שבעת המינים

שבעת המינים, או "פירות שנשתבחה בהם ארץ ישראל", הם שבעה מיני גידולים המוזכרים בפסוק בספר דברים המתאר את פוריותה של ארץ ישראל: . מתוך פסוק זה נתקבעה קבוצה טקסית של שבעה צמחי מאכל: חיטה, שעורה, גפן, תאנה, רימון, זית, ותמר, שהתפרש ככוונת המילה "דבש" כיוון שמפרי התמר הפיקו דבש תמרים.

המסורת היהודית מייחסת חשיבות מיוחדת לשבעת המינים, וההלכה מחייבת יחס מיוחד כלפיהם. חז"ל קבעו כי מצוות הביכורים מתקיימת בשבעת המינים בלבד, וכיום נאמרת על אכילתם ברכת נהנין מיוחדת. בנוסף, הם משמשים למנהגים שונים כמו נוי סוכה ואכילת פירות הארץ בסדר ט"ו בשבט.

חוקר המקרא אביתר כהן שיער שכל אחד משבעת המינים קשור בעונת השנה החקלאית המתאימה לעונות הרשומות בלוח גזר.
לארבעה מתוך שבעת המינים שמות ייחודיים לתיאור איסוף היבול שלהם: בציר לקטיף ענבים; ארייה לקטיף תאנים; מסיק לקטיף זיתים; גדיד לקטיף תמרים.

מאפייני שבעת המינים
שמאל|ממוזער|250px|מימין למטה בכיוון השעון: גפן, תאנה, רימון, זית, חיטה, שעורה, תמר
 חיטה - ממשפחת הדגניים ואחד ממיני המזון החשובים בעולם. בארץ ישראל נתגלתה אם החיטה על ידי החוקר אהרון אהרונסון, וכך הוכח שמאז ימי קדם הייתה החיטה מין מרכזי בכלכלת הארץ.
 שעורה - אף היא ממשפחת הדגניים. נחשבת אחות לחיטה מבחינה תזונתית, אך השימוש בה היה יותר עבור בעלי חיים מאשר עבור האדם. אולם בשנות בצורת הייתה למקור מזון עיקרי במקום החיטה.
 גפן - אחד הפירות המפורסמים בעולם. לפירותיו שימוש כפול - לאכילה ולהפקת יין - המשקה האלכוהולי מבין העתיקים בעולם. על היין נתקנה ברכה מיוחדת - בורא פרי הגפן. כמו כן, הפיקו מהגפן דבש ענבים.
 תאנה - פרי עסיסי הגדל בר. עדויות ארכאולוגיות מאשרות כי התאנה פרחה בארץ ישראל כבר לפני כ-5,000 שנה. התאנה הייתה נאכלת טרייה ומשומרת, כתאנים בודדות מיובשות ("גרוגרת") או כעיגול ענק של תאנים דחוסות ומיובשות ("דבלות").
 רימון - פרי מזין ובעל חשיבות במסורת היהודית. אף הרימון ידוע כפרי נפוץ במזרח התיכון מזה אלפי שנים. נעשה בו שימוש אף כפרי יבש.
 זית - פרי חשוב ביותר. עיקר חשיבותו הייתה ועודנה בהפקת שמן הזית העשיר בתכונותיו הבריאות והמזינות. הזית היה המקור הכמעט יחיד לשמן בעת העתיקה, ואף לגביו קיימות עדויות על נוכחותו בלבנט במשך אלפי שנים. הזית מאריך ימים ביותר, ועד היום קיימים בארץ עצי זית בני מאות רבות של שנים.
 תמר - עץ התמר ופריו סיפקו פירות טעימים, הניתנים לשימור ארוך ("כותבת"), וחומרי גלם לבנייה שהופקו מגזע התמר ומענפיו. סיבי התמר החזקים שימשו לשזירת חבלים, ועליו שימשו לקליעת נצרים, סלים, מחצלות וכלים שימושיים נוספים. התמר אינו מוזכר בשמו המפורש, אולם על פי הפרשנות במילה "דבש" מכוון המקרא לתמר, ממנו עשו את הסילאן, הוא סוג הדבש, שהיה בשימוש בעת ההיא.

המשותף למינים אלו הוא היותם ניתנים לשמירה לפרקי זמן ארוכים. משום כך ניתן להסתמך עליהם כמקור קבוע של מזון בחודשים שאין בהם תוצרת חקלאית טרייה. מינים אלו מבשילים לאורך השנה, החל מהבשלת החיטה באביב ועד הבשלת הזית והתמר בראשית הסתיו. סדר הופעתם בפסוק הוא הפוך מסדר הבשלתם.

שבעת המינים במקורות
התנ"ך ממשיל במקומות שונים את עם ישראל לרבים מהמינים הללו:
 חיטה - עם ישראל נמשל לחיטה . והסבירו חז"ל: "והלא ערימות של אצטרובלין ושל פלפלין יפות מהן, ולמה נמשלו לחיטין. אלא יכול אדם לחיות בלא פלפלין ובלא אצטרובלין, ואי אפשר לעולם לחיות בלא חטים. וכשם שאי אפשר לעולם בלא חטין, כך אי אפשר לעולם בלא ישראל".
שעורה- השעורה הייתה צמח מרכזי במגילת רות וזאת משום שהייתה זאת שנת בצורת וקצרו בה רק שעורים.
 גפן - . לענבים - . וכן לכרם, במשל הכרם הידוע בישעיהו - .
 תאנה - .  והסבירו חז"ל: "התאנה חנטה פגיה אלו הצדיקים והישרים". שלמה המלך אף המשיל את התורה לתאנה - . חז"ל שואלים מדוע נמשלה התורה לתאנה ומבארים זאת באופנים שונים ביניהם: "מה עץ התאנה כל זמן שאדם מחפש בו מוצא בו תאנים, אף דברי תורה כל זמן שאדם הוגה בהם מוצא בהם טעם". "שרוב האילנות; הזית, הגפן, התמרה נלקטים כאחת והתאנה נלקטת מעט מעט. כך התורה, היום לומד מעט ולמחר הרבה, לפי שאינה מתלמדת לא בשנה ולא בשנתים". "כל הפירות יש בהם פסולת, תמרים יש בהם גרעינים, ענבים יש בהם חרצנים, רמונים יש בהם קליפין, אבל תאנה כולה יפה לאכול. כך דברי תורה אין בהם פסולת".
 רימון - . חז"ל פירשו את הפסוק על הריקנים שבעם ישראל, כלומר על האנשים הפשוטים ביותר, שאפילו הם מלאים מצוות כגרגרי הרימון.
 זית - . ושואלים חז"ל: "מה ראה ירמיה למשול אבותינו כזית? - אלא כל המשקין מתערבים זה בזה והשמן אינו מתערב אלא עומד, כך ישראל אינם מתערבים עם אומות העולם".
 תמר - . חז"ל הבהירו מדוע נמשל עם ישראל לתמר - "מה תמרה זו אין בה פסולת, אלא תמריה לאכילה, ולולבים להלל (לנטילת לולב בחג הסוכות), חריות לסכוך, סיבים לחבלים, סנסינים לכברה, שפעת קורות לקרות בהן בתים - כך ישראל אין בהם פסולת, אלא מהם בעלי מקרא, מהם בעלי משנה, מהם בעלי אגדה, מהם בעלי מצוות, מהם בעלי צדקות.

שבעת המינים שימשו גם סמלים לפריון ולשפע: "אשתך כגפן פוריה", "בניך כשתילי זיתים", "צדיק כתמר יפרח" ועוד.

אין ספק שאזכורם השכיח של 'שבעת המינים' במקרא כגידולים חקלאיים מעיד על מרכזיותם כגידולי יסוד בכלכלת הארץ ומשקף את חשיבותם בסל המזונות המקראי. דומה שסדרם בפסוקים אינו מקרי: הם נזכרו על פי סדר חשיבותם וסדר הבשלתם. מבין הדגניים: ה'חיטה' היא הראשונה בחשיבותה ואחריה ה'שעורה'. מבין עצי הפרי הבכורה הייתה ל'גפן' ולמוצריה, לאחר מכן ה'זית', ה'תאנה' וה'רימון'. אלו הם גם הגידולים שבויתו לראשונה על ידי האדם. גידולים אלה מתאפיינים בתוצרי מזון בעלי חיי מדף ארוכים.

שבעת המינים במועדי ישראל
ביכורים
ההלכה קובעת כי את מצוות הביכורים אין לקיים אלא בפירות שבעת המינים. חז"ל למדו זאת מהפסוק: ולקחת מראשית כל פרי האדמה. מ"ם זו באה למעט, שרק חלקם של הפירות ראויים למצוות הביכורים, ולא כולם. הפירות הראויים הם איפוא שבעת המינים בלבד.

חג הסוכות
שימוש רב נעשה בעץ התמר בחג הסוכות; ענפי התמר הסגורים - הלולבים משמשים למצוות נטילת ארבעת המינים. הענפים הפתוחים והרחבים משמשים לסיכוך הסוכה. כאשר שבו ישראל מגלות בבל, קרא להם נחמיה לקיים את מצוות הסוכה: .

נהגו רבים לתלות את פירות שבעת המינים בסוכה. ובשל"ה כתוב "ראוי ליפות הסוכה בקרמינין וסדינין ולתלות בה פירות חשובים, וכל המרבה הרי זה משובח".

ט"ו בשבט
מתקופת האר"י, השתרש כמעט בכל תפוצות ישראל המנהג לאכול בט"ו בשבט מפירות שבעת המינים שנתברכה בהם ארץ ישראל, זאת כסמל ליום הנקרא בלשון חז"ל "ראש השנה לאילן". בבתי ספר וגני הילדים במגזרים השונים, מהווה הוראת נושא שבעת המינים, חלק מהמערך הלימודי העוסק בענייני ט"ו בשבט.

ברכות הנהנין על שבעת המינים
פירות שבעת המינים נחשבים לחשובים יותר מפירות אחרים. מכיוון שכך, חלק ניכר מברכות הנהנין על המזון כפופות לחשיבותם וקדימותם של פירות שבעת המינים.  סימן לברכות וסדר קדימותן ניתן באמצעות ראשי התיבות המג"ע א"ש.
 - המוציא ומזונות - ברכות המוציא לחם מן הארץ ובורא מיני מזונות, הנאמרות על מיני מאפה העשויים מחמשת מיני הדגן - חיטה ובני משפחתה הכוסמין והשיפון, ושעורה ובת משפחתה שיבולת השועל. כאשר מונחים על השולחן מיני מאפה, יש לברך על מין המאפה ורק לאחר מכן על הפירות האחרים.  אם מין המאפה הוא לחם, חלה, לחמנייה או פיתה, יש לברך ברכת המוציא ורק לאחר מכן על הפירות. כאשר הפירות הם חלק מהסעודה, אין צורך לברך עליהם כלל, שכן ברכת המוציא מתייחסת לכל הסעודה ולא לפת בלבד ופוטרת את כל שאר המאכלים והמשקאות מחובת הברכה. אך אם הפירות אינם חלק מן הסעודה, יש לברך עליהם לאחר ברכת המוציא. יוצא דופן הוא היין, שברכת המוציא אינה פוטרת מלברך עליו את ברכת בורא פרי הגפן, עקב היותו המובחר שבמשקאות.  אם מין המאפה הוא עוגה, עוגייה, כעכים, מציות, חטיפים מלוחים ודומיהם, יש לברך עליהם ברכת בורא מיני מזונות לפני שמברכים על הפירות את ברכתם הראויה. זאת משום שהם המובחרים ביותר מבין שבעת המינים.
 גפן - ברכת בורא פרי הגפן - היא הברכה השלישית בחשיבותה, לאחר ברכות המוציא ומזונות. היא נתייחדה ליין, עקב היותו משקה מובחר ומשבעת המינים. כאשר על השולחן משקאות שונים, יש לברך תחילה בורא פרי הגפן, וברכה זו פוטרת את הברכה על שאר המשקים. אולם, כאמור, ברכת בורא מיני מזונות קודמת לברכת בורא פרי הגפן. לכללים המפורטים לעיל ישנו יוצא דופן מפורסם: כאשר עורכים קידוש בשבת, מברכים קודם על היין את ברכתו ורק לאחר מכן על הלחם או החלה. מטעם זה, בין השאר, נהוג לכסות את החלה בשעת הקידוש, שלא תתבייש, כביכול, מהשינוי שנעשה בסדר הברכות הרגיל בו איחרו את ברכתה לברכה על היין.
 עץ - ברכת בורא פרי העץ - הנאמרת על פירות האילן. גם לגביה קיימים דיני קדימה מיוחדים:  כאשר פירות שבעת המינים מונחים על השולחן ביחד עם פירות אחרים במטרה לאוכלם, יש לברך את ברכת בורא פרי העץ עליהם ובכך לפטור את הפירות האחרים.  כאשר מונחים כמה פירות מהשבעה, יש לברך על המין הראשון ברשימה הבאה (ובכך לפטור את האחרים מחובת הברכה): זית, תמר, גפן, תאנה, רימון. סדר זה נקבע לפי קרבתם של שמות הפירות למילה "ארץ" בפסוק "ארץ חיטה ושעורה וגפן ותאנה ורימון, ארץ זית שמן ודבש".

רק לאחר מכן מגיעות הברכות על מאכלים שאינם משבעת המינים:
 אדמה - ברכת בורא פרי האדמה, הנאמרת על ירקות ופירות חד-שנתיים כבננה. ושהכל - ברכת שהכל נהיה בדברו, הנאמרת על מוצרי מזון שאינם מן הצומח או שצורתם הטבעית כצומח שונתה ללא הכר.

 ברכה אחרונה 

גם לגבי ברכה אחרונה יש התייחסות מיוחדת לשבעת המינים. כאשר על לחם מברכים 4 ברכות של ברכת המזון, על שבעת המינים מברכים ברכה אחת מעין שלוש שמזכירה את עיקר ענייני ברכת המזון, על כל שאר הפירות מברכים את הברכה הפשוטה יותר בורא נפשות.

ההלכה מבדילה בין שבעת המינים שגדלו בארץ ישראל לבין אלו שגדלו מחוצה לה. כאשר הפירות הם משבעת המינים תוצרת הארץ נוסח הברכה הוא "על הארץ ועל פירותיה". כאשר הם מחוץ לארץ ישראל הנוסח הוא "על הארץ ועל הפירות". כעין זה לגבי יין. על יין תוצרת הארץ הניסוח הוא "על הארץ ועל פרי גפנה", ואילו על יין חו"ל "על הארץ ועל פרי הגפן".

שבעת המינים כמוטיב קישוטי
שמאל|ממוזער|250px|שבעת המינים במטבעות ישראלים
שמאל|ממוזער|250px|שבעת המינים בסמל של מכון וולקני
ממוזער|שבעת המינים בציור על קיר בירושלים
שבעת המינים מיוצגים כמוטיב קישוטי במקומות שונים. פסיפסים של בתי כנסת רבים שנחשפו, כוללים ציור של שבעת המינים או חלקם. בבית הכנסת הקדום בבית אלפא כלל הפסיפס את שבעת המינים, ובבית הכנסת בכפר נחום הם נחקקו על אפריזים קישוטיים. מאז ועד היום משמשים שבעת המינים מרכיב בולט בוויטראז'ים וביצירות אמנות אחרות.

לעיתים כלל השימוש במינים כמוטיב קישוטי מין אחד בלבד. על מטבעות ישראליים רבים מתקופות שונות הוטבעו שיבולי חיטה, ענפי זית וגפן, רימונים, ענבים ותמרים, עצי דקל וקרני שפע עם שבעת המינים. סמל מדינת ישראל כולל ענפי זית לצד המנורה.

יהודים רבים משתמשים בכרזות מאוירות או מצולמות של שבעת המינים לקישוט סוכתם בחג הסוכות, אחרים נוהגים לתלות פרי משבעת המינים בסוכתם. בשנות האלפיים, מיוצרים פירות נוי סינתטיים דמויי שבעת המינים לקישוט הסוכות.

בשנת 1926 נקבע סמל מכון וולקני לפי ציורו של אהרון הלוי (1887 - 1957) שבו מצוירים שבעת המינים.

ראו גם
 חמשת מיני דגן
 זמרת הארץ
 המטבח הישראלי
 פירות ארץ ישראל ביהדות

קישורים חיצוניים

 עירית זהרוני, שבעת המינים, באתר מט"ח
 שבעת המינים
 שבעת המינים, באתר "צמח השדה"
 שבעת המינים, באתר מוזיאון הכט



הערות שוליים

*
קטגוריה:המטבח הישראלי
קטגוריה:פרשת עקב
קטגוריה:ארץ ישראל ביהדות
קטגוריה:7 (מספר)