חרוסת

חֲרוֹסֶת, היא מטבל סמיך ומתוק שבו טובלים את המרור הנאכל בליל הסדר, והיא מובאת על השולחן בקערת ליל הסדר, זכר לשעבוד ישראל במצרים במלאכת הטיט.

החרוסת במקורה היא מטבל קדום על בסיס חומץ שהיו נוהגים לטבל בו בשר וירק כל ימות השנה, וחכמים קבעו אותו למצוה בליל הסדר למשמעויות נוספות באכילת המרור.

הרכב החרוסת והכנתה
ממוזער|250px|מרכיבים של חרוסת
הרכב החרוסת משתנה מעדה לעדה, לפי ההלכה אין חובה להכינה מדברים מסוימים, היא נעשית תחילה כעיסה עבה בעלת מרקם סמיך זכר לטיט שבו השתעבדו ישראל במצרים, בעבודת פרך של גיבול החומר ועשיית לבנים למפעלי הבניה של פרעה, ומתבלים אותה בתבלינים קינמון וזנגביל בעלי מראה הדומה לקש ותבן, זכר לתבן שנאלצו ישראל לקושש במצרים לגיבול הטיט והלבנים. לפי דעות שונות החרוסת צריכה להכיל טעם חמוץ. את העיסה מדללים ביין אדום, כדי שתהפוך לנוזלית יותר ותהיה ראויה לטיבול, ויש שנוהגים להוסיף את היין דווקא על שולחן הסדר כשמגיעים לשעת אכילת המרור זכר לדם של ישראל שנשפך במצרים.

בנוסף לכך המנהג הוא מימות הגאונים להכין את החרוסת מפירות ושאר מוצרים שאליהם נמשל עם ישראל במגילת שיר השירים:
 תפוחים – 
 תמרים – 
 אגוזים – 
 רימונים – 
 תאנים – 
 צימוקים – 
 קינמון – 
 יין – . היין הוא גם זכר לדם בני ישראל שנשפך במצרים.
נוהגים להוסיף גם שקדים, על שם ששקד הקב"ה על הקץ, ולזכר נבואת ירמיהו כי .
על המינים האלו יש המוסיפים פירות שונים: ערמון, אגס (כדי לצבוע את החרוסת בצבע טיט), שומשום, מיני ירקות (ויש שהתירו לעשות חרוסת מירקות בלבד), ואף קוקוס (כמנהג יהדות סורינאם). יש שאף עירבו או גירדו חומר או לבנה, זכר לטיט, ויש שפסלו מנהג זה.

מקור המנהג
במשנה () מובאת מחלוקת האם אכילת חרוסת בליל הסדר היא מצווה מדברי סופרים או שכלל איננה מצווה. לדעת תנא קמא, אין אכילת החרוסת מצווה, ותפקידה רק כדי להפיג את טעמה המריר של החזרת (או כדי להרוג סוג של תולעת הקיים בחזרת). לדעת רבי אלעזר ברבי צדוק אכילת החרוסת בליל הסדר היא מצווה, ומבואר בתלמוד כי לדעת רבי לוי הוא זכר לעץ התפוח (שתחתיו לפי המדרש, היו יולדות נשות עם ישראל את ילדיהן במצרים כדי שלא יזוהו), ולדעת רבי יוחנן הוא נאכל זכר לטיט שאותו היו צריכים להכין לצורך יצור הלבנים למפעלי הבניה של פרעה במסגרת עבודת הכפייה שהייתה מוטלת על היהודים במצרים. הרמב"ם פוסק כשיטה שהחרוסת היא מצווה: .

השימוש בליל הסדר
בחרוסת משתמשים לשם טיבול המרור בליל הסדר. בקשר לדין הטבילה קיימים מספר מנהגים: טיבול כל קלח המרור בחרוסת או רק מקצתו. וכן קיימת מחלוקת במנהגים האם לנער את החרוסת באופן שיישאר רק טעמה על המרור או שאין לכך הכרח. יהודי תימן נוהגים להטביל גם את הכרפס והמצה בחרוסת.

בארבע הקושיות הפותחות את ההגדה של פסח, מה נשתנה, נכללת השאלה מדוע מטבילים בליל הפסח שתי פעמים: כרפס ומרור, את הכרפס לפי המנהג טובלים במי מלח, ואת המרור בחרוסת.

יש המשתמשים בחרוסת גם ב'כורך': כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך"). הסיבה לדבר היא לצאת ידי חובה גם לפי דעת הלל הזקן. אלא שגם הלל מודה שבזמן שאין קרבן פסח אי אפשר לצאת ידי חובת אכילת מצה ביחד עם המרור היות שכיום המרור אינו מצווה מהתורה ועל כן טעמו מבטל את טעם המצה. על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה - לקיים אכילת מצה (מהתורה), ולאחר מכן מרור עם מצה - לקיים אכילת מרור (מדרבנן)

קישורים חיצוניים





 הערות שוליים 

קטגוריה:מאכלי פסח
קטגוריה:קערת ליל הסדר