, ומהרבה בחינות הפכה להקת ההופעות של ג'ון ללהקה מבוססת גיטרה.

את סדרת אלבומי האולפן שהוציא ג'ון בחברת התקליטים DJM, חתם האלבום "Rock of the Westies", שהוקלט בקולורדו ויצא לאור ב־4 באוקטובר 1975. בין השירים הבולטים באלבום: "Island Girl" (שהגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית ובבריטניה), "" ו־"Grow Some Funk of Your Own". אף על פי שהאלבום הגיע לראש מצעד המכירות של בילבורד, איכותו המוזיקלית נחשבת ירודה יחסית לאלבומיו הקודמים. המפיק גאס דאג'ן סיפר על חיכוכים ומריבות בין המשתתפים בהקלטות, חיכוכים ומריבות שהשליכו על התוצאה הסופית, והודה: "זה אינו אחד מהאלבומים המועדפים עלי". המבקר מאט ספרינגר כתב: "נדמה שהיעד היה גישה רעננה, וגם אם התוצאות לא מגיעות אל הפסגות הנישאות שהושגו בריצתו המדהימה של אלטון ג'ון במחצית הראשונה של שנות השבעים, עדיין יש באלבום כמה שירים טובים". עוד נכתב על כך כי קשיים רגשיים והתמכרות לסמים של ג'ון בתקופה זו, לצד החלפת חברי הלהקה נייג'ל אולסון המתופף ודי מארי הבסיסט, תרמו לירידה באיכות אלבומיו.

ג'ון סיפר לימים שהיה נתון בעומס עבודה רב, וסבל מלחץ ומדיכאונות קשים. השבוע של 20–26 באוקטובר 1975 הוכרז כ"שבוע אלטון ג'ון" בלוס אנג'לס, ונקבעו לו שני מופעים באצטדיון דודג'ר, ש־110,000 הכרטיסים להם אזלו במהירות רבה. המופע הראשון נקבע ל־25 באוקטובר. ב־21 באוקטובר קיבל ג'ון כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. , אמר. יומיים לאחר מכן, ב־23 באוקטובר, כשהוא בחברת משפחתו וחבריו, ביצע את מה שהיה ספק ניסיון התאבדות, ספק קריאה לעזרה: הוא בלע 60 טבליות ואליום, הודיע לנוכחים שהוא  – וקפץ לבריכה. הוא נאבק לצוף על פני המים, ונמשה מהם. הגיעה עזרה רפואית והוא עבר שטיפת קיבה, ונלקח לבית החולים. לאחר דיונים ארוכים ובאישור רופאיו, החליט ג'ון להתייצב למופעים המתוכננים. ב־2010 אמר: .

במאי 1976 הוציא ג'ון את אלבום ההופעה השני שלו, "Here and There". בשונה מאלבום ההופעה הראשון, בו נתפס ג'ון כמוזיקאי צעיר בעל צליל ייחודי ומקורי, הרי שבאלבום ההופעה השני מוצג ג'ון כזמר גלאם רוק ותיק, הלבוש בתלבושות ראוותניות ומשתולל על הבמה בשעת הנגינה, דבר שנטען כי תפס את מקומה של המוזיקה שלו. האלבום הוקלט בבריטניה (בהופעה בפני המלכה אליזבת השנייה ברויאל פסטיבל הול) ובארצות הברית (בהופעה שהתקיימה במדיסון סקוור גרדן ב־1974). במקור יצא האלבום על גבי תקליט יחיד; בסוף שנות ה־90 יצאה גרסת האלבום הכפול, שהכילה את כל שירי שתי ההופעות. ג'ון אירח מספר אמנים בהופעות אלו, בהם המוזיקאית לזלי דאנקן ששרה עם ג'ון את הבלדה "Love Song" בהופעה בבריטניה, והזמר ג'ון לנון שהצטרף למספר שירים בהופעתו הציבורית הגדולה האחרונה (ואחת מהופעותיו האחרונות בכלל) ב־28 בנובמבר 1974 במדיסון סקוור גארדן. ההופעה גם סימנה ציון דרך אישי עבור לנון, כאשר אלטון ג'ון ארגן פגישה מאחורי הקלעים בינו ובין רעייתו יוקו אונו בעת שהיו עדיין פרודים, במה שהתברר כשלב בדרך לפיוס ביניהם: "זה היה לפני שחזרנו להיות ביחד, אבל זה כנראה היה שהרגשנו משהו", סיפר לנון ל"רולינג סטון". שנה לאחר מכן, ביקשו לנון ואונו מאלטון לשמש סנדק לבנם שון.

 1976–1979: רוקט רקורדס, פרישה זמנית 
באוקטובר 1976 יצא האלבום הכפול "Blue Moves", שכלל את הסינגל "Sorry Seems to Be the Hardest Word". היה זה אלבומו הראשון של ג'ון בחברת התקליטים , אותה הקים בשותפות עם ברני טופין, גאס דאג'ן, סטיב בראון ואחרים. הוא הגיע למקום השלישי בארצות הברית, ובכך קטע רצף של שבעה אלבומים במקום הראשון שם. הוא קיבל ביקורות מעורבות בקרב המבקרים: מבקר "רולינג סטון" אריאל סווארטלי כתב שהוא "יומרני באופן נואש" וש"מספר השירים הטובים שבו אפילו לא קרוב להצדיק את אורכו הנרחב". סווארטלי ציין לטובה את "Idol" ואת "Shoulder Holster". בביקורת רטרוספקטיבית, תיאר מבקר "AllMusic" לינדזי פלאנר את האלבום כ"עייפות בלתי־נמנעת", שבאה לאחר "פרץ היצירתיות העצום" שדחף את ג'ון להוציא את אלבומיו הקודמים. הוא סיכם: "בעוד 'Blue Moves' לא מגיע לקרסוליים של אלבומים הכרחיים כ־'Tumbleweed Connection' או 'Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy', הרגעים המבריקים שבו מוכיחים שג'ון עדיין היה יכול להציע יותר מאשר חומר ממוצע".

הלהיט הגדול ביותר של ג'ון בשנה זו היה "Don't Go Breaking My Heart", דואט עם קיקי די, ששהה במשך ארבעה שבועות בראש מצעד הבילבורד הוט 100 ודורג שני בסיכום השנה. השיר היה הסינגל הראשון שלו שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ושהה בו במשך שישה שבועות. הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של רשת ג' לשנת 1976. על אף שהוקלט במהלך הקלטות "Blue Moves", לא נכלל השיר באלבום (השיר נכלל בכמה מאלבומי האוסף של הזמר).

ג'ון היה "זמר השנה" במצעדי הרדיו הלועזיים של קול ישראל בשנים 1973–1976 ברציפות, והיה הזמר השני (יחד עם פול מקרטני וכנפיים) בעל המספר הרב ביותר של שירים במצעד הלועזי השנתי של רשת ג' בשנות ה־70.

בסוף שנת 1977 הכריז ג'ון שהוא פורש מהופעות בפני קהל, אך הוא חזר להופיע לאחר שנה (ג'ון הכריז מעל הבמה ש"הופעה זו תהיה האחרונה" גם ב־1976, 1982, 1984, 1986 ו־1989. בנוסף הכריז על פרישה מהקלטות ב־2001; זאת לבד מהפרישה הזמנית שלו ב־1990, לאחר גמילתו מהתמכרויותיו השונות ומהודעת הפרישה מהופעות ב-2018).

ממוזער|250px|שמאל|ג'ון במהלך הופעה בסוף שנות ה־70
ב־1978 יצא אלבומו "A Single Man". היה זה אלבומו הראשון בו לא שיתף פעולה עם התמלילן טופין והמפיק דאג'ן, עימם עבד מראשית דרכו. במקומם החל לעבוד עם התמלילן גארי אוסבורן (עמו עבד עד 1982) ועם קלייב פרנקס, וכן היה שותף בעצמו בהפקה. שיטת עבודתו עם אוסבורן הייתה שונה מאוד משיטת עבודתו עם טופין. ראשית, בעבודתו עם טופין השניים לא ישבו ביחד בזמן תהליך היצירה. שנית, ג'ון קרא את השירים שמסר לו טופין, ורק לאחר מכן הלחין את המוזיקה ("אני מקבל את המילים והסרט נכנס לי לראש"). לעומת זאת עם אוסבורן הוא ישב ביחד, הם דנו במילים והחליפו רעיונות, ואוסבורן כתב מילים ללחנים של ג'ון. בשנות ה־80 המוקדמות אמר ג'ון שזה נותן לו חופש גדול יותר, וש"זה ממלא צורך יצירתי כרגע". לימים הוסיף שהפרידה הזמנית מטופין איפשרה לו להתנסות במוזיקה בדרכים שלא היו לו בעבר. ההבדלים בשיטות העבודה נבעו גם מאופי היחסים השונה: אוסבורן היה חבר אישי שישב עם אלטון בפאבים, בעוד שהיחסים עם טופין היו יחסי עבודה (אמנם מאוד קרובים) – חודשים עברו מבלי שראו אחד את השני. האלבום קיבל ביקורות מעורבות, ובכל זאת הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית. בלטו בו השירים
"", "", "", "", וכן השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) "Song for Guy" שהצליח כסינגל באנגליה ונכלל מאז ברוב תקליטי האוסף של הזמר. סגנון הדיסקו שהיה פופולרי באותה התקופה, חלחל גם לאלבום זה. על גבי עטיפת האלבום ניצב ג'ון כשהוא לבוש בבגדי ג'נטלמן מהמאה ה-19, ומאחוריו מתנשאת טירה; נטען כי צבעי האפור השולטים בתמונה, לצד שם האלבום, מייצגים את בדידותו של ג'ון בתקופה זו, בה ירדה הפופולריות של המוזיקה שלו.

ב־1979 יצא המיני אלבום "The Thom Bell Sessions". לזמן הפרויקט נפרד אלטון מלהקתו הקבועה ועבד עם מפיק וכותב הרית'ם אנד בלוז תום בל . ההקלטות נערכו אמנם בחלק השני של שנת 1977, אך לאחר שהיחסים האישיים בין השניים עלו על שירטון, הופסק הפרויקט לאחר שהוקלטו שישה שירים בלבד, ורק שלושה מהשירים שהוקלטו יצאו לאור במיני אלבום ב־1979. ב־1989 יצא לאור האלבום "The Complete Thom Bell Sessions" שכלל את כל ששת השירים שהוקלטו. במהלך ההקלטות הנחה תום בל את ג'ון בתחום הקולי: "תום בל לימד אותי הרבה", סיפר ג'ון לימים. "איך לנשום נכון ולהשתמש בקול שלי ברגיסטר  נמוך יותר". "Mama Can't Buy You Love" ו־"Are You Ready for Love" זכו להצלחה במצעדים. "Shine on Through" (שכאמור, כמו כל השירים הוקלט ב־1977) הוקלט מחדש בגרסה מקוצרת ויצא באלבום "A Single Man" ב־1978.

אלבום האולפן ה־13 של ג'ון, "Victim of Love", שיצא לאור ב־1979, היה אלבום דיסקו, שיצא מעט אחרי השיא של פופולריות מוזיקת הדיסקו. האלבום (שבאופן יוצא דופן, ג'ון לא הלחין את שיריו) נקטל על ידי הביקורת, נכשל במכירות, ומוזכר תכופות כמועמד ראוי לתואר אלבומו החלש ביותר: "ב־'Victim of Love' אין נשמת חיים", כתב סטיבן הולדן מ"רולינג סטון". ג'ון לא העלה מופע בעקבות האלבום (וכמעט ולא שר משיריו בהופעותיו, בכלל). בהמשך בחר לצאת לסיבוב הופעות אינטימי, בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר. במופע זה חזר ג'ון לשירים מראשית הקריירה שלו, אותם לא שר מאז ראשית שנות ה־70. הופעה חשובה במהלך סיבוב ההופעות, הייתה ההופעה ההיסטורית בברית המועצות, הופעה ראשונה לאמן מערבי מאחורי מסך הברזל. במהלך מסע הופעות זה, ביקר לראשונה גם בישראל.

באותה השנה, הופיע ג'ון לראשונה בישראל, בהיכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים. הוא הופיע בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר (ללא מלווים נוספים). במפגש עם עיתונאים, דיבר ג'ון בחום על הקהל הישראלי.

 1980–1988: אי יציבות: הצלחות לצד רגעי שפל 
שמאל|ממוזער|250px|עם הנשיא רונלד רייגן בחדר הסגלגל, 1982
ב־1980 יצא האלבום "", שנקרא כך בשל היותו האלבום ה־21 של ג'ון, אותו הוציא בגיל 33. באלבום זה שב ג'ון לשתף פעולה, בחלק מהשירים, עם התמלילן ברני טופין, וכן עם נגן הבס די מארי והמתופף נייג'ל אולסון. לבד מטופין, כתב גארי אוסבורן את המילים לחלק מהשירים. בשלושה מהבולטים שמבין השירים, השתתף גם ג'ון בכתיבת המילים: ב־"Never Gonna Fall in Love Again" וב־"Sartorial Eloquence" שיתף פעולה עם תום רובינסון, וב־"Give Me the Love" – עם Judie Tzuke. במהלך ההקלטות הוקלטו 11 שירים נוספים, בהם שני שירים בצרפתית עם זמרת הפופ הצרפתייה פראנס גל. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית, והיה חסר רק מעט למעמד אלבום פלטינה (מיליון עותקים בארצות הברית), לאחר שמכר שם 900 אלף עותקים. "Little Jeannie" הגיע למקום שלישי במצעד הבילבורד, ובכך היה ללהיט הגדול ביותר של ג'ון בארצות הברית מאז הדואט שהקליט ב-1976 עם קיקי די, "Don't Go Breaking My Heart".

ב־13 בספטמבר באותה שנה הופיע במה שהפך לאחת מהופעותיו הזכורות ביותר: הופעת ענק בחינם בסנטרל פארק, לפני קהל של למעלה מ־400 אלף בני אדם, במהלכה לבש (בין השאר) תלבושת דונלד דאק.

האלבומים הבאים, "The Fox" (1981) ו־"" (1982) היוו המשך ישיר לצליל וליוצרים שליוו את ג'ון באלבומו הקודם. בארצות הברית, עבר ג'ון מחברת "MCA" לחברת "גפן רקורדס" – "The Fox" היה האלבום הראשון שיצא שם בחברה זו. "The Fox" לא כלל להיטים, אך קיבל ביקורות טובות למדי – נטען שהיה האלבום הטוב ביותר שלו מאז אמצע שנות השבעים. את "" הפיק כריס תומאס (שהפיק גם את שני אלבומי האולפן הבאים). האלבום כלל גם מספר שירים שהפכו ללהיטים: "Blue Eyes" (שהיה מועמד לגראמי), "" (שאותו הקדיש לחברו המנוח ג'ון לנון), "I Am Your Robot" ו־"All Quiet on the Western Front". כמו כן, אלבום זה הוא מן האלבומים הראשונים בהם שר ג'ון נמוך יותר, כפי שניתן לשמוע ב־"Blue Eyes", ", ועוד. לאחר 1982, רק "Empty Garden" ו־"Blue Eyes" בוצעו בהופעות באופן קבוע.

במאי 1983 יצא האלבום "Too Low for Zero", שסימן מעין קאמבק לג'ון לאחר אי־ההצלחה היחסית של אלבומיו הקודמים, שלא כללו להיטים בינלאומיים גדולים והיו מאכזבים במכירות, יחסית לשרשרת ההצלחות שלו במחצית הראשונה של שנות השבעים. בלחצו של דייוויד גפן חזר ג'ון לשתף פעולה באופן מלא עם ברני טופין, וכן עם הלהקה שליוותה אותו בראשית דרכו (והקליטה איתו גם את אלבומו הבא). האלבום נמכר היטב וכן זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה. להיטים בינלאומיים מתוכו היו הסינגלים "I'm Still Standing" ו־"I Guess That's Why They Call It the Blues" (שבו ניגן סטיבי וונדר במפוחית). הסינגלים האחרים היו "Kiss the Bride", "Cold as Christmas", "Crystal" ו־"Too Low for Zero". באלבום נכללים "Saint" ו־"One More Arrow", שהם מהשירים האחרונים שבהם נשמע ג'ון שר בקול פלסט. באוקטובר של אותה שנה משך ג'ון ביקורת פוליטית כשהופיע בסאן סיטי, והיה בכך מהאמנים ששברו את החרם התרבותי שהטיל ארגון האומות המאוחדות על דרום אפריקה, עקב מדיניות האפרטהייד שם.

ב־1984 יצא האלבום "Breaking Hearts". טכנאית ההקלטות הייתה רנאטה בלואל, שאותה נשא ג'ון לאשה באותה שנה – נישואים שהסתיימו ב־1988. שלושה מבין חמשת הסינגלים של האלבום, הנחשב מהמוצלחים מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון, נכנסו לטופ־40 בארצות הברית: "" (מקום 5), "Who Wears These Shoes" (מקום 16) ו־"In Neon" (מקום 38). האלבום נמכר היטב בארצות הברית ובכמה מדינות נוספות. לאחר סיבוב ההופעות של האלבום פוטרו המתופף נייג'ל אולסון והבסיסט די מארי פעם נוספת.

ב־13 ביולי 1985 השתתף במופע הצדקה לייב אייד. באוקטובר של אותה שנה השתתף יחד עם סטיבי וונדר, דיון וורוויק וגלאדיס נייט בגרסת כיסוי שהקליטו לשיר "That's What Friends Are For" , במטרה לגייס כספים לחקר מחלת האיידס. הגרסה זכתה להצלחה רבה: היא הגיעה למקום הראשון בארצות הברית ובמדינות נוספות, וזכתה בשני פרסי גראמי. בנובמבר של אותה שנה יצא האלבום "Ice on Fire". גאס דאג'ן חזר להפקה, לראשונה מאז "Blue Moves" (והפיק גם את האלבום הבא). ג'ורג' מייקל, אז חלק מהצמד "", סיפק קולות רקע ב־"Nikita" ובשיר נוסף. רוב שירי האלבום נחשבו חלשים, דבר שגרר כלפי מטה את הציונים שקיבל מהמבקרים. עם זאת, בלטו בו הלהיט "Nikita" ו־"Cry to Heaven". השיר "Shoot Down the Moon" יועד לסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (ומכאן האזכורים לכלי נשק ולמלים כמו "מסתורין" ו"סודות"), אך נדחה לאחר ששירה של להקת "דוראן דוראן" "A View to a Kill" הקדים אותו. באלבום הופיע השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) " The Man who Never Died", שנכתב על ג'ון לנון.

שמאל|ממוזער|250px|ג'ון בהופעה, 1986
ב־1986 יצא האלבום "Leather Jackets", שהוא האלבום שהכי פחות הצליח במצעדים בקריירה של ג'ון. הוא גם קיבל ביקורות מוזיקה גרועות במיוחד. לבד מהביקורות הגרועות, ציין אותו ג'ון עצמו (וכן המפיק דאג'ן) כאלבום הכי פחות טוב שלו, תוך שהוא תולה את איכותו הנמוכה, לדבריו, בהתמכרותו לסמים באותה עת. כמו כן, נכלל בו השיר שג'ון העריך כגרוע ביותר שכתב: "Heartache All Over the World". עם זאת, ולמרות דבריו של ג'ון, הדעות בקרב קהל המאזינים שלו חלוקות, ויש בהם הסוברים שגם אם אין מדובר באחד מאלבומיו הטובים ביותר, ושייתכן שחלק מהשירים סובלים מהפקה מיושנת, עדיין הוא לא ראוי לקיתונות הבוז שנשפכו עליו. כך גם הפזמונאי ברני טופין, שסבר כי "יש באלבום מספר שירים טובים". רוג'ר טיילור וג'ון דיקון מלהקת "קווין" התארחו באלבום וניגנו תופים וגיטרה בס, בהתאמה, ב־"Angeline". נכלל בו "Slow Rivers" – דואט עם קליף ריצ'רד וכן "Don't Trust That Woman", שיתוף פעולה עם הזמרת האמריקנית שר, שכתבה את המילים לשיר. בשיר בולט הניגוד בין המילים הקשות למוזיקה העליזה. המחברת אליזבת רוזנטל מציינת שזו תופעה אופיינית לג'ון, ומביאה דוגמאות כמו "Elderberry Wine" (מתוך האלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player") ודוגמאות נוספות (אין להתבלבל בין השיר של ג'ון לגרסה שהקליט Les Dudek למילים של שר).

ב־1987 יצא אלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra", שתיעד הופעה שהתקיימה ב־14 בדצמבר 1986 לפני קהל של 11,000 איש במרכז הבידור של סידני שבאוסטרליה. אף על פי שמיתרי הקול שלו היו נגועים במה שתואר לאחר מכן "גידולים לא ממאירים", שהקשו עליו לשיר וגרמו לו לכאבים חזקים, התקיים המופע כמתוכנן ושודר בשידור חי ברחבי העולם. במופע לווה ג'ון בלהקתו הקבועה וכן בתזמורת הסימפונית של מלבורן, בעיבודים חדשים לשיריו המוכרים. חרף הבעיה בקולו, שנשמע צרוד ושונה באופן משמעותי מקולו הרגיל, קיבל האלבום ביקורות טובות: "אלטון ג'ון שוב הוכיח את עצמו כאיש הופעות מושלם, המופיע בשיא יכולותיו", כתב לינדזי פלאנר מ־"AllMusic". אחד משירי המופע, הסינגל "Candle in the Wind", הגיע לצמרות מצעדי הפזמונים ברחבי העולם ואף היה מועמד לגראמי בטקס פרסי הגראמי ה־30, שנערך ב־1988, בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ. לאחר המופע עבר ג'ון ניתוח להסרת הגידולים ממיתרי הקול. הניתוח גרם לשינוי בקולו, שהשתנה מטנור לבריטון, ולטענתו הוא דווקא שמח בשינוי מכיוון שלקולו "נוספה תהודה" והוא התחזק. לאחר הניתוח לקח ג'ון הפסקה בת כמה חודשים מהופעות לצורך מנוחה. באותה השנה השתתף בנגינת פסנתר באלבומו של ג'ורג' האריסון, "ענן 9", וכן בקליפ שליווה את השיר "When We Was Fab", לצד ריי קופר, ג'ף לין, רינגו סטאר ואריק קלפטון שהשתתפו גם הם באלבומו של האריסון.

ממוזער|250px|שלט האצולה של סר אלטון ג'ון. השלט הוענק לו ב־1987 והוא כולל קלידי פסנתר ותקליטים. המוטו הספרדי, "el tono es bueno", משלב במשחק מילים את שמו של ג'ון במשפט: "הצליל הוא טוב". הצבעים זהב, אדום ושחור, הם גם הצבעים של מועדון הכדורגל ווטפורד. קסדת הפלדה שמעל למגן פונה לחזית כשמגן הפנים שלה פתוח, דבר המציין שג'ון הוא אביר.

ב־1988 יצא האלבום "Reg Strikes Back". האלבום, שקיבל ביקורות מעורבות עד טובות, הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית ולאלבומי זהב ופלטינה במדינות נוספות. בלטו בו הלהיט "I Don't Wanna Go on with You Like That" (מקום שני בבילבורד), "A Word in Spanish" (מקום 19 בבילבורד) והשיר "", שצוין במיוחד לשבח על ידי כמה מבקרי מוזיקה.

 1989–2000: התאוששות והצלחה מחודשת: Sacrifice, גמילה מסמים, שיתוף הפעולה עם דיסני 
ב־1989 יצא אלבומו "Sleeping with the Past". חרף ביקורות פושרות שקיבל ממבקרי המוזיקה, בקרב קהל המאזינים של ג'ון נחשב האלבום לאלבום מוצלח ואהוב, המתחרה עם "Too Low for Zero" שמ־1983 על תואר הטוב מבין אלבומי שנות ה־80 שלו. כן הצליח מאוד האלבום במכירות, והוא הנמכר ביותר מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון. להיטים מתוכו היו הסינגלים "Sacrifice" ו־"Healing Hands", שהיו הראשונים בקריירת הסולו של ג'ון שכבשו (כצד א' כפול) את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, ונשארו שם במשך חמישה שבועות. סינגלים נוספים היו "Club at the End of the Street" ו־"Whispers". ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של כשנה מהקלטות ומסיבובי הופעות.

ב־23 במרץ 1991 התארח ג'ון, כהפתעה לקהל, בהופעה חיה של ג'ורג' מייקל באצטדיון ומבלי. הם ביצעו גרסת דואט ל־"Don't Let the Sun Go Down on Me". הדואט נחל הצלחה רבה, והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד בילבורד הוט 100. באוקטובר אותה שנה יצא "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin", אלבום הוקרה לאלטון ג'ון וברני טופין, שכלל גרסאות כיסוי של אמנים ידועי שם לשיריהם, בהם להקת "המי", "הביץ' בויז", פיל קולינס, אריק קלפטון, סטינג, ברוס הורנסבי, שינייד או'קונור, ג'ו קוקר, ועוד. "שני חדרים" הוא מאלבומי ההוקרה הבודדים שהגיעו לצמרת "20 הגדולים" במצעד בילבורד 200, תוך שהגיע למעמד אלבום פלטינה ומכר יותר מ־1.3 מיליון עותקים.

ג'ון זכה בפרס גראמי ליצירה הכלית הטובה ביותר לאותה שנה על הקטע הכלי "Basque" שהלחין, ופורסם בנגינתו של החלילן ג'יימס גולוויי.

באפריל 1992 השתתף במופע ההוקרה לזכרו של פרדי מרקיורי, שנערך באצטדיון ומבלי. הוא ביצע את "The Show Must Go On" עם חברי "קווין" הנותרים ואת "Bohemian Rhapsody" עם אקסל רוז וחברי "קווין" הנותרים. ביוני של שנה זאת יצא אלבומו "The One", שהוקלט כמעט כולו בפריז שבצרפת. אלבום זה היה האלבום הראשון שהוקלט לאחר גמילתו הסופית מבולימיה ומהתמכרויותיו לאלכוהול וסמים. העטיפה שלו עוצבה על ידי מעצב האופנה הנודע ג'אני ורסצ'ה. שירי האלבום השיבו את אלטון ג'ון אל קדמת העשייה ואל ראשי מצעדי הפזמונים, ונכללו בהם הלהיטים "The One", "Simple Life",  "Runaway Train" (דואט של ג'ון עם המוזיקאי אריק קלפטון) והבלדה "The Last Song". ב־9 בספטמבר של אותה שנה השתתף ג'ון בטקס פרסי הווידאו־קליפים של MTV בביצוע "The One" ובנגינת פסנתר (יחד עם אקסל רוז) ב־"November Rain", להיטה של "Guns N' Roses". באותה שנה חתמו ג'ון וטופין על עסקת הפצה עם חברת "וורנר/שאפל מיוזיק", בסכום מוערך של 39 מיליון דולר ל־12 שנים. ההסכם כלל מקדמה במזומן בסכום שהיה אז הגדול ביותר בתולדות הפצת המוזיקה.

הצלחתו של ג'ון בראשית שנות ה־90, הובילה את חברת התקליטים שבה הקליט בראשית הקריירה שלו, להוציא לראשונה על גבי דיסקים, אלבום כפול המכיל את מיטב ההקלטות שהקליט ג'ון בין השנים 1967–1975. האלבום "Rare Masters", שיצא באוקטובר 1992, כלל תקליטונים, בי-סיידים, הקלטות שיועדו לאלבומים ולא נכללו בהם וכן קטעים ממופע חי בניו יורק בו הופיע לצידו ג'ון לנון בהופעתו האחרונה על הבמה. כמו כן, כולל האלבום את תקליטון הבכורה של ג'ון, היחיד בו כתב את כל המילים בעצמו. כן נכלל בו הפסקול המלא שהוציא ג'ון עבור הסרט "Friends", שיצא ב־1971.

ביוני 1993, במהלך מסע ההופעות לאלבום "The One", חזר ג'ון והופיע בישראל. ביקורו בישראל לווה בשערורייה לאחר שנמלט בחזרה ללונדון למשך יממה לאחר שלטענתו חש מאוים על ידי התקשורת הישראלית. לעומת זאת, העיתונאים הישראליים טענו ששומרי ראשו של ג'ון תקפו אותם. ג'ון שב לישראל, לאחר שכנוע האמרגן הישראלי ובקשות מאישי ציבור ישראליים רק בסמוך לתחילת המופע, שהתקיים בפארק הירקון. ג'ון פתח את המופע עם השיר "The Bitch Is Back". הפגיעה בקהל הישראלי הכעיסה את הנשיא עזר ויצמן שהגיב ואמר: "את אלטון ג'ון אפשר להחליף, את עם ישראל לא. שיחזור לאן שהוא רוצה, מי צריך אותו". בשנה זאת יצא האלבום , שכלל דואטים של ג'ון עם אומנים שונים. "True Love", דואט עם קיקי די, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.

ב־1994 חבר ג'ון לחברת וולט דיסני ויצר עם התמלילן סר טים רייס את הפסקול לסרט האנימציה "מלך האריות". הסרט הפך לאחד מסרטי האנימציה הרווחיים בהיסטוריה. פסקול הסרט שהלחין הפך לפסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים, בין השאר בזכות הלהיט "Can You Feel the Love Tonight", שאותו שר ג'ון עצמו. ג'ון זכה בפרס גראמי עבור השיר – הראשון שלו בקטגוריית "הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר". ג'ון זכה על לחניו לפסקול בפרסים רבים נוספים, בהם פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב. בשנה זו נכנס ג'ון להיכל התהילה של הרוק אנד רול, בהצגתו של אקסל רוז.

ב־1994 החל גם שיתוף הפעולה המצליח בין ג'ון לבילי ג'ואל. השניים יצאו לסיבוב הופעות משותף שנקרא "Face to Face"  – הצלחתו הביאה לסיבובים דומים נוספים, שנמשכו עד לסיבוב האחרון, שהסתיים ב־2010. בגלל הצלחתם הרבה נחשבים סיבובי ההופעות של הצמד לארוכים והמצליחים מסוגם בתולדות מוזיקת הפופ (לדוגמה: סיבוב ההופעות של 2003, שנמכר מראש, גרף למעלה מ־46 מיליון דולר ב־24 ימים בלבד). ב־2012 הצהיר ג'ואל שלא יקיים יותר את הסיבובים המשותפים, משום שלטענתו ג'ון עמד על כך שהסט ליסט לא ישתנה, והדבר הגביל אותו.

ב־1995 יצא אלבומו "Made in England", שהופק במשותף על ידי גרג פני וג'ון עצמו. התארחו בו בין השאר המעבד המוזיקלי ג'ורג' מרטין ונגן כלי ההקשה ריי קופר. האלבום נמכר היטב וזכה לביקורות חיוביות, כאשר היו מבקרים שאף השוו אותו לעבודותיו הטובות ביותר של ג'ון מהמחצית הראשונה של שנות ה־70. הסינגל "Believe" היה מועמד לפרס גראמי ב־1996 בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ.

ב־6 בספטמבר 1997, בטקס הלווייתה של ידידתו הנסיכה דיאנה, שנהרגה בתאונת דרכים, חידש ג'ון לזכרה את השיר "Candle in the Wind". השיר, שנכתב ב־1973 והופיע באלבומו "Goodbye Yellow Brick Road", הוקדש במקור למרילין מונרו. בגרסה החדשה שונו המילים על ידי ברני טופין, והעיבוד בוצע על ידי מפיק להקת "הביטלס" ג'ורג' מרטין. לסינגל צורף השיר "Something About the Way You Look Tonight", שנלקח מאלבומו החדש "The Big Picture", שיצא כשבוע לאחר יציאת הסינגל. הסינגל הפך לסינגל השני הנמכר ביותר בהיסטוריה (והנמכר ביותר מאז החלו מצעדי מכירות הסינגלים להופיע), עם מכירות של יותר מ־33 מיליון עותקים, וג'ון זכה עבורו בפרס גראמי. רווחי הסינגל נתרמו לטובת "קרן דיאנה" , שרווחיה עד ספטמבר 1999 נאמדו בכ־150 מיליון דולר, כאשר מרבית הסכום הגיע מרווחי הסינגל. "The Big Picture" המתוזמר מאוד הוא אחד מאלבומיו הפחות קליטים של ג'ון והפחות מסחריים שלו – אלבום בלדות מורכבות ואיטיות, שתואר כאינטרוספקטיבי, מופנם ואפל. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Live Like Horses", יצא כגרסת דואט עם הטנור הנודע לוצ'אנו פבארוטי. גרסה זאת הגיעה למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי בדצמבר 1996.

ב־15 בספטמבר 1997 השתתף באירוע הצדקה "מוזיקה למונטסראט" , שנערך באולם אלברט הול בלונדון, במטרה לגייס כספים לשיקום האי מונטסראט, שנפגע קשה בהתפרצות געשית ב־1995. בנובמבר 1997 נטל חלק בגרסת כיסוי עתירת כוכבים של הסינגל "Perfect Day", במסגרת אירוע הצדקה של BBC . גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. ג'ון השתתף בסרט "Spice World"  של להקת הבנות "ספייס גירלז", שיצא לאור בדצמבר 1997.

Wonder.jpg|ממוזער|250px|שמאל|הנשיא ביל קלינטון וראש הממשלה טוני בלייר מצטרפים לג'ון ולסטיבי וונדר לאחר הופעתם בארוחת הערב הרשמית בה אירח הנשיא את ראש הממשלה, 1998
המחזמר "מלך האריות", שהתבסס על הסרט באותו השם, ערך את הצגת הבכורה בברודוויי ב־1997 ובווסט אנד ב־1999. ב־2014, הוא גרף יותר מ־6 מיליארד דולר והיה לרווחי ביותר בתולדות Box Office הן להפקות במה הן לסרטים, תוך ששבר את השיא הקודם שהחזיק המחזמר "פנטום האופרה" של אנדרו לויד ובר. גם נכון לדצמבר 2017 הוא המחזמר הרווחי בכל הזמנים, שגרף קצת פחות מ־8.1 מיליארד דולר. נכון למרץ 2020 הוא המחזמר הרווחי ביותר בתולדות ברודוויי.
ב־1998 חבר ג'ון פעם נוספת לפזמונאי טים רייס ולחברת דיסני, כדי לחדש את האופרה המפורסמת של ורדי "אאידה", ולהפוך אותה למחזמר באותו שם. הצגת הבכורה של המחזמר נערכה באטלנטה, הוא הוצג גם בשיקגו, וב־2000 הגיע לברודוויי. המחזמר נחל הצלחה רבה וזכה במספר רב של פרסים, בהם פרסי "גראמי" ו"טוני". במרץ 1999 יצא לאור אלבום קונספט עם שירים מהמחזמר, . האלבום כלל את הדואטים "Written in the Stars"  עם ליאן ריימס ו־"I Know the Truth" עם ג'נט ג'קסון. במרץ 2000 קריין ג'ון בסרט "הדרך לאל דוראדו". פסקול הסרט  כלל בעיקרו שירים של ג'ון והפזמונאי טים רייס, עם תרומות של המלחינים הנס צימר וג'ון פאוול. מופעים שערך ג'ון באוקטובר של אותה שנה במדיסון סקוור גארדן הוקלטו, נערכו, ויצאו לאור בחודש שלאחר מכן באלבום .

 2001–2016: "חזרה לשורשים" עם Songs from the West Coast, בילי אליוט 
ב־2001 הוציא ג'ון את האלבום "Songs from the West Coast", שמסמן את תחילת תקופת ה"חזרה לשורשים" שלו: עזיבת השימוש הנרחב בסינתיסייזרים, שאפיין אותו בשנות השמונים והתשעים, וחזרה להתבססות על נגינת הפסנתר, שאפיינה אותו במחצית הראשונה של שנות השבעים. האלבום התקבל באהדה גדולה על ידי המבקרים ואף היה מועמד לפרס גראמי. הסינגלים "I Want Love" ו־"Original Sin" היו גם הם מועמדים לגראמי. רוברט דאוני ג'וניור ביצע ליפ סינק לווידאו קליפ של "I Want Love". את הקליפ ל־"Original Sin" ביים דייוויד לה-שאפל, וכיכבו בו אליזבת טיילור ומנדי מור, יחד עם ג'ון עצמו. סטיבי וונדר התארח באלבום וניגן מפוחית פה ו ב־"Dark Diamond". במהלך סיבוב ההופעות של האלבום הכריז ג'ון מעל הבמה שאלבומו זה יהיה האחרון, מכיוון שנמאס לו להקליט: . בטקס פרסי גראמי באותה שנה ביצע ביחד עם אמינם את להיט ההיפ הופ של אמינם "Stan". ביום השנה לאסון מגדלי התאומים השתתף ג'ון במופע התרמה שארגן המוזיקאי פול מקרטני במדיסון סקוור גרדן, ובו שר את שירו "Mona Lisas and Mad Hatters", בהקדשה לעיר ניו יורק. ב־2002 הופיע בהופעת אורח בגרסת כיסוי שעשתה להקת "בלו" לשירו "Sorry Seems to Be the Hardest Word" ונכללה באלבומם השני, "One Love". גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. במדינות רבות זכתה גרסה זו להצלחה גדולה מזו של השיר המקורי.

שמאל|ממוזער|250px|סמליל המופע "The Red Piano"
באוקטובר 2003 הודיע ג'ון שחתם על הסכם בלעדי לקיים 75 מופעים לאורך שלוש שנים במלון  שבסטריפ של לאס וגאס. המופע הקבוע, , היה מופע מולטימדיה שכלל אביזרי במה (פרופס) מסיביים ורצפי קטעי וידאו ערוכים, שאותם יצר דייוויד לה-שאפל. ג'ון חלק את המקום עם סלין דיון, והשניים הופיעו בו לסירוגין. המופע הראשון בסדרת המופעים התקיים ב־13 בפברואר 2004. בפברואר 2006, ג'ון ודיון שרו יחד במקום במטרה לגייס כספים עבור עובדי "Harrah's Entertainment" , שנפגעו בהוריקנים של 2005. הם ביצעו את השירים "Sorry Seems to Be the Hardest Word" ו־"".

ההחלטה על פרישה מהוצאת אלבומים החזיקה מעמד עד 2004, אז הוציא ג'ון את האלבום "Peachtree Road", שהיה האלבום היחיד בקריירה שלו שאותו הפיק לבדו. כקודמו, זכה אף "Peachtree Road" לביקורות חיוביות. באותה השנה הקליט ג'ון עם ריי צ'ארלס גרסת דואט ל־"Sorry Seems to Be the Hardest Word", במה שהתברר כהקלטתו האחרונה של צ'ארלס לפני מותו באותה שנה. הדואט נכלל באלבום הדואטים של צ'ארלס (שהיה אלבום האולפן האחרון שיצא בחייו) "Genius Loves Company". בשנה הזאת גם זכה ג'ון בפרס מרכז קנדי.

באפריל 2005 יצא לאור "Ghetto Gospel", סינגל מתוך אלבום שיצא לאחר מותו של הראפר טופאק, שנרצח ב־1996. מפיק האלבום, אמינם, שילב בשיר דגימה מתוך שירו של אלטון ג'ון "Indian Sunset". גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעדים באוסטרליה ואירלנד. ג'ון תיאר את השילוב שעשה אמינם במילים "פשוט גאוני", אומנם באותו ריאיון תקף את מוזיקת ההיפ הופ בתארו אותה כאחד מהדברים הגרועים שקרו במוזיקה המודרנית, והוסיף: . עם זאת, באוגוסט 2006 חלה תפנית חדה ביחסו הציבורי לסוגה, כאשר הביע בריאיון ל"רולינג סטון" את רצונו לעבוד עם אמני היפ הופ מובילים (בהם קניה וסט), ואף לעשות אלבום בסוגה זאת. קניה וסט דגם את שירו של ג'ון "Someone Saved My Life Tonight" לשירו "Good Morning", שנכלל באלבום שיצא ב־2007, וב־2010 הזמין את ג'ון לנגן בפסנתר ולשיר בשירו "All of the Lights" (ב־2014 חזר ג'ון על משאלתו לעשות אלבום היפ הופ, אך אמר: ).

ג'ון הלחין את המחזמר "בילי אליוט" שהוצג בווסט אנד החל ממרץ 2005 וזכה להצלחה רבה: הוא זכה בארבעה פרסי אוליבייה ומדורג במקום ה־11 ברשימת המחזות שרצו הכי הרבה זמן בווסט אנד. המחזמר הציג עד אפריל 2016 והעלה 4566 מופעים. נכון לדצמבר 2015, הוא נצפה על ידי 5.25 מיליון אנשים בלונדון וקרוב ל־11 מיליון ברחבי העולם, גרף למעלה מ־800 מיליון דולר וזכה ביותר מ־80 פרסי תיאטרון ברחבי העולם. ג'ון אמר: . בספטמבר 2006 יצא לאור אלבום האולפן ה־28 של ג'ון, "The Captain & the Kid", שנועד להיות מעין המשך רעיוני לאלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy" שמ־1975. כסינגל שיווקי ממנו יצא השיר "The Bridge". ב־9 באוקטובר של אותה שנה קיבל ג'ון את תואר אגדות דיסני מחברת וולט דיסני, על תרומותיו לסרטי דיסני ולמופעי הבמה שלה.

במרץ 2007 הופיע ג'ון במדיסון סקוור גארדן בפעם ה־60, לציון יום הולדתו ה־60. ההופעה שודרה בשידור חי, והקלטה שלה יצאה בפורמט DVD בשם . באותו חודש יצא תקליטור הלהיטים "Rocket Man: The Definitive Hits" ב־17 גרסאות שונות ברחבי העולם. באותו חודש קטלוג העבר של ג'ון – כמעט 500 שירים מ־32 אלבומים – הפך לזמין להורדה חוקית בתשלום.

שמאל|ממוזער|250px|ג'ון בהופעה, 2008
|שמאל|ממוזער|250px|ג'ון וליידי גאגא בהופעה חגיגית ב"קרנגי הול" במלאת 21 שנים להקמת הקרן למען יערות הגשם, 2010
ב־31 בינואר 2010 הופיע ג'ון עם ליידי גאגא בטקס פרסי הגראמי ה־52. ב־17 ביוני של אותה שנה, בדיוק 17 שנים לאחר הופעתו הקודמת בישראל, הגיע אליה ג'ון בפעם השלישית, והופיע באצטדיון רמת גן. ההופעה התקיימה דווקא בתקופה בה היה גל ביטולי הופעות בישראל של אמנים בינלאומיים, שנבעו מהתנגדות האמנים למדיניות הישראלית בסכסוך הישראלי־ערבי. ב־19 באוקטובר של אותה שנה הוציא אלבום משותף עם הזמר והמוזיקאי המוערך ליאון ראסל, בשם "The Union", שזכה לביקורות חיוביות. מבקר "רולינג סטון" David Fricke שיבח את השירים שכתב ראסל לאלבום, בין השאר את "If It Wasn’t for Bad" (שהיה מועמד לפרס גראמי באותה שנה) ואת שיר האהבה "שובר הלב" "I Should Have Sent Roses". מבקרת "לוס אנג'לס טיימס" אן פאוורס כינתה את האלבום "מקסים" ותיארה את שיתוף הפעולה בין השניים כ"אחד משיתופי הפעולה הטובים, כזה שמוציא אותם מהתבניות של עצמם ומפתיע גם אותם". ב־28 בספטמבר 2011 החל ג'ון את המופע הקבוע החדש שלו, , בקולוסאום של ארמון הקיסר  בלאס וגאס, והופיע שם במשך שלוש השנים הבאות. ב־8 באוקטובר 2011 הוא ציין במקום את ההופעה הפומבית ה־3000 שלו. באותה שנה השתתף עם קייט בוש בשיר "Snowed in at Wheeler Street", שנכלל באלבומה "". ב־3 בפברואר 2012 ביקר לראשונה בקוסטה ריקה, והופיע באצטדיון הלאומי שנבנה לאחרונה.

בספטמבר 2013 הוציא ג'ון את אלבומו "The Diving Board". האלבום זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, שרבים מהם ראו בו את אחד מאלבומיו האחרונים הטובים ביותר של ג'ון (וחלקם – אף מהטובים בקריירה בכלל). אופי האלבום אינטימי: מלבד הפסנתר של ג'ון הוא מלווה רק בבס ותופים – מדי פעם בתוספת גיטרה, קרנות וכלי מיתר. "אולי ההישג המרשים ביותר של האלבום הוא הדרך שבה הוא מחזיר את הפסנתר של אלטון אל קדמת הבמה, היכן שהוא צריך להיות", כתב אלן לייט מ"רולינג סטון". "מעולם לא היה פסנתרן רוק כמוהו".

ב־2016 הוציא ג'ון את האלבום "Wonderful Crazy Night". האלבום זכה לביקורות חיוביות: "חזרה משכנעת לשורשי האמריקנה שלו [...] עם מלודיות כמו של "Claw Hammer" המוכיחות שהרגישות הפופית שלו חדה כתמיד", כתב Jon Dennis מ"הגרדיאן". "יש בגרות ומשקל במוזיקה ובביצועים הקוליים של ג'ון שהופכים את האלבום לאחד הטובים שלו", כתב David Fricke מ"רולינג סטון". ג'ון פתח את רגל אירואסיה של סיבוב ההופעות לאלבום, "Wonderful Crazy Night Tour" , עם הופעה רביעית בישראל, שנערכה ב־26 במאי 2016 לעיני כ־40,000 צופים בפארק הירקון. במהלך ההופעה אמר הזמר: "אנחנו מאוד שמחים לחזור לישראל [...] זוהי ההופעה הראשונה בסיבוב ההופעות הזה, ולא יכולנו לבקש קהל טוב יותר לנגן מולו, או מקום טוב יותר".

2017 – הווה: הודעת הפרישה ורוקטמן 
ב־2017 לקח חלק בסרט "קינגסמן: מעגל הזהב" לצידם של האלי ברי, קולין פירת' וטארון אגרטון.

ממוזער|250px|שמאל|ג'ון במהלך הופעה בסיבוב הפרידה שלו, , 2018
ב-24 בינואר 2018, ערך ג׳ון מופע מיוחד בשידור ישיר (הנתמך בפורמט מציאות מדומה) בערוץ היוטיוב שלו, בו הוא הכריז על סיבוב ההופעות האחרון שלו (בהמשך הודיע שהוא עדיין מתכוון להופיע "פה ושם"). הסיבוב היה צפוי להסתיים ב-2021 אך נמשך אל תוך 2023. המופע יקרא "Farewell Yellow Brick Road". ג׳ון ציין כי הסיבה לפרישתו מהבמה לאחר 50 שנות פעילות, היא לבלות זמן איכות עם ילדיו ובעלו. בנוסף הדגיש כי הפרישה מהבמה לא תשפיע על המשך פעילותו המוזיקלית, והוא מצפה לעשייה בשנים הבאות. במסיבת עיתונאים הסביר ג'ון שהוא פורש לא משום שנמאס לו להופיע, אלא משום שהתעייף מהנסיעות הרבות. כן סיפר על התנסויותיו כמוזיקאי מקצועי בהופעות מול קהלים קשים: 

בספטמבר 2018 נמסר שג'ון חתם על הסכם עם "יוניברסל מיוזיק גרופ", על פיו החברה תייצג אותו ל"שארית הקריירה שלו", בנוסף לייצוג קטלוג העבר שלו (שהזכויות עליו כבר היו שייכות ל"יוניברסל"). ב־25 ביוני 2019 מנה  (של "הניו יורק טיימס") את ג'ון בין מאות אמנים שהמאסטרים שלהם הושמדו בשרפה שפרצה באולפני "יוניברסל" ב־2008.

במאי 2019 יצא סרט ביוגרפי אודות חייו של ג׳ון "רוקטמן", בכיכובו של טארון אגרטון (שזכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט). ג׳ון ואגרטון הקליטו יחד שיר נושא לסרט – "", אשר זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. ביוני 2019, כחלק מסיבוב הפרידה שלו, קיבל ג'ון את אות לגיון הכבוד מנשיא צרפת עמנואל מקרון, בטקס בארמון האליזה בפריז. באוקטובר של אותה שנה יצאה לאור האוטוביוגרפיה הרשמית של ג'ון, "Me" . טארון אגרטון קריין את הגרסה המוקלטת לספר, תוך שג'ון קריין את הפתח דבר והאחרית דבר.

ב־10 בינואר 2020, השתתף ג'ון בשיר "Ordinary Man", שהיה הסינגל השלישי מתוך האלבום הנושא את אותו שם של זמר ההבי מטאל אוזי אוסבורן. במאי באותה השנה, השתתף בשיר "Sine from Above", של הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, שזכה לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה ונכלל באלבומה השישי, Chromatica. ב־13 בנובמבר הוציא ג'ון את האוסף "Elton: Jewel Box", שכלל שמונה תקליטורים של שירים פחות מוכרים מאלבומי אולפן שלו, הקלטות נדירות מהקריירה המוקדמת (עם להקת "בלוזולוג'י" ומשירי הסולו שלפני אלבום הבכורה, "Empty Sky"), צדדי ב', ושירים שהוזכרו בשם באוטוביוגרפיה שהוציא, "Me". האוסף יצא גם בגרסאות של שניים, שלושה וארבעה תקליטי ויניל.

ב־12 ביוני 2021 יצא לאור , שהוקלט כאלבום הבכורה של ג'ון ב־1968, אך נגנז לאחר שבחברת התקליטים של ג'ון חשבו שאינו טוב מספיק (בסופו של דבר יצא אלבום הבכורה, "Empty Sky", ב־1969). האלבום יצא לכבוד "יום התקליט" , בפורמט ויניל בלבד, במהדורה מוגבלת. ב־22 באוקטובר של אותה שנה יצא האלבום "The Lockdown Sessions", שכלל שיתופי פעולה של ג'ון עם מוזיקאים שונים, שיתופי פעולה שהוקלטו במהלך מגפת הקורונה, בעטיה נאלץ ג'ון להשהות את סיבוב הפרידה שלו, "Farewell Yellow Brick Road" . בסינגל הראשון מהאלבום, שיר הרמיקס "Cold Heart", שיתף ג'ון פעולה עם דואה ליפה. ברמיקס, שנעשה על ידי הרכב הדאנס האוסטרלי פנאו, שולבו ארבעה שירים של ג'ון. ב־15 באוקטובר של אותה שנה הגיעה גרסה זו לראש מצעד הסינגלים הבריטי, לראשונה מאז "Ghetto Gospel" שמ־2005. עם הלהיט הזה הפך ג'ון לאומן הסולו הראשון שהכניס להיט "עשרת הגדולים" למצעד הבריטי במשך שישה עשורים שונים. ב־3 בדצמבר של אותה שנה יצא הסינגל "Merry Christmas", דואט של ג'ון עם אד שירן. בווידאו קליפ של השיר משחזרים השניים סצנה מהסרט "אהבה זה כל הסיפור" בה הם עושים מחווה ללהיטי כריסמס בריטיים מהעבר, בהם "Last Christmas" ו־"Merry Christmas Everyone" . ב־10 בדצמבר ערך הסינגל את הופעת הבכורה שלו במצעד הסינגלים הבריטי בכניסה ישירה למקום הראשון. בכך הוא היה לסינגל השני של ג'ון שהגיע למקום הראשון במצעד זה ב־2021, והתשיעי בכלל. "Sausage Rolls for Everyone", גרסה קומית ל־"Merry Christmas" שעשה צמד אושיות הרשת "LadBaby"  (בהשתתפות ג'ון ושירן), הגיעה גם היא למקום הראשון במצעד הבריטי. בינואר 2022 חידש ג'ון את סיבוב הפרידה שלו לאחר הפסקה של כמעט שנתיים עקב מגפת הקורונה, אך נאלץ לדחות שתי הופעות לאחר שקיבל תוצאה חיובית בבדיקת קורונה. לדבריו הוא חוסן ואף קיבל מנת דחף, וחווה תסמינים קלים בלבד. למשך שבוע אחד במרץ 2022, השבוע שחל בו יום הולדתו של הזמר, היה ג'ון המוזיקאי הבין לאומי המושמע ביותר ברדיו הישראלי. ב־23 בספטמבר 2022 העניק נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן את המדליה הלאומית למדעי הרוח לאלטון ג'ון, אחרי קונצרט שקיים ג'ון על מדשאת הבית הלבן.

ב־15 בינואר 2024 קיבל ג'ון פרס אמי על המופע המצולם "Elton John Live: Farewell From Dodger Stadium". ב־30 בינואר 2024 הודיעה ספריית הקונגרס על זכייתם המשותפת של ג'ון ושותפו ליצירה ברני טופין ב, פרס על מפעל חיים שמעניקה הספרייה עבור תרומה בתחום המוזיקה הפופולרית. בנובמבר 2024, ג'ון וברנדי קרלייל שיתפו פעולה בשיר "Never Too Late", שמלווה את הסרט הדוקומנטרי החדש של ג'ון. בדצמבר 2024 עלה בדיסני פלוס סרט תיעודי בשם "אלטון ג'ון: אף פעם לא מאוחר מדי".

 חיים אישיים 
לאורך הקריירה שלו נאבק ג'ון בהתמכרויות חוזרות לאלכוהול ולקוקאין, וכן בבולימיה. בריאיון שהעניק ל"טלגרף" הבריטי ב־2010 סיפר ג'ון על הרקע להתמכרותו לסמים: "תמיד הרגשתי כמו אאוטסיידר. ואני חושב שזו הסיבה שהתחלתי עם הסמים, להיות אחד מהחבר'ה". ג'ון המשיך וסיפר שהפעם הראשונה שהתנסה בקוקאין הייתה בהקלטות האלבום "Caribou" בקולורדו, ב־1974, לאחר שראה את המנהל שלו ואנשים נוספים מסניפים קוקאין: "הממ, אני יכול לנסות?", שאל, "וחשבתי, אני אחד מהבחורים עכשיו". בראיונות אחרים תלה את התמכרויותיו בדחייה שחש מאביו. בשיאה של ההתמכרות לקוקאין, במהלך שנות ה־80, היה חשש ממשי לחייו. בריאיון ל"לוס אנג'לס טיימס" ב־1992 אמר ג'ון: "רוק אנד רול זה לא חיים נורמליים [...] אתה נחתך מאנשים [...] מבודד. זה קל לאבד את הערכים שלך ואת הכבוד העצמי שלך. הגעתי למצב שבו לא ידעתי לדבר למישהו אלא אם היה לי אף מלא בקוקאין". לדייוויד פרוסט אמר: "הייתי מת רגשית. הייתי כמו גווייה שמסיעים אותה ממדינה למדינה, מגולגלת על הבמה לשיר 'Your Song' שוב ושוב". עוד אמר: "בעבר, בפרט כשהייתי על סמים, היה בי צד מפלצתי, אבל אני לא כזה באמת [...]" (באותו ריאיון הגן על עצמו בטענה שלכולם בתעשייה, לדעתו, יש צד כזה). ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של שנה מהקלטות ומסיבובי הופעות. הוא סיפר שהזרז העיקרי לכניסתו לתהליך גמילה רציני היה מותו של ריאן וייט, שהשפיע עליו מאוד: ג'ון היה בקשר קרוב עם וייט ומשפחתו, היה בבית החולים בזמן שוויט מת, ואף היה מנושאי ארונו. .

ג'ון אמר שהוא מאמין שמה ששמר אותו בחיים לאורך ההתמכרויות שלו היה מוסר העבודה האכזרי שלו: "עדיין הייתה לי האהבה שלי למוזיקה, עדיין רציתי להופיע. אם לא הייתה לי, כנראה הייתי יושב בבית, לוקח הר של קוקאין ומקבל התקף לב".

לימים סיפר: 

בשיחה עם NPR סיפר ב־2012: .

שמאל|ממוזער|250px|מעיל פרווה שלבש ג'ון בסיבוב הופעות שערך באמצע שנות ה־80. המעיל מוצג בסניף הארד-רוק קפה הוליווד ביוניברסל סיטי שבקליפורניה.
ממוזער|250px|שמאל|נעליים של ג'ון
ג'ון, שהתלבושות הססגוניות והראוותניות שלבש הפכו לאחד מסימני ההיכר שלו, תלה אותן ביחסו הקפדני והנוקשה של אביו, סטנלי דוויט, שלא הרשה לבנו אפילו לנעול נעלי "האש פאפיס" (בסביבות 1988, אחרי צאת אלבומו "Reg Strikes Back", התחייב ג'ון שלעולם לא יחזור לסגנון הלבוש ההוא: "אתה מגיע לנקודה, אחרי 20 שנה, שאתה הופך לפרודיה של עצמך", אמר). מראיונות שהתקיימו במהלך השנים עולה מטען קשה שהתקיים בג'ון כלפי אביו, כאשר הוא חש שאביו לא אהב אותו והעדיף על פניו את משפחתו החדשה, אותה הקים לאחר גירושיו מאמו של ג'ון: "העברתי את החיים בניסיון להוכיח לו שהייתי הצלחה. הוא מת כבר שנים ואני עדיין מנסה להוכיח את הנקודה הזאת. זה נשאר איתך". אמו החורגת של ג'ון ואחיו למחצה דחו את הדברים. אביו של ג'ון מעולם לא ראה אותו מופיע.

בסוף שנות ה־60 התארס ג'ון עם לינדה וודרו, מזכירה, אך הם לא נישאו; פרשייה זו היוותה השראה לשיר "Someone Saved My Life Tonight". ב-1970 הכיר את ג'ון ריד והפך לבן זוגו. בעקבות עצתה של אמו של ג'ון, שילה, ריד, חסר ניסיון בניהול עד אז, הפך למנהלו האישי. ב־1975, זמן לא רב אחרי ניסיון ההתאבדות של ג'ון, נפסקו היחסים האישיים בין השניים, אך ריד נותר בתפקיד מנהלו. היחסים היו סוערים, והוויכוחים ביניהם נגמרו לעיתים בהחלפת מהלומות: "עשיתי לו יותר מפנס אחד בעין", סיפר ריד. במאי 1998 פיטר אלטון את ריד לאחר שגילה פער של 20 מיליון פאונד בחשבונות. ריד שילם לג'ון 3.4 מיליון פאונד בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט. ב־1976 ג'ון יצא מהארון בראיון ל"רולינג סטון" בו טען כי הוא ביסקסואל.

ב־14 בפברואר 1984 נישא לטכנאית ההקלטות הגרמנייה רנאטה בלואל בטקס ראוותני, שהתקיים בכנסיית סט. מארקס שבדרלינג פוינט, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. חרף דבריו של ג'ון לחבר, שהמחזה של רנאטה היורדת במעבר בין הכיסאות בכנסייה היה המחזה היפה ביותר שראה מעודו, בלואל סיפרה לימים כי כבר במהלך ירח הדבש שלהם, בסן טרופה, ג'ון אמר לה שהוא רוצה לסיים את הנישואים, והיא אף ניסתה להתאבד בשל כך. לאחר גירושיהם ב־1988, הצהיר ג'ון בריאיון כי הוא הומוסקסואל. ב־2020 תבעה בלואל את ג'ון בטענה כי הוא הפר את תנאי הסכם הגירושים שלהם, כשחשף פרטים על נישואיהם באוטוביוגרפיה שפרסם, . השניים הגיעו ל"הסדר ידידותי" מחוץ לכותלי בית המשפט, תוך שבלואל הצהירה שג'ון נהג כלפיה בכבוד ב־30 השנים האחרונות ותמיד שמח לעזור לה.

בפברואר 1987 פרסם הצהובון הבריטי "הסאן" כתבה מפוברקת שעסקה בנערים קטינים העוסקים בזנות שנשכרו כביכול על ידי ג'ון. ג'ון הגיש מיד תביעת דיבה, אף על פי שחבריו (בהם מיק ג'אגר) יעצו לו להתעלם מהכתבה, כדי שהצהובון לא יחריף את התקפותיו, כפי שאומנם קרה: הצהובון פרסם כתבות נוספות. ג'ון לא ויתר והגיש תביעה נוספת על כל פרסום נוסף. בספטמבר של אותה שנה פרסם הצהובון את הכתבה האחרונה בסדרה, שטענה כי כלבי "הרוטוויילר האכזריים" של ג'ון הושתקו באמצעות "ניתוח נורא" ועתה הם אינם מסוגלים לנבוח. ג'ון הגיש את התביעה האחרונה וה־17 במספר. ב־12 בדצמבר 1988 עמד להיפתח משפט הדיבה הראשון. באותו יום פרסם "הסאן" כתבת התנצלות תחת הכותרת "מצטערים, אלטון!" על פני כל עמוד השער שלו. בהסדר שהושג התחייב הצהובון לשלם לג'ון פיצויים בסך מיליון פאונד (באותה תקופה, פיצויי שיא בהיסטוריה של בריטניה) וכן חצי מיליון פאונד עבור הוצאות משפט. במהלך הפרשה תפוצתו של "הסאן" ירדה ב־200,000 עותקים ליום.

מאז 1993 הוא בן-זוגו של הפרסומאי ויוצר הסרטים דייוויד פורניש; ב-2005 השניים נישאו בטקס אזרחי. ארתור, הקוקר ספניאל השחור־לבן האהוב של ג'ון שימש "שושבין" במהלך הטקס. ב-2010 נולד להם בן מאם פונדקאית. בינואר 2013 נולד להם בן שני מאותה אם פונדקאית. השניים נישאו ב-21 בדצמבר 2014. ג'ון פעיל חברתית בנושאים הקשורים לזכויות להט"ב.

לג'ון היה נתק של שבע שנים עם אימו, שנגרם לאחר שג'ון, לטענתה, תבע ממנה לנתק קשר עם מנהלו לשעבר ג'ון ריד ועם עוזרו לשעבר בוב האלי ששמרו איתה על קשר קרוב, והיא סירבה ואף תקפה את דייוויד פורניש במילים קשות. טענות האם היו שפורניש גרם לסילוקם של אנשים ותיקים ונאמנים מהמעגל הקרוב של ג'ון (כולל היא עצמה). ג'ון מצידו הודה בסילוקם של אנשים רבים מהמעגל הקרוב אליו, אך גיבה את פורניש באופן מוחלט בטענה שהאנשים שסולקו "הרוויחו כמויות עצומות של כסף, אבל לא נתנו כלום בתמורה". האם אמרה שהיא לא מתחרטת על שעמדה מול בנה: "אני לא הטיפוס ששולטים בו, או אומרים לו מה לעשות". טענות מהסוג שהעלתה אימו של ג'ון הועלו גם על ידי מקורות אחרים. ג'ון ואימו התפייסו בשנים האחרונות לחייה.

במאי 2016 פרסמו כלי תקשורת אנגליים כי לדייוויד פורניש היה רומן עם שני גברים במהלך הקשר שלו עם ג'ון – בידיעתו של ג'ון; הם טענו כי היחסים בין ג'ון ופורניש היו פתוחים מלכתחילה. ג'ון ופורניש פנו לבית המשפט העליון האנגלי שהוציא צו שאסר לפרסם את שמותיהם של ג'ון ופורניש, בהקשר לפרשה, בתקשורת האנגלית והוולשית. הצו גרם באנגליה לסערה של ממש הנוגעת לחופש הביטוי: כלי התקשורת האנגליים טענו שמדובר ב"פארסה" ו"אבסורד" מאחר שבכל העולם מותר לדווח על הפרשה, ושצווים מסוג זה הם כלים בידיהם של בעלי כסף וכוח, שעושים שימוש בעוצמה שבידיהם כדי להסתיר מידע מהציבור.

שמאל|ממוזער|250px|סמליל קרן האיידס של אלטון ג'ון
ב־1992, לאחר מות חבריו, המוזיקאי פרדי מרקיורי והנער ריאן וייט בעקבות מחלת האיידס, הקים ג'ון את  (EJAF), שנועדה לגייס כספי תרומות להעלאת המודעות למחלה, לסייע במניעת הידבקות בנגיף HIV, וכן לטפל ולספק שירותים לאנשים הנושאים את הנגיף. הקרן גייסה למעלה מ־300 מיליון לירות שטרלינג. ב־2009 ניסה ג'ון לאמץ ילד אוקראיני בן שנה מבית יתומים של ילדים חולי איידס, אך הוא נדחה בשל גילו ונטייתו המינית. ג'ון ופורניש הודיעו שימשיכו לתמוך כלכלית בילד ובאחיו, וייצאו לקמפיין נגד החוק האוקראיני.

ג'ון משמש כסנדק לעשרה ילדים לפחות, בהם שון לנון, ילדיהם של דייוויד בקהאם ואשתו ויקטוריה, ובנה של אליזבת הארלי.

כמעריץ של "מונטי פייתון", היה ג'ון חלק מקבוצת מוזיקאים שמימנו ב־1975 את הסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".

ג'ון הוא חובב טניס נלהב, ואף כתב את הסינגל "Philadelphia Freedom" כמחווה לחברתו הטובה, הטניסאית בילי ג'ין קינג.

ג'ון היה ליו"ר וחבר הנהלה של מועדון הכדורגל ווטפורד ב־1976, לאחר שהיה אוהד של הקבוצה מנעוריו (לימים סיפר שאביו לקח אותו לצפות במשחקי הקבוצה, ושהדבר היה אחד מהזכרונות הטובים הבודדים שלו ממנו). הוא מינה את גרהאם טיילור למאמן והשקיע סכומים גדולים של כסף, והקבוצה עלתה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה. ג'ון מכר את הקבוצה לג'ק פצ'י ב־1987, אך נותר בתפקיד הנשיא. הוא רכש את הקבוצה מחדש מפצ'י ב־1997, ומכר אותה ב־2002, מכיוון שהקבוצה נזקקה ליו"ר במשרה מלאה, אבל המשיך לשמש כנשיא. ג'ון המשיך לתמוך בקבוצה, ומונה ל"נשיא כבוד" של המועדון לכל חייו.

ב־2019, הונו של ג'ון הוערך בכ־320 מיליון לירות שטרלינג.

בספטמבר 2024 הודיע ג'ון שדלקת עיניים גרמה לפגיעה חמורה בראייה בעינו האחת (הימנית). ב־2025 אמר שאיבד את הראייה בעינו הימנית, אך הוא רואה קצת בעין שמאל ובאופן כללי מתקשה מאוד בראייה. הוא הסביר שהוא רואה עצמים גדולים אך לא יכול לקרוא, לראות טלוויזיה או לצפות בבנים שלו משחקים רוגבי או כדורגל.

 הלהקה של אלטון ג'ון 
ממוזער|250px|שמאל|אלטון ג'ון, נייג'ל אולסון ודי מארי בהופעה בליסברג שבגטבורג, 1971
מאז 1970, ג'ון ולהקתו ידועים בשם "הלהקה של אלטון ג'ון" (The Elton John Band). באפריל 1970 החל ג'ון להופיע בהופעותיו החיות יחד עם הבסיסט  והמתופף . באוגוסט 1971, לאחר הקלטת "Madman Across the Water", הצטרף גם הגיטריסט  כחבר מלא ללהקה. מוזיקאי נוסף שניגן לראשונה באותו אלבום היה נגן כלי ההקשה ריי קופר. קופר הצטרף ללהקה כחבר מלא ב־1974. אולסון ומארי פוטרו ב־1975. מאז חלו שינויים בהרכב, אך נייג'ל אולסון, דייווי ג'ונסטון וריי קופר המשיכו לעבוד עם ג'ון, אומנם לא באופן רצוף. לריי קופר היו התחייבויות כנגן למוזיקאים רבים נוספים, לכן לא היה זמין לעבודה רצופה עם ג'ון. מארי נפטר ב־1992. אולסון חזר ללהקתו של ג'ון ב־2000.

 חברי ההרכב הנוכחי 
 אלטון ג'ון – זמרה מובילה, פסנתר (1968–הווה)
  – תופים, זִמרת רקע (1970–1975, 1980–1985, 1988, 2000–הווה)
  – גיטרה, מנהל מוזיקלי, קולות רקע (1971–1979, 1982–הווה. מנהל מוזיקלי החל מ־1992)
 ריי קופר – כלי הקשה (1973–1979, 1985–1991, 1993–1995, 2009–הווה)
 ג'ון מהון – כלי הקשה, קולות רקע (1997–הווה)
 קים באלרד  – קלידים (2009–הווה)
  – בס, קולות רקע (2012–הווה)

 חברי להקה בעבר 
  – גיטרה בס, זמרה (1970–1975, 1980–1985, 1988. מת ב־1992)
 קני פאסרלי  – גיטרה בס, קולות רקע (1975–1976)
 רוג'ר פופ – תופים, כלי הקשה (1969, 1975–1976. מת ב־2013)
  – גיטרת קצב, זִמרת רקע (1969–1971, 1975–1976)
 ג'יימס ניוטון הווארד – קלידים, קולות רקע, ניצוח, תזמור (1975–1981)
 ג'ף בקסטר  – גיטרה (1975)
 סידני בולנס  – זִמרת רקע (1975–1976)
 ג'ון ג'ויס – זִמרת רקע (1975–1976)
 קן גולד – זִמרת רקע (1975–1976)
 ג'ו פרטיג' – גיטרה (1977)
 ג'ון "קוּקר" לופרסטי – גיטרה בס (1977. מת ב־2011)
 דניס קונווי – תופים (1977)
 ריצ'י זיטו  – גיטרה מובילה, זִמרת רקע (1980)
 טים רנוויק  – גיטרת קצב, זִמרת רקע (1980)
 פרד מנדל  – קלידים, גיטרת קצב, זִמרת רקע (1984–1990)
 צ'רלי מורגן  – תופים (1985–1988, 1990, 1992–1998)
 דייוויד פנטון  – גיטרה בס, זמרה (1985–1988, מילוי מקום 1995)
 אלן קרוול – זִמרת רקע (1985–1988)
 הלנה ספרינגס – זמרת רקע (1985–1988)
 שירלי לואיס – זמרת רקע (1985–1988)
 ג'ודי לינסקוט  – כלי הקשה (1986–1987)
 רומאו ויליאמס – גיטרה בס (1988–1990)
 ג'ונתן מאפט  – תופים (1988–1989)
 גאי בבילון – קלידים (1988–2009, מותו)
 מרלנה ג'טר – זמרת רקע (1988–1993)
 נטלי ג'קסון – זמרת רקע (1988–1993)
 אלכס בראון – זִמרת רקע (1988)
 מורטוניט ג'נקינס – זמרת רקע (1988–1993)
 בוב בירץ'  – גיטרה בס, זמרה (1992–2012, מותו)
 מארק טיילור – קלידים, גיטרת קצב, זִמרת רקע (1992–1993)
 ג'ון יורגנסון  – גיטרה, סקסופון, , מנדולינה, זִמרת רקע (1994–2000)
 ג'ק ברונו – תופים (1998–1999)
 קורט ביסקורה – תופים (2000)
 קן סטייסי – זִמרת רקע, גיטרה נוספת (2000)
 בילי טרודל – זִמרת רקע (2000)
 טניה באלם – זמרת רקע (2010–2011)
 טאטה וגה  – זמרת רקע (2010–2014)
 ליסה סטון – קולות רקע (2010–2014)
 ג'ין ויטרספון  – זמרת רקע (2010–2014)
 רוז סטון  – זמרת רקע (2011–2014)
 לוקה שוליץ'  – צ'לו (2011–2014)
 סטיפאן האוזר  – צ'לו (2011–2014)

דיסקוגרפיה

הופעות

 פילמוגרפיה נבחרת 
 Born to Boogie  (1972) – בתפקיד עצמו, עם מארק בולאן ורינגו סטאר
 טומי (1975) – בתפקיד אשף פינבול
 החבובות (1978) (עונה 2) – הופעת אורח בתפקיד עצמו
 Totally Minnie  (1988)– בתפקיד עצמו
 Spice World  (1997) – בתפקיד עצמו
 Elton John: Tantrums & Tiaras  (1997) – אוטוביוגרפי בתפקיד עצמו
 סאות' פארק (1998) (עונה 2) – בתפקיד עצמו
 משפחת סימפסון (1998) (עונה 10) – הופעת אורח בתפקיד עצמו
 הדרך לאל דוראדו (2000) – בתפקיד המספר
 בוב הבנאי (2001) – בסרט "A Christmas to Remember" בתפקיד עצמו
 The Country Bears  (2002) – בתפקיד עצמו
 Elton John: Me, Myself & I  (2007) – אוטוביוגרפי בתפקיד עצמו
 נאשוויל (2016) (עונה 4) – הופעת אורח בתפקיד עצמו
 The American Epic Sessions  (2017) – בתפקיד עצמו
 קינגסמן: מעגל הזהב (2017) – בתפקיד עצמו
 CBeebies Bedtime Stories  (2020) – בתפקיד עצמו
 דמי לובאטו: לרקוד עם השטן (2021) – בתפקיד עצמו
 Brian Wilson: Long Promised Road  (2021) – בתפקיד עצמו
 If These Walls Could Sing  (2022) – בתפקיד עצמו
 Elton John: Never Too Late  (2024) – אוטוביוגרפי, בתפקיד עצמו
 Spinal Tap II: The End Continues  (2025) – בתפקיד עצמו

 לקריאה נוספת 

 איסבל סנצ'ז וגארה, אלטון ג'ון (קטנים-גדולים), תל אביב: הוצאת צלטנר, 2020. תרגום: ענת עינהר (סדרת ביוגרפיות מאוירות לילדים) 

קישורים חיצוניים



 אתר מילים שירים ואלבומים של אלטון ג'ון





ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:פזמונאים בריטים
קטגוריה:מוזיקאי רוק
קטגוריה:זמרי רוק בריטים
קטגוריה:זמרי פופ בריטים
קטגוריה:זמרים להט"בים בריטים
קטגוריה:לונדון: אישים
קטגוריה:זוכי פרס גראמי
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה האמריקאית
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה הבריטית
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה של בילבורד
קטגוריה:זוכי פרס הווידאו קליפים של MTV: אישים
קטגוריה:זוכי אוסקר: כותבי השיר המקורי הטוב
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב – השיר המקורי הטוב
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה העולמי: אגדת מוזיקה
קטגוריה:זוכי פרס טוני: מוזיקאים
קטגוריה:זוכי פרס מרכז קנדי
קטגוריה:אמנים בריטים הידועים בשם במה
קטגוריה:אבירים בריטים
קטגוריה:מפקדים במסדר האימפריה הבריטית
קטגוריה:מלחינים להט"בים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הרוק אנד רול
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:פעילים למען זכויות להט"ב בבריטניה
קטגוריה:אגדות דיסני
קטגוריה:אמני איילנד רקורדס
קטגוריה:אמני גפן רקורדס
קטגוריה:זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1947