סולל בונה

ממוזער|שלט מטעם חברת סולל בונה עם הכיתוב "יחד ננצח" במהלך מלחמת חרבות ברזל

סולל בונה היא מחברות הבנייה הגדולות בישראל, והוותיקה שבהן.

היסטוריה
המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין
בשנים שלפני הקמת המדינה, לכל מפלגה ביישוב העברי בארץ ישראל היה משרד שדאג לארגן קבוצות קבלניות לעבודות ציבוריות ופעל כלשכת תעסוקה. שני המשרדים החשובים היו המשרדים של אחדות העבודה ושל הפועל הצעיר.

משרדים אלו ארגנו עבור שלטונות המנדט בעיקר סלילת כבישים. כביש טבריה-צמח וכביש טבריה-טבחה שנסללו בעיקר על ידי גדוד העבודה, כביש חיפה-ג'דה (רמת ישי) נסלל בעיקר על ידי אנשי גדוד שומריה של השומר הצעיר, כביש עפולה-נצרת נסלל בעיקר על ידי חבורת העמק וקבוצת השרון וכן ארגנו המשרדים את סלילת מסילת הרכבת לוד-סרפנד (כיום צריפין).

עם ייסוד ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל הוחלט לאחד משרדים אלו תחת ניהול אחד. הגוף שהוקם ב-1921 נקרא המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין. החברה נוסדה כאגודה שיתופית, ברוח קבוצות העבודה הסוציאליסטיות, בהנהלת דב הוז ומרדכי עליאש שהיו אחראים על קשרי החוץ של המשרד, נתן חרובי ודוד סברדלוב שהיו אחראים על ניהול העבודה עצמה, נחום טברסקי שהיה אחראי על הנהלת החשבונות, ישראל שוחט ומאוחר יותר הצטרף הלל דן.

עד אפריל 1922 לכל פרויקט ופרויקט הייתה הנהלה משל עצמו. הנהלות אלו כוונו ופוקחו על ידי הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות אולם נהנו מאוטונומיה בגיוס עובדים על פי מפתח מפלגתי. לדוגמה - כביש טבריה-צמח נוהל על ידי הסתדרות הפועלים החקלאיים שגייסה לעבודה זו פלוגות של גדוד העבודה. התקציב שהתקבל מאת מזמיני הפרויקט כיסה כ-88% מההוצאות בפועל ולכן ועד הצירים נחלץ לעזרה ונתן הלוואה לכיסוי היתרה.

על מנת להשיג עבודה משלטונות המנדט ולהתחרות בקבלנים פרטיים שהעסיקו ברובם פועלים ערבים, הציע המשרד מחירים נמוכים לעבודות, לפעמים מתוך ידיעה מראש שיהיו אלו מחירי הפסד. חלק מהפועלים לא היו מיומנים בעבודה והיה צורך להכשירם, אצל חלקם התפוקה הייתה נמוכה, ואצל חלקם בגלל חוסר מיומנות ושימוש לא נכון היה פחת גדול יותר בחומרים ובכלי עבודה, ולכן ברוב הפרויקטים הקבוצות הקבלניות נזקקו לסיוע כספי מאת המוסדות והמשרד לעבודות ציבוריות נקלע לקשיים פיננסיים. ב-1921 מינה ועד הצירים ועדה בראשות זיגפריד ון וריסלנד לביקורת על פעולות המשרד. הדו"ח ציין כי פעילות המשרד לא הונחתה על ידי שיקולים כלכליים וחשף הנהלה כספית לא תקינה ושימוש לא נכון בכספים כולל הוצאת עיתון בשם הסולל והוצאות מפלגתיות אחרות תוך שימוש בכסף שנועד למימון עבודות ציבוריות.

אחרי אפריל 1922 נמסרו העבודות לקבוצות העבודה הקבלניות עצמן, ללא גורם מתווך, בפיקוח המשרד לעבודות ציבוריות. זו הייתה התקופה שהמשרד פתח משרדי משנה בערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה) ובמספר ערים קטנות יותר ובהן טבריה. לפרויקטים שירש המשרד לעבודות ציבוריות מהמשרדים המפלגתיים נוספה ב-1921 הנחת תשתית למסילת הרכבת ראש-העין - פתח-תקווה (בוצעה על ידי גדוד העבודה וחבורת בורוכוב, כיום חלק מהמסילה משמש את מסילת הירקון), וכן חפירת תעלות וסלילת שני קטעי כביש, האחד בכרמל והשני בזיכרון יעקב. והמשרד החל לעסוק בעבודות בניין בערים.

הקשיים הכספיים נמשכו והקונגרס הציוני ה-13 שהתכנס בקארלסבאד ב-1923 החליט להקצות סך של 8,000 לירות מצריות כתוספת להון היסוד של המשרד לעבודות ציבוריות על מנת לסייע במטלת כיבוש העבודה.

הקמת סולל בונה
300px|ממוזער|מתוך חזון סולל בונה, אשר נכתב בשנת תרפ"ד על ידי דוד רמז והחרוט על קיר בית סולל בונה בחיפה: ......
אחת מתוצאות המשבר הכלכלי אליו נקלע המשרד הייתה החלטה שהתקבלה בחודש מרץ 1924 ליסד חברה בשם "סולל בונה - חברת פועלים עברית שיתופית לעבודות ציבוריות, בניין וחרושת", על בסיס המשרד לעבודות ציבוריות, חברה שנוהלה כחברה עסקית.

שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|מודעת פרסומת של "סולל בונה" מאמצע שנות העשרים
250px|ממוזער|בית סולל בונה חיפה בתכנון אדריכל שמואל רוזוב
250px|ממוזער|שמאל|שלט על מבנה ברחוב הנמל 65 בחיפה ששם היו בעבר משרדי סולל בונה, ועל מוקש שהופעל שם. בהמשך שכנו במבנה משרדי מס הכנסה חיפה
בוועידה שהתקיימה ב-1926 הוגדרו תפקידי סולל בונה:
הוגדרו מטרות החברה:

ב-1924 העסיקה החברה 2,500 עובדים, וב-1925 רשמה רווח קטן. כדי לספק פרנסה לעובדים רבים ככל האפשר וכן גם הכשרה מקצועית לרבים מהם, הציעה החברה אשראי גדול ללקוחותיה, וכדי לממן את העבודות נטלה הלוואות והוציאה איגרות חוב. אולם בשלהי 1925 התחולל ביישוב משבר כלכלי, שהחמיר ב-1926.
בשנה זו התקשתה החברה לגבות את החובות שהגיעו לה, ולשלם את חובותיה. המשבר הגיע לשיאו ב-1927. האבטלה בעיקר בתל אביב הייתה כבדה. פן נוסף של המשבר היו פשיטות הרגל, רובן של עסקים הקשורים בענף הבניה, ששותק כמעט כליל.
ביוני 1927 נאלצה חברת סולל בונה, שהעסיקה עובדים רבים, להפסיק את פעילותה. גם המשביר, שסיפק מזון ומוצרים לפועלים ולנקודות ההתיישבות, עמד על סף קריסה. המשבר בסולל בונה הועמק כאשר קבוצות קבלניות שאחרי תקופת הכשרה ארוכה התמחו בעבודות הבניין עזבו לטובת התיישבות (שהייתה מטרתן מלכתחילה) והשאירו את החברה כמעט ללא כוח אדם מקצועי מיומן.
החברה נפגעה כתוצאה מהמשבר הכלכלי, אך נראה שנפגעה גם בשל ניהול כושל. בהיותה בשליטתה של אחדות העבודה, היא העסיקה עובדים רבים מדי ושילמה לראשי החברה משכורות גבוהות הרבה יותר מהמקובל. כמו כן, מחויבותה האידאולוגית לעבודה עברית מאורגנת פגעה בפריון העבודה.
בשנת 1927 הוערכו הפסדי החברה בסכום עצום של 50,000 לירות מצריות. הבנקים, שהיו בעלי החוב הגדולים, הקימו קונסורציום למניעת פשיטת רגל. מלבד הכישלונות הפיננסיים, נתגלה גם שלמנהלי החברה שולמו משכורות חריגות והוענקו להם "אוואנסים" (מקדמות) בסכומים גבוהים הרבה יותר מסכום המשכורת, שהיו למעשה הלוואות ללא ריבית, שבמקרים רבים גם לא הוחזרו. הפרשה עוררה זעם בקרב פועלי החברה, שהלינה את שכרם בטענה שאין לה כסף. הוקמה ועדת חקירה פנימית ופרשת השחיתות הייתה אחד הנושאים המרכזיים בוועידה השלישית של ההסתדרות באותה שנה.

לקראת סוף העשור החלה יציאה איטית מן המשבר, וחברת סולל בונה חזרה לפעילות ב-1935 והתאוששה כתוצאה מעבודות שסופקו לה על ידי שלטונות המנדט בזמן המרד הערבי הגדול, בין היתר בנתה החברה את גדר הצפון בשנת 1938. בראשית מלחמת העולם השנייה ולפניה קיבלה על עצמה סולל בונה עבודות במדינות השכנות ובנתה גשרים, שדות תעופה, עמדות וביצורים עבור הצבא הבריטי ופרויקטים צבאיים בעיראק, במצרים, בבחריין ובקפריסין וגם אחד מארמונותיו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. בשנים אלו היה דוד הכהן איש מפתח בהנהלת החברה. בשנת 1942 התנדבו אנשי סולל בונה לצבא הבריטי ופעלו במסגרת פלוגת הנדסה 745 בלוב ובאיטליה. מפקד היחידה היה המהנדס הראשי של סולל בונה באזור הצפון, שמואל וילנסקי.

סולל בונה עזרה בחיזוק הצבא במלחמת העצמאות, ובנתה ביצורים ומערכות אספקת מים, והייתה למעשה הבסיס לחיל הלוגיסטיקה של צבא הגנה לישראל. עם הקמת המדינה פעלה החברה להקמת מבני מטה בלב הערים הגדולות, כשבניין המטה המרכזי הוקם במפגש הרחובות ח'ורי והנביאים בחיפה ונחשב הודות לגובהו הרב, 11 קומות, להישג בתחום הבניה בישראל.

בשנת 1961 הונפקו מניותיה של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ב-1972 רכשה סולל בונה ממקורות את חברת הבת "ורד" (W.R.D), לפיתוח מקורות מים, שהוקמה על ידי חברת מקורות בתמיכת ממשלת ישראל ופיתחה מפעלי המים בארצות זרות, בעיקר ארצות מתפתחות.

מיזוג עם שיכון עובדים
בשנת 1984 הוקמה "סולל בונה בניין ותשתיות" כחברה-בת בבעלות מלאה של סולל בונה. בסוף שנות ה-80 התחולל משבר כלכלי בחברת העובדים ובשנת 1989, כחלק מתוכנית ההבראה שלה, הוקמה "שיכון ובינוי אחזקות בע"מ" שריכזה את הפעילות בתחומי הבניה והתשתית של חברת העובדים, והשליטה בסולל בונה הועברה לידיה.

מכירת החברה
בשנת 1996, במסגרת פירוק חברת העובדים, הועברה השליטה בקונצרן שיכון ובינוי, כולל השליטה ב"סולל בונה", לידי תד אריסון.

ביולי 2018 נמכרה סולל בונה כחלק ממכירת שיכון ובינוי לידי נתי סיידוף וכיום נקראת החברה "שיכון ובינוי- סולל בונה תשתיות".

ראו גם
בית סולל בונה ירושלים
בית סולל בונה חיפה

לקריאה נוספת




 דורון רוזן, "סולל בונה" בשירות ביטחון היישוב היהודי בארץ ישראל בשנים 1936–1948, הוצאת יד טבנקין, 2017.

קישורים חיצוניים

 ארכיון היסטורי שיכון ובינוי (סולל בונה)

 אתר סולל בונה המפעלים לבנייה מתועשת
 סולל בונה באתר "תנועת העבודה הישראלית".
 האתר על הלל דן ממקימי סולל בונה


 חוויית חיים במחנה עבודה של סולל בונה, מאת הצייר אביגדור מלר
 תמונות מאוסף גדעון דוניץ-סולל בונה מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה

מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית סולל בונה בחיפה, באתר 'חלון אחורי',1 באוגוסט 2025

הערות שוליים

*
קטגוריה:חברות נדל"ן ובנייה ישראליות
קטגוריה:חברות הסתדרותיות שהופרטו
קטגוריה:חברות ביישוב
קטגוריה:קבוצת אריסון
קטגוריה:ישראל: חברות שהוקמו ב-1921