שד (מיתולוגיה)

ממוזער|שדי הגיהנום מענים מהמר במשחקים; פיסול בשער יום הדין, הקתדרלה של טודלה, ספרד; המאה ה-13
שמאל|ממוזער|250px|תצריב מהמאה ה-19 המתאר את נפוליאון כבנו של השטן
שֵׁד הוא יצור מיתולוגי על-טבעי, הנפוץ בפולקלור ובאמונות ודתות של עמים רבים. נהוג לדמות את השדים לדמויות רבות-כוח, לרוב שליליות. לעיתים דימויים גשמי ולעיתים רוחני.

נמנים שני סוגים עיקריים של שדים: השד כשליחו של השטן, והשד כישות עצמאית. כשליחו של השטן – השד בא להזיק לבני האדם ולחבל בגופם או בנפשם. כישות עצמאית, יכול השד להזיק לבני אדם – אך גם לעזור להם, בתמורה לדבר מה.

תפקידם של השדים בהסבר מחלות
בתרבויות עתיקות רבות ייחסו בני אדם מחלות להתערבות על-טבעית, בין אם לזעם של אלים אן של ישות טובה אחרת – עונש משמיים או לרוע של ישות רעה (שטן, שדים). כיוון שסיבות המחלה מורכבות ודורשות מחקר מדעי ממושך להבנתן, בני האדם הקדמונים ייחסו את מחלותיהם לכוחות על-טבעיים שהם יכלו להבין, בעיקר בתקופות בהן חוקי טבע עדיין לא נודעו. בתרבויות רבות תואר קשר בין כוהני דת לבין רפואה. קשר זה מופיע אצל שבטים פרימיטיביים ברחבי העולם, וכן בתרבויות עתיקות: במצרים הכוהנים של אוסיריס ואיסיס טענו ליכולת לרפא מחלות, באשור הכוהנים של גיביל , ביוון הכוהנים של אסקלפיוס, וביהודה הכוהנים והנביאים של יהוה.

לפי אנדרו דיקסון וייט, שדים נחשבו כגורם מחלה בתרבויות קדומות רבות כולל מצרים, הודו, סין, פרס, ומסופוטמיה. לפיכך טקסי גירוש שדים נחשב אמצעי ריפוי. בתנ"ך, מחלות רבות מיוחסות לזעם האל או לרוע של השטן. דוגמאות כוללות צרעת מרים ועוזיה, הפריחות של איוב, שלשול יהורם, היד הקמוצה של ירבעם, מחלתו הממיתה של אסא ועוד. בברית החדשה, ניתן למצוא דוגמאות נוספות לריפוי מחלות או גירוש שדים, כמו האישה "שנקשרה על ידי השטן", ריפוי אילם משד, וריפוי אדם "ששדיו הכניסוהו לאש".

ביוון העתיקה, לצד אמונה בכוחות על-טבעיים הגורמים למחלה, החלו להופיע גם היסודות הראשונים של תיאוריה מדעית ברפואה. במאה ה-5 לפני הספירה, בתקופת ההשכלה של אסכולת סוקרטס פעל היפוקרטס, אחד מאבות הרפואה המודרנית. הוא ניתק את הרפואה מהאמונה באשפים על-טבעיים, פיתח חשיבה מדעית והניח את יסודות הרפואה על ניסיון, תצפית ושכל ישר. תורתו הועברה לבית הספר של אלכסנדריה, שם פותחה הרפואה עוד יותר, בעיקר על ידי הרופילוס וארסיסטרטוס, שהחלו לבצע לימודי אנטומיה באמצעות נתיחה שלאחר המוות. כך החלו להחלש הדעות הקדומות שהתקיימו במשך אלפי שנים ואפשרו את פיתוח חקר הרפואה מאז ועד היום.

שדים במסורות ובדתות
במסורות עתיקות
במסורת הערבית של טרום האסלאם התבססה האמונה על פחד מרוחות ושדים, הקרויים בערבית ג'ינים. באגדות הערביות המסורתיות, כמו "סינבאד" ו"אלאדין" מסיפורי אלף לילה ולילה, מופיעים ג'ינים.

גם במסורת היפנית העתיקה מופיעים שדים, אשר בניגוד לשדים העצמאיים אצל הערבים – מייצגים את הגיהנום ואת השטן.

שמאל|ממוזער|250px|רקדן יפני בתחפושת אוני  (מעין שד מהמיתולוגיה היפנית)

במסורת הרומנית מפורסם הסיפור על הרוזן "דרקולה", שנולד במחוז טרנסילבניה, שהיה ערפד שניזון מדמם של בני אדם.
ערפדים הופיעו כדמויות על טבעית גם בסיפורי אגדות במסורות ותרבויות רבות אחרות, ויש הרואים בהם סוג של שדים.

ביהדות
במסורת היהודית קיים מגוון רחב של אזכורים ודעות ביחס לשדים, החל מהתייחסות אליהם כאל ישות הפועלת במציאות וכלה בשלילת קיומם.

המקרא ממעט להזכיר את קיומן של ישויות על טבעיות בכלל, אך בעוד שישנם מספר אזכורים של מלאכים וסוגי כישוף שונים, שדים אינם מוזכרים כלל. הביטוי "שדים" מופיע אומנם פעמיים במקרא (בספרים דברים ותהלים), אלא שהכוונה שם היא בהקשר של עבודת אלילים – זביחה לשדים. עם זאת נהוג ליחס לשעירים, המוזכרים פעמים רבות במקרא, משמעות הדומה לזו של שדים, . על פי פרשנויות שונות השדים נקראו "שעירים" מפני שדמו לשעירי-עיזים, או שישתער (יהיה נסער) לב הרואה אותם. השדים מוזכרים גם כ"רוחות". בתלמוד, לעומת זאת, מוזכרים שדים ויצורים 'מזיקים' (כהגדרת התלמוד עצמו) אחרים פעמים רבות. מפורסמת מאוד האגדה על שלמה המלך ואשמדאי לפיה הצליח שלמה המלך לתפוס בעורמה את מלך השדים (אשמדאי), ואף התייעץ עם שדים.

על פי פרשנים רבים, משמעות הפסוק  היא לא לקבץ את דם שחיטת הבהמה בגומא מתוך כוונה לקרוא לשדים לאכול מהדם ובתוך כך לגלות את העתידות.ראו ראב"ע, רמב"ן, ריקאנטי שם, ועוד. על פי הכתוב בספר תהלים, היה נוהג קדום לזבוח ילדים לשדים: .בכך ניתן להבין את הקשר בין העברת הבנים והבנות באש, לסוגים השונים של חיזוי העתידות המובאים בפסוקים: "לֹא יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ קֹסֵם קְסָמִים מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף. וְחֹבֵר חָבֶר וְשֹׁאֵל אוֹב וְיִדְּעֹנִי וְדֹרֵשׁ אֶל הַמֵּתִים" (דברים פרק יח, פסוקים י-יא). שכן גם זביחת הילדים באש לשדים הייתה דרך נוספת לחיזוי העתיד. 

בספרות החוץ מקראית השדים מופיעים בספר טוביה וספר חנוך א'.

בפירוש הרמב"ן על התורה מובא כי השדים מורכבים משני יסודות (אש ורוח) מתוך ארבעת היסודות, וכיוון שאין ביסודם מים ועפר (המסמלים את החומר), הם יותר רוחניים, במידה מסוימת. הם בעלי תכונות משותפות עם האדם ועם מלאכי השרת: הם מתים (בעת היפרדות היסודות זה מזה) ואוכלים ומצד שני, הם עפים ומסוגלים לראות את העתיד הקרוב. חז"ל מוסיפים ומתארים את השדים:

מטרתם של השדים היא לייסר את האדם שסר מדרך הישר וכן להענישו על בריאתם. השדים נמצאים בחורבן והשממון ואינם נמצאים במקומות מיושבים על ידי האדם (ראו מסכת פסחים). לפי דעה הנידונה בתלמוד מספרים זוגיים עלולים לגרום לשדים להזיק.

היווצרות השדים לא ברורה, ישנם מקורות שונים המתארים את היווצרותם :
 נוצרו בין עשרת הדברים ביום השישי .
 אלו שנפלו בהתמוטטות מגדל בבל - . במדרש אגדה השדים הם ילדי דור המבול שנענשו : 
 בזמן בו אדם הראשון פרש מאשתו 
 היווצרות באירועים מיוחדים, כמו לפני מתן תורה – הגמרא מזהירה שאין להקיז דם בערב שבועות, מפני שבאותו יום (היום בו קבלו ישראל את התורה) נוצר שד ששמו "טבוח" ואם לא היו ישראל מקבלים את התורה, היה אותו שד טובח בם, בבשרם ובדמם. (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קכט, עמוד ב')
מלאכי חבלה – הרב משה קורדובירו מספר כי השדים נוצרו ביום השני לבריאת העולם, יום בריאתו של הגיהנום.
הרב חיים ויטאל מציין כי "מלאכים רעים" נוצרים עקב עוונות האדם שאינו מכפר על מעשיו. 
בהגות הפילוסופית היהודית של ימי הביניים נשלל קיומם של שדים באופן מוחלט, חרף התיאורים הרבים המובאים בגמרא. מפורסם בשלילתו הרמב"ם,מורה הנבוכים חלק ג', ל"ז. וראו  שטען כי שדים אינם בני קיימא כלל, ולכן כל מקום שהוזכר בתלמוד שד הסביר באופן רציונלי. גם בנו ר' אברהם כתב שכל מקום שנזכר בתלמוד שדים זה רק במראה החלום. כמותם סברו הוגים רבים, כמו רלב"ג, רבי ישראל ליפשיץתפארת ישראל על המשנה, קידושין פרק ד משנה א', בועז ויכין שם. ואחרים. ראשונים ואחרונים רבים שללו את גישת הרמב"ם, שנראית כסותרת למקורות רבים בתלמוד ובמדרשים.רמב"ן דברים יח, יד

גם ב-1800 עוד כתב המחבר הקדם-משכילי דב בער מבוליחוב כי בגליציה שרצו עד לא מכבר שדים לרוב, אך הם נמלטו מפחד האוסטרים שהשתלטו על החבל.

הרב מנחם מנדל מקוצק אמר שלפני הרמב"ם היו מצויים שדים, ואחרי שהרמב"ם כתב שאינם קיימים גם בשמיים פסקו כך ולכן כיום אינם נמצאים. מהר"ץ חיות והרב אריה קרלין עמדו על כך שהשדים מתוארים בפירוט ואריכות בתלמוד הבבלי והסיפורים אודותיהם מתארים אותם כחלק ממציאות החיים השגרתית, אך בתלמוד הירושלמי מוזכרים מעט מאוד ובהקשרים נדירים שאינם חלק מהחיים הפשוטים.מבוא התלמוד פרק לא; דברי ספר עמ' 13.

אדם ולילית
על פי אלפא ביתא דבן סירא, חיבור מסתורי ושנוי במחלוקת שהפך למקור של סיפורים עממיים, לילית הייתה כביכול האישה הראשונה שברא אלוהים עבור אדם הראשון. האגדות התלמודיות מספרות (2, 3), בעקבות פרק ב' בבראשית, שאלוהים הביא בפני אדם את כל בעלי החיים כדי שיקרא להם בשמות. כשעברו לפניו התקנא אדם באהבה שהייתה קיימת ביניהם, וניסה להזדווג עם כל נקבה ונקבה מאותם בעלי-חיים, אבל לא מצא בכך סיפוק. בצר לו התפלל לאלוהים וביקש לזכות גם אותו בבת זוג ראויה לו. שמע אלוהים לתפילתו וברא את לילית, בדרך שברא את אדם, אבל לא מעפר טהור, אלא מזוהמה ופסולת (בדרך דומה ברא אלוהים גם את חברתה של לילית – את נעמה).

מהזדווגותו של אדם עם שתיהן נולדו שדים רבים. אלא שאדם ולילית לא נהנו זמן רב יחדיו. לילית לא הסכימה לאדנותו הגברית של אדם, ולא הסכימה לקיים עמו יחסי-מין בתנוחה השמרנית (פרקדן) אלא ביקשה "להיות למעלה", ובשל כך נתחייבה מיתה. אף על פי כן, לילית הצליחה להגיע ל"הסכם" עם מלאכי האלוהים, שבמקום להמיתה ניאותו, וגם היא הסכימה, שמאה מילדיה ימותו במקומה.

 קיומם של השדים בארץ ישראל 
בספרות הקבלה ובמחברים רבים נזכרה הטענה שהשדים אינם קיימים בארץ ישראל, מאחר שהיא נמצאת תחת שליטת הקדושה ואין בה אחיזה לכוחות הטומאה.זהר אחרי מת עב, ב; תרומה קמ, ב; תקומה קל, א; בראשית עה, ב.

רמ"ק אור יקר, חלק ט עמ' פז;

רבי חיים ויטאל אבן השהם הלכות כתובות עה אות ו;

טוב הארץ (הרב נתן שפירא. עמ' ג) רבי אברהם אזולאי, חסד לאברהם ג, ב; ג, ג; ז, טו.

חת"ס גיטין נה, ב;

הראי"ה קוק, עזרת כהן ו-ז.

באסלאם
על פי האמונה המוסלמית, מתקיים במקביל לעולם הגשמי עולם נוסף שהוא ממלכת השדים (אלג'ין), אבי הג'ין הוא איבליס שגרם לאדם וחוה להתפתות ולאכול מהעץ האסור.

כמו אצל בני האדם גם לשדים יש מלכים, נסיכים, עדות ודתות. בקוראן הם מוזכרים במקומות רבים. הם מופיעים כמתנה שאלוהים נותן לשלמה המלך בצורת שליטה על ממלכת השדים.

ע'ול זהו שם כללי לשדים ומפלצות בתרבות הערבית, והשורש של המילה ghoul באנגלית.

בנצרות

שדים בתרבות ובספרות
דמויות של שדים וישויות דמוניות מופיעות ביצירות תרבות מרכזיות לאורך ההיסטוריה, ומשקפות תפיסות דתיות, מוסריות ופסיכולוגיות שונות. ביצירות תרבות מוקדמות הוצגו שדים לרוב כישויות רעות לחלוטין, הפועלות להשחתת האדם והסדר האלוהי. בעת החדשה חלה מגמה ספרותית של מורכבות גוברת בדימוי זה, וביצירות רבות השד או השטן מופיעים כדמות אמביוולנטית, אירונית או אף אנטי-גיבור, המשמשת לבחינת סוגיות מוסריות, פילוסופיות וחברתיות.

בספרות האנגלית, כתב ג'ון מילטון את האפוס גן העדן האבוד ב-1667. הגיבור הראשי של האפוס הוא מלאך שנפל, שטן. מילטון עיצב את דמות השטן כדמות מורכבת ובעלת עומק דרמטי, והשפיע עמוקות על דימויי השדים בתרבות המערבית. ש שיאמרו כי מילטון מציג את השטן באופן חיובי, כישות שאפתנית וגאה שמתנגדת ליוצרה המשתלט, אלהים הכל-יכול, ונלחמת בשמיים, עד שהיא מנוצחת.

רוברט לואיס סטיבנסון כתב ב-1891 את הסיפור הקצר, The Bottle Imp. הסיפור הוא על בקבוק שבתוכו כלוא שד (imp). השד מגשים משאלות ומעניק עושר והצלחה, אך יש תנאי מסוכן: על בעל הבקבוק למכור אותו במחיר נמוך יותר מזה ששילם, אחרת נשמתו נידונה לגינהום.

בספרות הרוסית, הרומן האחים קרמזוב מאת פיודור דוסטויבסקי שיצא ב 1880, כולל את הפרק הידוע "השטן" (המכונה לעיתים "שר השדים"), שבו מתגלה דמות דמונית כחלק מעימות פנימי ותאולוגי של הגיבור.

במאה ה-20, הרומן האמן ומרגריטה מאת מיכאיל בולגקוב מציג את דמותו של וולנד – שטן המופיע במוסקבה יחד עם מספר שדים נוספים – ומשלב סאטירה פוליטית, מיסטיקה ותאולוגיה.

הרומן בשורות טובות מאת טרי פראצ'ט וניל גיימן מציג שד (קראולי) ומלאך הפועלים יחד כדי למנוע את האפוקליפסה של אחרית הימים. היצירה עושה שימוש הומוריסטי ותאולוגי בדמות השד, ומערערת על החלוקה הדיכוטומית בין טוב לרע.

גיבורו של הספר שר השדים מאת רוג'ר זילאזני הוא שד שמעצב יקומים בתוך בקבוקים. לפי הסיפור המלחמות הגדולות בין האלים לשדים התחוללו לפני חמשת אלפים שנים, השדים נחלו תבוסה וגורשו לעד ממולדתם ומאז הם גרים בבקבוקים.  

גם בתרבות הפופולרית בת זמננו מופיעות דמויות שדים באופן בולט, למשל בסרט האימה מגרש השדים, העוסק באחזקה דמונית ובגירוש שדים, וכן בסדרת הטלוויזיה על-טבעי, שבה שדים וישויות על-טבעיות מהווים חלק מרכזי מהעלילה.

ראו גם
 גירוש שדים
 ג'יני
 על-טבעי
 אמונה טפלה
 דת ומדע (ספר)
 עונש משמיים
 היסטוריה של הרפואה

לקריאה נוספת
 חגי דגן, שדים יהודים: קטלוג מוער, הוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2019

קישורים חיצוניים

 אתר הקורס דמונולוגיה יהודית בראי הסיפור העממי באתר אוניברסיטת חיפה
 הרב יאיר וייץ, האם יש ממש בשדים ובכשפים, באתר ישיבת הר ברכה
 מאמר מקיף באתר דעת
מאמר מקיף בכתב עת 'המעין' ניסן תשע"ט

הערות שוליים

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מיתולוגיה
קטגוריה:פולקלור
קטגוריה:מונחים ומושגים דתיים