משה ספדיה

משה סַפְדִּיֶה (Moshe Safdie; מבוטא "סַפְדִּי"; נולד ב-14 ביולי 1938) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי-קנדי-אמריקאי בעל שם עולמי. שמו קשור בתכנון מספר פרויקטים ציבוריים רחבי-היקף ובולטים בישראל, קנדה, ארצות הברית, סינגפור ומדינות נוספות.

ספדיה מזוהה בעיקר עם תכנון מתחם ממילא, מוזיאון יד ושם ומלון מרינה ביי סנדס בסינגפור.

 ביוגרפיה 
 ראשית דרכו 
ספדיה נולד בחיפה למשפחה ממוצא יהודי-חלבי, ולמד בבית הספר הריאלי בעיר. בגיל צעיר עברה משפחתו למונטריאול שבקנדה. הוא למד אדריכלות באוניברסיטת מקגיל ואת התמחותו עשה תוך עבודה אצל האדריכל הנודע לואי קאהן בפילדלפיה.

בפרסומו הגדול הראשון זכה כאשר פרויקט "הביטאט 67'", אותו תכנן כעבודת המאסטר שלו, נבחר להיבנות במסגרת התערוכה העולמית "אקספו 67'" במונטריאול. הפרויקט שהיה מהמרכזיים בתערוכה, ונשאר גם אחריה כחלק מהעיר, הוא ניסיון לשבור את תכנון המגורים המקובל. המבנה, שבצורתו מזכיר כפר ים-תיכוני הררי, נבנה בבנייה מודולרית, כל דירה נבנתה בנפרד על הקרקע ואז שובצה בעזרת מנוף במקום המיועד לה כשהדירות נערמות אחת על השנייה. לכל דירה במבנה יש גינה, ובתוך הקומפלקס עצמו שוכנים כמה מתקנים קהילתיים כמו בית ספר, משרדים וחנויות.ממוזער|250px|פרויקט האביטאט, מונטריאול, 1967

 קריירה 
 בירושלים 
לאחר מלחמת ששת הימים שב ספדיה לישראל והתוודע במהירות לראש העיר ירושלים טדי קולק. ירושלים באותה תקופה חוותה תנופת בנייה, עקב איחודה מחדש וכן עקב השיקום שנדרש לאחר הנזקים שהסבו לה המלחמות, וקולק עירב את ספדיה בתוכניות שפותחו באותה עת. ספדיה תכנן מחדש חלקים ברובע היהודי שנהרסו במהלך מלחמת העצמאות, וכן תכנן את הקומפלקס של ישיבת פורת יוסף. בתכנון בניין הישיבה הוא מיזג בנייה מסורתית מקומית עם אלמנטים מודרניים, בנייה באבן עם קשתות וכיפות, אך בגאומטריה מודרנית ובשילוב עם כיפות שקופות ומשפכי אור.

בשנת 1974 החליטה ועדת שרים למנות ועדה של אדריכלים לדון בתוכניתו של ספדיה לעיצוב מחדש של רחבת הכותל המערבי, אולם בסופו של דבר התוכנית נגנזה, בין השאר בגלל התנגדות של חוגים דתיים. התכנית שהציע כללה בניית מתחם מדורג, כעין אמיפתיאטרון שמשתפל עד לכותל, וכן הנמכת מפלס הרחבה לרחוב ההרודיאני העתיק, כדי לחשוף את יסודות הכותל. העיקרון המרכזי בתכנון הרחבה החדשה היה החזרת הרושם שבעמידה מול הכותל העצום, רושם שעומעם בעקבות בניית הרחבה הגדולה שמגמדת בממדיה את הכותל עצמו.

בשנות ה-70 נבחר ספדיה להיות חלק מן הצוות המתכנן של מתחם ממילא בירושלים, בפרויקט שיקום רחב היקף של שכונת הגבול המוזנחת, שיהווה גשר שמחבר בין העיר העתיקה לשכונות החדשות. תוכניתו של ספדיה הייתה שנויה במחלוקת, היות ששיקמה מעט מאוד מן המבנים המקוריים וכללה בעיקר את הריסת השכונה תוך פינוי תושביה, והקמת פרויקט נדל"ן יוקרתי על חורבותיה. ביצוע התוכנית התעכב והתארך שנים רבות מסיבות שאינן קשורות לספדיה, ורק בשנת 2011 הושלם.ממוזער|שכונת ממילא

 בקנדה 
אף על פי שעבר לקנדה בגיל צעיר, גדל ועבד בה, ספדיה לא זכה לבנות הרבה במדינה, ונדרש מאמץ מיוחד כדי שיזכה בתכנון הגלריה הלאומית הקנדית, בתחרות שנערכה ב-1982. המבנה שתכנן, ששוכן ליד הפרלמנט הקנדי, הוא מרחב ציבורי שקוף ופתוח. הוא שילב במבנה פירי אור חדשניים כדי להכניס אור טבעי גם לקומות התחתונות של הגלריה, כחלק מתפיסתו שאור טבעי ממלא תפקיד מהותי ביכולת ליהנות ממוזיאון.ממוזער|הגלריה הלאומית של קנדהתכנון הגלריה הלאומית הוביל את ספדיה לעוד פרויקטים בולטים בקנדה, כמו מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, בית העירייה של אוטווה, והספרייה הציבורית בוונקובר. הספרייה, ששוברת בצורתה העגולה את הצורה המרובעת הרגילה לספריות, משלבת אולמות קריאה מוארים ורחבים, סלון עירוני בכניסה ומגדלי משרדים באחוריה. דמיונה הצורני של הספרייה לקולוסיאום הרומי עורר ביקורת ואף הוביל למחאת סטודנטים במקום.

 בישראל 
בשנות ה-90 נבחר ספדיה לתכן את החלק האווירי של פרויקט נתב"ג 2000, כשאת החלק הקרקעי תכננו רם כרמי ועדה כרמי מלמד. לספדיה, שנסע רבות בנמלי תעופה שונים בעולם, היה חשוב לבנות נמל תעופה שקל להתמצא בו, אז הוא תכנן כך שיכנס הרבה אור טבעי ויהיה ברור לנכנס איפה היעד. בנוסף, הוא שילב מפל מי גשמים קטן במרכזו.

ב-1988 פנה שר השיכון דוד לוי לספדיה והזמין אותו להכין תוכנית אב לעיר חדשה שתקום בין ירושלים לתל אביב, העיר מודיעין. לפי תכנונו שכונות העיר ישבו על הגבעות, והעמקים ישמשו כפארקים וכשדרות עירוניות בסגנון תל אביבי. המבקרים טוענים שמודיעין היא פרבר שינה לא אורבני, מוטה לרכב פרטי. אך ספדיה סובר שבחלוף מספיק זמן העיר תהפוך לעיר אורגנית.
ב-1995 זכה בתחרות לתכנון מבנה המוזיאון החדש ביד ושם, שנחנך בשנת 2005. ספדיה סבר שכל מונומנט שייבנה יתגמד לנוכח השואה, ושאסור לבניין להיות כשאר הבניינים. לכן הוא תכנן מנהרה חצובה, בלי כמעט נוכחות חיצונית. המבקרים בו עוברים בין מערות תצוגה, ובסוף עולים למרפסת מוארת ואופטימית.ממוזער|מוזיאון יד ושם
שמו של ספדיה נכרך גם בתוכנית ספדיה השנויה במחלוקת; תוכנית מתאר עירונית להרחבת העיר ירושלים מערבה. לתוכנית קמו מתנגדים רבים, בעיקר מצד גורמי שמירת הנוף והטבע, המתנגדים לכירסום בשטחים הפתוחים והירוקים שבמערב העיר. לבסוף בוטלה תוכניתו של ספדיה. בשנת 2024 נבחר לתכנן את בית הספר החדש לרפואה של אוניברסיטת חיפה.

 בארצות הברית 
ב-1986 נחנך מרכז סקירבול לתרבות בלוס אנג'לס, המוקדש לשימור והצגת המורשת היהודית-אמריקאית. המרכז, שתכנן ספדיה, ונבנה במורדות הרי סנטה מוניקה הוא מתחם המורכב מכמה מבנים וגנים פתוחים המפרידים ביניהם. בעקבות המיקום ההררי ספדיה לקח השראה מבנייה יוונית קלאסית, ושילב בתכנון גם סגנון קליפורני מקומי.

לאור היכרותה עם כמה מהפרויקטים של ספדיה, פנתה אליו המיליארדרית האמריקאית חובבת האמנות אליס וולטון בבקשה לתכנן את מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית. מבנה המוזיאון שתכנן מעצים את הטבע באתר שבו הוא שוכן, הוא פתוח ליער מסביבו ונבנה מעל נחל זורם כשהגלריות שלו הן גשרים מקורים מעל בריכות מים. המוזיאון נפתח ב-2011.
ממוזער|המכון האמריקאי לשלום
לאחר פרויקטים אלו זכה משרדו של ספדיה בעוד תחרויות אדריכליות בארצות הברית. ביניהן תכנון מוזיאון פיבודי אסקס במסצ'וסטס, מוזיאון המדע Exploration Place בקנזס, מרכז קאופמן לאמנויות הבמה במיזורי וכן בניין מטה המכון האמריקאי לשלום ששוכן בשדרת החוקה בוושינגטון, בסמוך לבניין מחלקת המדינה. עיצוב הבניין מתכתב עם בנייני הלאום שלידו ועל גגו משולבת מעטפת לבנה בצורת יונה.

 בסינגפור ובסין 
מרינה ביי סנדס, שתכנן ספדיה ונחנך ב-2010 הוא מתחם תיירות על קו החוף של סינגפור, שהפך לסמל הלאומי שלה. בבנייתו, לבעלים שלדון אדלסון, הוא היה המבנה היקר ביותר שנבנה אי פעם. המתחם כולל בתי מלון, מרכזי קניות, בתי קזינו ומרכז כנסים, הסקיי פארק שעל גגו, שכולל גנים ובריכת אינסוף, הוא הגשמה של החלום של ספדיה על גן-תלוי מודרני. לאחר מכן אדלסון תבע את ספדיה על שהשתמש ברעיון הסקיי פארק שוב במתחם אחר שבנה בסין, ראפלס סיטי צ'ונגצ'ינג, אך ספדיה ניצח בתביעה כשטען, שמטבעו, משרד אדריכלים משלב מוטיבים חוזרים במבנים בתכנונו.
ממוזער|ראפלס סיטי צ'ונגצ'ינג
ב-2012 זכה משרדו של ספדיה בתכנון מרכז חדש לנמל התעופה צ'אנגי בסינגפור. המשימה שהוטלה בפניו הייתה לתכנן מתחם שגם יהווה אטרקציה בפני עצמו. הרעיונות הראשוניים היו לבנות פארק שעשועים או מרכז קניות, אך ספדיה חשב על קונספט אחר – גן עדן מקורה; טורואיד שקוף עם מפל מי גשמים ענק במרכזו, וגן טרופי עם כ-120 מינים שונים של עצים ושיחים.טקסט=מרכז נמל התעופה צ'אנג'י|ממוזער|מרכז נמל התעופה צ'אנג'י

 ספרים והוקרה 
בשנת 1976 החל ספדיה ללמד אדריכלות באוניברסיטת הרווארד שבמסצ'וסטס, אשר בקרבתה הקים את משרדו הראשי. הוא מחזיק במשרדים בבוסטון, בטורונטו ובירושלים. ביולי 1978 התמנה לראש מחלקת בינוי ערים בהרווארד.

בשנת 2015, הוא זכה במדליית זהב מהמכון האמריקאי לאדריכלים. ב-2017 הוענק לו דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-2019 זכה בפרס וולף. ב-2022 קיבל ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.

בשנת 2022 יצא ספרו באנגלית: If Walls Could Talk. הספר תורגם לעברית ויצא ב-2024 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר

 חיים אישיים 
בשנת 1959 נישא לנינה נוסינוביץ, ולהם נולדו שני ילדים. בשנת 1973 התגרשו, ולאחר מכן נישא לצלמת מיכל רונן, ולהם נולדו שני ילדים נוספים.

 סגנון 
לפי דבריו, ההשפעה האדריכלית הראשונה שהייתה עליו, היא מהעיר חיפה בה גדל. בעיקר מהניגוד בין העיר התחתית שנבנתה בסגנון עות'מאני ובין העיר העילית שנבנתה על ידי אדריכלים יוצאי אירופה, בסגנון הבאוהאוס המודרני. בנוסף לגנים הבהאיים בעיר שהטמיעו בו מילדות חיבה לגנים ותכנון נוף.

ספדיה נוהג לשלב גינות, אור טבעי ומים זורמים ברבים מהמבנים שבתכנונו. כמו גם להגיב לטופוגרפיה המקומית, לתנאי השטח, לסביבה הבנויה וכן לסגנון הבנייה המסורתי באזור.

ספדיה הוא מתנגד נחרץ לאדריכלות פוסטמודרנית, שלדבריו ויתרה על השליחות החברתית של האדריכלים, ודוגלת בקישוטיות אירונית של מבנים ובציטוטים צורניים גסים. בימיו כמרצה בהרווארד הוא אף פרסם מאמר ביקורת על אדריכלי הזרם באטלנטיק, שעורר גלים בעולם האדריכלות. ספדיה גם מאמין בחשיבות של עבודה עם מודלים פיזיים לכל אורך התכנון האדריכלי, למרות הדיגיטציה שעברה העבודה האדריכלית, כדרך חשובה לבחון חומרים שונים ולשים לב לטעויות או בעיות.

 ביקורת 
אסתר זנדברג, כתבת הארץ לאדריכלות כתבה עליו:

בנוסף, תוכנית האב שהגה לעיר מודיעין זוכה לאורך השנים לביקורת רבה. מהנדס העיר מודיעין צחי כץ אומר כי:

 פרויקטים בולטים 
שמאל|ממוזער|250px|קומפלקס המלונאות מרינה ביי סנדס, סינגפור
טקסט=הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל|ממוזער|הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל
 הביטאט 67' – מונטריאול
 ישיבת פורת יוסף ברובע היהודי
 היברו יוניון קולג' – ירושלים
 מרכז שמשון-בית שמואל – ירושלים
 נתב"ג 2000 – (טרמינל 3)
 טרמינל 1 בשדה התעופה פירסון בטורונטו, קנדה.
 מוזיאון יד ושם החדש – ירושלים
 מלון מצודת דוד – ירושלים
 מתחם ממילא – ירושלים
 כיכר צה"ל – ירושלים
 תוכנית ספדיה להרחבת העיר ירושלים מערבה
 קברם של לאה ויצחק רבין
 מרכז יצחק רבין לחקר ישראל
 הספרייה המרכזית של ונקובר
 הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל – ירושלים
הגלריה הלאומית של קנדה – אוטווה
מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית – ארקנסו
 שדה התעופה צ'אנגי בסינגפור
 מרינה ביי סנדס, סינגפור
 ראפלס סיטי צ'ונגצ'ינג

 גלריה 

 ראו גם 
 ערכים על מבנים ואתרים שתכנן משה ספדיה

 לקריאה נוספת 
 אילו קירות יכלו לדבר – חיי באדריכלות, מאת משה ספדיה, תרגום מאנגלית: שאול לוין, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2024

קישורים חיצוניים



 צבי אלחייני, לילד ביד ושם, באתר הוצאת בבל


 מיכאל יעקובסון, סקירת פרויקט המגורים של משה ספדיה בשדה בוקר, באתר 'חלון אחורי', אוגוסט 2010















הערות שוליים

קטגוריה:ישראלים שהיגרו לקנדה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מקגיל
קטגוריה:אדריכלים ישראלים
קטגוריה:מתכנני ערים ישראלים
קטגוריה:מתכנני ערים אמריקאים
קטגוריה:אדריכלים יהודים קנדים
קטגוריה:אדריכלים יהודים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:זוכי פרס וולף לאדריכלות
קטגוריה:זוכי מדליית הזהב של AIA
קטגוריה:מתכנני העיר מודיעין
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1938