רקפת

רַקֶפֶת (שם מדעי: Cyclamen) היא סוג גאופיט ממשפחת הרקפתיים, הנפוץ בעיקר באזורים הקרים והממוזגים של כדור הארץ מאירופה ועד איראן עם מין אחד בסומליה.

 מאפיינים 
ממוזער|רקפת מתחת לסלע
הרקפות הן צמחיים רב-שנתיים בעלי פקעת שאינה מתחלפת שנה בשנה, כפקעת של הסתוונית, הכרכום וכדומה. אלא מתקיימת שנים רבות, כאשר היא מגדילה את נפחה מדי שנה. בתום עונת הגשמים, כאשר נובל העלה האחרון היא נכנסת לתקופת מנוחה ואינה מתעוררת שוב אלא עם בא הסתיו או האביב תלוי במין ומצמיחה שורשים כלפי מטה, ועלים בשושנת צמודה לקרקע ופרחים כלפי מעלה. העלים לא פחות יפים מן הפרחים והם העלים ערוכים בשושנת קרקעית, לרוב משוישים בגווני ירוק כהה ובהיר, ולעיתים צדם התחתון סגלגל או ארגמני.

הפרחים בולטים ומיוחדים: הם נישאים כל אחד על עוקץ דק וארוך היוצא מן הפקעת, רוכנים מטה, ואילו אונות הכותרת כפופות לאחור כלפי מעלה. מבנה זה מגן על אברי הרבייה מגשם בחורף ומבליט אותם בפני המאביקים. לאחר ההאבקה מתפתחת השחלה להלקט כדורי, המוקף בעוקץ המתלפף לצורת סליל דמוי שבלול סביב הפרי.

אצל מרבית המינים ההאבקה נעשית בידי חרקים, בעיקר דבורים קטנות ולעיתים גם עש וחיפושיות. בחלק מן המינים תועדה האבקה ברטט (buzz pollination): המאביק מרעיד את האבקנים באמצעות רטט שרירי התעופה, וגורם לגרגרי האבקה לנתר החוצה. המונח העברי הרווח "האבקת זמזום" עלול להטעות, שכן פעולת ההאבקה אינה קשורה לצליל או לאקוסטיקה אלא לרטט האבקנים עצמם. הזרעים מופצים בעיקר על ידי נמלים: הם נושאים  תוספת בשרנית שומנית ודביקה, המושכת נמלים הנושאות אותם אל קיניהן (myrmecochory).

לאחר הנביטה מפתח הנבט פקעת זעירה, והוא נובט בפסיג אחד בלבד, אף שהעובר דו־פסיגי. בתחילת התהליך יוצא השורשון מתוך קליפת הזרע, ואילו הפסיג השני נותר כלוא בתוך הזרע, צמוד לאנדוספרם, ואינו פורץ החוצה מסיבות מורפולוגיות־מרחביות.

עוד לפני שהפסיג הגלוי יוצא מקליפת הזרע, מתחיל התת־פסיג (היפוקוטיל) — חלק הגבעול שמתחת למפרק הפסיגים — להתעבות ולהיווצר כפקעת צעירה. בשלב שלאחר מכן נפרש טרפו של הפסיג הגלוי, וקליפת הזרע נושרת ממנו.

בשנתו הראשונה מפתחת הפקעת בדרך־כלל עלה יחיד בלבד, הוא אותו פסיג מתפתח. בשנים השנייה והשלישית מתפתחים מספר עלים אמיתיים נוספים, ורק כעבור שלוש עד ארבע שנים מגיע הצמח לבגרות מינית ולפריחה.

ברוב המינים הפקעת מכילה חומרים רעילים, ובהם ציקלמין, ששימשו בעבר ברפואה עממית ולעיתים גם לסימום דגים. עם זאת, לאחר בישול ממושך חלק מן החומרים הללו מתפרקים.

המינים בישראל
בישראל גדלים בבר שני מיני רקפת: רַקֶּפֶת מְצוּיָה (Cyclamen persicum) ורַקֶּפֶת יוָנִית (Cyclamen coum). רקפת מצויה היא המין הנפוץ והמוכר, שגדלה ברוב אזורי הארץ הים-תיכוניים: בגליל, בגולן, בכרמל, בשומרון, ביהודה ובהרי הנגב הצפוני, בעיקר ביערות וחורשים, בבתות ובסדקי סלעים מוצלים. רקפת יוונית נדירה יותר בישראל, וידועה מאזורי הרמה הגבוהים והקרירים יותר בצפון-מזרח הארץ, בעיקר בחרמון וברמת הגולן, שם היא פורחת בחורף באזורים מושלגים.

נוסף על שני מיני הבר, מגדלים בישראל כצמחי נוי גם מינים וזנים נוספים של רקפת, ובהם רַקֶּפֶת קִיסּוֹסִית (Cyclamen hederifolium), שלעיתים הפכה לפליטת תרבות  בגנים ובמטעים.

הרקפת היא צמח מוגן על פי חוק בישראל, ואסור לקטוף אותה או לפגוע באוכלוסיות הבר.

 מגוון המינים ותפוצתם הגאוגרפית 
הסוג רַקֶפֶת כולל כיום 25 מינים, ונראה שמספר זה משקף את העושר המקסימלי הידוע של הסוג. שני המינים האחרונים שתוארו למדע - רַקֶפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi), אנדמית לסיציליה ותוארה בשנת 2024, ורַקֶפֶת כְּרִיתִית (Cyclamen confusum), אנדמית לכרתים ותוארה בשנת 2009 - מדגימים היטב שמרבית התגליות החדשות בסוג מתייחסות למינים מקומיים מאוד, בעלי תפוצה זעירה ומוגבלת לאיים או לרכסי הר בודדים.

מכאן עולה כי אם יתגלו בעתיד מיני רקפת נוספים, סביר להניח שגם הם יהיו מינים אנדמיים בעלי אוכלוסיות קטנות ומקומיות, ולא מינים רחבי-תפוצה. לפיכך, מניין המינים של הסוג צפוי להישאר יציב יחסית סביב כ-25 מינים.

כ-20 מינים מתוך 25 מיני הרקפת הם אנדמיים או תת-אנדמיים, הגדלים באיים, בהרים מבודדים או ברצועות אקלימיות צרות, ואופייניים במיוחד לבתי גידול גירניים מוצלים וקרירים. לעומתם, חמישה מינים בלבד מתאפיינים בתפוצה רחבה יחסית שניים מהם גדלים בישראל: רקפת מצויה ורקפת יוונית ועוד שלושה באירופה הקרירה: רקפת דמוי-קיסוס (C. hederifolium), רקפת גלונית (C. repandum) ורַקֶפֶת אַרְגְּמָנִית (Cyclamen purpurascens).

מרבית מיני הרקפת גדלים באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני טיפוסי — קיץ חם ויבש וחורף חמים וגשום — לרוב במדרונות גירניים מוצלים, ביערות נשירים או בחורש פתוח. מינים אחדים חיים גם באקלים ממוזג-הררי (במיוחד בטורקיה, הקווקז והבלקן), ומין אחד יוצא דופן, רקפת סומלית, מותאם לאזור הררי-מדברי יבש שבו קיימת רצועת ערפילים המספקת לחות.

 25 מינים של רקפת 

השמות העבריים המופיעים כאן הם שמות ארעיים, עד לקביעת שמות רשמיים. להרחבה, לתיאורים מורפולוגיים מפורטים ולסקירות בתי גידול של כל מין, ראו את האתר The Cyclamen Society — המאגר הבוטני המקיף ביותר לסוג רקפת. המין רַקֶפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi) תוארה למדע בשנת 2024 ועדיין לא שולבה במאגר זה.

 רַקֶּפֶת אַפְרִיקָנִית (Cyclamen africanum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לצפון-מערב אפריקה (אלג'יריה ותוניסיה). פריחתה בסתיו מספטמבר עד נובמבר, בהתאם לתחילת הגשמים הראשונים, בפרחים ורודים-ורדרדים, ולעיתים נודף מהם ריח עדין המזכיר סִגָּל. תפוצתה משתרעת בעיקר בין אלג'יר לתוניס, מן החוף ועד רכסי פְּטִיט קַבִּילְיָה שבאלג'יריה וקְרוּמֵרִיֶה שבצפון-מערב תוניסיה, שבהם כמות משקעים מספיקה לקיום מיני רקפת. יש מקורות המזכירים מציאותו גם במרוקו, אך עדויות חד-משמעיות לכך אינן קיימות. דרומה משם, באזורי צל-הגשם של ההרים ובסמוך לשולי הסהרה, הלחות דלה מדי ולכן המין נעדר מאזור זה.
 רַקֶּפֶת הֲרָרִית (Cyclamen alpinum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לדרום-מערב טורקיה. פריחתה באביב המוקדם, מינואר עד אפריל, לרוב עם הפשרת השלגים ובהתאם לרום הגאוגרפי. צבעי הפרחים נעים מלבן, דרך גוני ורוד, ועד ארגמן כהה; ולעיתים נודף מהם ניחוח עדין המזכיר בכור-אביב. תפוצתה משתרעת במחוזות אנטַלְיָה, בּוּרְדוּר, דֶנִיזְלִי, אִסְפַּרְטַה ומוּגְלָה, מחצי-האי מרמריס–דטצ'ה ועד לרכס דֶדֶגוֹל, מן חופי הים ועד אזורי ההרים. בית גידולה ים-תיכוני טיפוסי, אך מגוון מאוד, והוא משקף טווח גבהים רחב, מרום פני הים ועד 1,700 מ'. במדרונות הנמוכים היא גדלה בצל עצים ושיחים נשירים, בשולי גריגה ים-תיכונית ובין עצי אורן פתוחים; ובאזורים הגבוהים יותר בדשאים הרריים, בין חורשות ארז או במפולות ובמדרונות גיריים מוצלים ולחים הפונים צפונה.
 רַקֶּפֶת בַּלְאֶרִית (Cyclamen balearicum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי למערב הים התיכון. פריחתה באביב, מפברואר ועד מאי. פרחיה לבנים, ולעיתים קִצותיהם ורדרדים חיוורים, ונודף מהם ריח מתוק וחזק. תפוצתה משתרעת בדרום-מזרח צרפת, באיים הבלאריים — מיוֹרְקָה, מֶנוֹרְקָה, אִיבִיזָה, קַבְּרֵרָה ודרַגּוֹנֵרָה — וכן באי קורסיקה. בית גידולה ים-תיכוני טיפוסי, מרום פני הים ועד כ-1,400 מ'. היא גדלה לרוב בקרקעות גיר, במדרונות מוצלים הפונים צפונה, בין אלון ירוק-עד, בחורשות אורן פתוחות, בבתות ירוקי-עד, או בנקיקי סלע ובערוצי הרים מוצלים.
 רַקֶּפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi) רַקֶּפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לכמה אתרים במערב סיציליה (איטליה), ושם היא גדלה על סלעים קַרבּוֹנָטִיִּים (גיר ודולמיט) ובסדקים ובנִקִיקי סלע מוצלים. פריחתה בסתיו, ופרחיה ורודים. המין תואר למדע בשנת 2024, והוא קרוב סיסטמטית לשני מינים ים-תיכוניים אחרים, לרקפת קיסוסית (C. hederifolium) ולרקפת אפריקנית (C. africanum), אך נבדל מהם בתכונות מיקרו-מורפולוגיות של גרגרי האבקה ובמאפיינים כרומוזומליים (מספר כרומוזומים: 2n = 4x = 68). המידע האקולוגי והסיסטמטי על מין זה עדיין חלקי, והוא מצוי בשלב זה בהערכה.
 רַקֶּפֶת קִילִיקִית (Cyclamen cilicium) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לדרום טורקיה. פריחתה בסתיו, מספטמבר עד נובמבר, בהתאם לרום; צבעי הפרחים נעים מלבן ועד ורוד חזק, ולעיתים נודף מהם ניחוח מתוק המזכיר דבש. תפוצתה מוגבלת למחוזות אַדַנָה, אַנְטַלְיָה, אִיגֶ'ל (Icel), אַסְפַּרְטָה, קָרַאמָאן וקוֹנְיָה, לאורך רכס הרי הטאורוס. זהו מין הררי הגדל בטווח גבהים רחב, מרום של 200 ועד כ-2,000 מטר. הוא מצוי בעיקר בקרקעות חרסיתיות–חוליות שמעל סלעי גיר. בית הגידול האופייני הוא יערות נשירים, חורשים מחטניים דלילים וגריגות; ולעיתים גם במדרונות סלעיים מוצלים, בעיקר באתרים שבהם נעלם הכיסוי הצמחי.
 רַקֶּפֶת קוֹלְכִּית (Cyclamen colchicum) היא מין אנדמי לאזורי ההרים הממוזגים והלחים של דרום-מערב הקווקז. פריחתה מסוף הקיץ ועד סוף הסתיו, מיולי ועד אוקטובר, בפרחים ורודים וריחניים מאוד. תפוצתה מוגבלת למספר אזורים קטנים בדרום-מערב רכס הקווקז. בית גידולה האופייני הוא מדרונות מיוערים של נקיקי נחלים ובכיסי קרקע עשירה בחומר אורגני שבין סלעי גיר במדרונות קניונים מוצלים.
 רַקֶּפֶת דמוית-קיסוסית (Cyclamen confusum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לצפון-מערב האי כרתים. פריחתה בסתיו, בעיקר באוקטובר ובנובמבר ולעיתים אף מאוחר יותר, בהתאם לתחילת גשמי הסתיו. פרחיה בגווני ורוד-ורדרד ובריח מתוק וחזק. תפוצתה מצומצמת מאוד ומרוכזת ברצועה הצפון-מערבית של האי, במיוחד במחוז קיסאמוס (Kissamos) ובסביבת הכפרים טוֹפּוֹלִיאָה (Topolia) ופוֹלִירִינְיָה (Polirinia). לעיתים מציינים פרטים דומים בחצי-האי דטצ’ה (Datça) שבדרום-מערב טורקיה, אך שיוכם המיני טרם הוכרע. בית גידולה ביערות מעורבים (נשירים ומחטניים), חורשות זית ותיקות, וכן מצוקים ומדרונות מוצלים בעמקים ובנקיקי נחלים מיוערים. ברבים מאתרי הגידול היא חיה בצמידות, אך באוכלוסיות נפרדות, עם רקפת קיסוסית (C. hederifolium), שלעיתים דומה לה מאוד; ומכאן גם שמה המדעי confusum (“מבלבלת”).
 רַקֶּפֶת יוָנִית (Cyclamen coum) היא מין ים-תיכוני–אירנו-טורני, שתפוצתו הטבעית משתרעת ממזרח בולגריה, דרך טורקיה אל הקווקז בצפון, ועד ישראל בדרום. פריחתה בחורף, מדצמבר ועד אפריל, לרוב עם הפשרת השלגים ובהתאם לרום ההרים. צבע פרחיה נע מלבן, דרך גוני ורוד, ועד מג'נטה (ורוד-סגלגל), וברוב המקרים הם חסרי ריח. מין זה גדֵל בשני אזורים גאוגרפיים נפרדים: 1) לאורך האזור החופי וההרים המקיפים את הים השחור — מדרום לדנובה בבולגריה, דרך טורקיה, הקווקז ועד חצי-האי קרים; 2) בהרים הגובלים בצפון-מזרח הים התיכון — מטורקיה ועד ישראל. חלק מן הבוטנאים סבורים שניתן להכיר ביותר משני תת-מינים בתוך מכלול אוכלוסיות זה. על אף שמה העברי, רַקֶפֶת יוָנִית (Cyclamen coum) כלל אינה גדֵלה ביוון. בין מיני הרקפת, רַקֶפֶת יוָנִית היא מן המינים בעלי התפוצה הצפונית ביותר, מיד לאחר רקפת ארגמנית. תחום תפוצתה משתרע עד לאזורי האקלים הממוזג של מזרח אירופה ודרום רוסיה, בעוד שצפון ישראל הוא גבולה הדרומי ביותר. רקפת יוונית גדֵלה באזורים שבהם הקיץ קריר ולח יותר מן האקלים הים-תיכוני הטיפוסי, עם משקעים חורפיים מרובים. בית גידולה משתרע בטווח גבהים רחב, מרום פני הים ועד כ-2,150 מטר. זהו מין האופייני ליער פתוח, מחטני, נשיר או מעורב, בתנאי שיש קרקע עשירה בחומר אורגני. בנוסף הוא מצוי במקומות לחים בתוך גריגה ובשטחים סלעיים; ובגבהים גבוהים יותר, שבהם כמות הגשמים רבה, הוא גדֵל אף במחשופי קרקע פתוחים של מרבדי עשב אלפיניים.
 רַקֶּפֶת כְּרֵתִית (Cyclamen creticum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לאי כרתים ולאי קַרְפַּאתוֹס שבים התיכון. פריחתה באביב, ממרץ עד מאי, עם פרחים לבנים, לעיתים ורדרדים קלות. בית גידולה משתרע בטווח גבהים רחב, מרום פני הים ועד כ-1,300 מ'. מין זה מצוי במקומות מוצלים ולחים יחסית: בערוצי נחלים, בשולי פלגי מים, על מדרונות הפונים לצפון, במחשופי סלע, בחורשים דלילים ובין שיחים ולעיתים גם באזורים פתוחים ומופרים.
 רַקֶּפֶת קפריסאית (Cyclamen cyprium) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לאי קפריסין. פריחתה בסתיו ובראשית החורף, מספטמבר ועד ינואר עם פרחים לבנים, ולעיתים ורדרדים-חיוורים שמפיצים ריח חזק, נעים ומתוק. בית גידולה משתרע בטווח גבהים רחב, ברום שבין 100 ל-1,950 מטר, הן במחשופי גיר והן בסלעים געשיים. מין זה גדל לרוב במקומות מוצלים ולחים במדרונות צפוניים, בין עצים ומתחת לשיחים; וברום גבוה יותר גם בחורשות אורן פתוחות. בנוסף, הוא מופיע בנקיקי הרים מוצלים ולחים של נחלי אכזב.
 רַקֶּפֶת נָאֲה (Cyclamen elegans) היא מין ים-תיכוני ממוזג, אנדמי לצפון איראן ולדרום אזרבייג׳ן, לאורך חופי דרום הים הכספי ובהרי טַלִש ואלְבּוֹרְז. פריחתו בחורף ובראשית האביב, מדצמבר ועד מרץ, לרוב עם הפשרת השלגים; הפרחים ורודים בהירים וללא ניחוח. בית גידולה באזורים לחים וקרירים יחסית לאקלים הים-תיכוני, עם קייצים מתונים ולחים וחורפים גשומים (ובגבהים – מושלגים). מין זה מופיע מרום פני הים ועד כ-1,450 מטר, ביער נשיר פתוח, בקרקעות עשירות בחומר אורגני, ולעיתים אף על כרי אזוב לחים ועל גזעי עצים מכוסי טחב.
 רַקֶּפֶת גְּרֵקִית (Cyclamen graecum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, שתפוצתו הטבעית משתרעת ברוב חלקי יוון הדרומית והמרכזית, בפֶּלוֹפּוֹנֵס, מארכיפלג האיים הקיקלאדיים שבים האגאי, במספר איים בים האגאי המזרחי (אך לא ברודוס) ובשטח מצומצם בצפון-מערב כרתים. תת-מין candicum אנדמי לכרתים ופריחתו בסתיו, מספטמבר ועד נובמבר (ולעיתים אף מאוחר יותר, בהתאם לגשמי הסתיו הראשונים). צבעי הפרח ורודים בהירים עד ורודים-ארגמניים כהים, ולעיתים רחוקות טיפוסים בעלי פרחים לבנים לחלוטין. ריח הפרחים חלש או נעדר. בית גידולה מגוון וים-תיכוני מובהק: מרום פני הים ועד 800 מטר, לרוב במקומות פתוחים מעל סלעי גיר ואדמת טרה רוסה, בכיסי סלע ובסדקים שנחרצו בידי מים, אך גם תחת גריגה, במטעי זית ותיקים ואף בצל כבד. שם המין המדעי Cyclamen graecum פירושו המילולי „הרקפת היוונית”, אך בעברית שם זה אינו ניתן לשימוש, משום שהשם „רַקֶּפֶת יוונית” כבר נקלט בישראל כשמו העברי של מין אחר — Cyclamen coum, אשר גדל בארץ. לכן נקבע השם „רַקֶּפֶת גְּרֵקִית”, המשמר את משמעות השם המדעי (graecum = יווני), אך מבדיל את המין באופן חד וברור ממין הרקפת בעל השם העברי המושרש.
 רַקֶּפֶת קִיסוֹסית (Cyclamen hederifolium) היא מין ים-תיכוני ממוזג רחב תפוצה, הגדֵל בדרום-מזרח אירופה ומערב אסיה. מין זה הוא אחד הנפוצים ביותר בסוג רקפת. פריחתו בסתיו מאוגוסט עד אוקטובר בהתאם לתחילת גשמי היורה. תפוצתו משתרעת מדרום-צרפת ושווייץ, דרך איטליה, יוון, אלבניה, בולגריה וצפון-מערב הבלקן, ועד מערב וטורקיה ובאיי הים התיכון: קורסיקה, סרדיניה, סיציליה, כרתים ורבים מאיי הים האגאי. בית גידולו בצל יערות נשירים, לעיתים גם בין עצי אורן, בבתות ובין סלעים בגריגה; מרום פני הים ועד כ-1,300 מטר. רַקֶפֶת קִיסּוֹסִית מוכרת כצמח נוי בישראל, והיא משתייכת לאותה קבוצה יחד עם רקפת אפריקנית ורקפת דמוית-קיסוסית. קבוצה זו כוללת מינים דומים מאוד, הפורחים בסתיו, והמאופיינים בפקעת בעלת קליפה עבה, שאינה משרישה מבסיסה אלא שורשיה יוצאים מחלקה העליון ומן הדפנות. העלים בצורת לב עד חנית, ובעלי שוליים זוויתיים או משוננים. הפרחים, שלעיתים גדולים יחסית, נושאים אוזניות (auricles) מפותחות ובולטות.
 רַקֶּפֶת חד-גונית (Cyclamen intaminatum) היא מין ממוזג, אנדמי למערב ולדרום-מערב טורקיה. פריחתה בסתיו מספטמבר עד נובמבר. צבעי הפרח לבן-קרמי עם עורקים אפורים, ולעיתים מופיעות צורות ורדרדות בעלות עורקים ורודים כהים; תפוצתה משתרעת במחוזות בילֶג׳יק (Bilecik), בורסה (Bursa), אֶסקישֶהִיר (Eskişehir) וקוּתָהְיָה (Kütahya) שבצפון-מערב טורקיה. בית גידולו באזור הקריר והלח יחסית בשוליו המזרחיים של האזור הים-תיכוני, עם קייצים מתונים ולחים וחורפים גשומים (ובגבהים הם מושלגים). מין זה גדל ברום 300 עד 1,800 מ', על קרקעות חרסיתיות עשירות בחומר אורגני: ביער נשיר מעל סלעי גיר, או ביער מעורב מחטני-נשיר מעל אבן חול; בגבהים הגבוהים יותר הוא מופיע גם במקומות פתוחים.
 רַקֶּפֶת לְבָנוֹנִית (Cyclamen libanoticum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי ללבנון, וגדֵל רק בג׳בל מוסא שבעמק נהר אבראהים. פריחתה באביב, מסוף פברואר ועד ראשית אפריל עם פרחים ורודים טהורים, וריח חריף, מעין ניחוח פלפל. ביער אלון נשיר ואלון ירוק, בגבהים 600 עד 950 מ'. באזור זה יורדים הגשמים בעיקר מדצמבר עד מרץ, ובשאר השנה יש לחות גבוהה מן הים התיכון. בית הגידול לרוב מוצל מאוד ולח: מדרונות צפוניים וצפון-מערביים, קרקע גירנית עמוקה, בין שכבות עלים עבים או אזורי אזוב ומתחת לצומח צפוף של שיחים ועצים.
 רַקֶּפֶת חוֹפִית (Cyclamen maritimum) מין ים-תיכוני טיפוסי. פריחתו בסתיו, מספטמבר עד נובמבר (ולעיתים מעט מאוחר יותר), בהתאם לתחילת הגשמים. הפרחים בגווני ורוד שונים, חסרי ריח או בעלי ריח חלש בלבד. תפוצתה הטבעית משתרעת מאיי הים האגאי — בראשם רודוס — אל חופי דרום-מערב ודרום טורקיה, ומזרחה עד סיליפקה (Silifke) שבקיליקיה. בנוסף היא מצויה באזור מצומצם בצפון-מערב קפריסין. בית גידולה מגוון ומשקף אקלים ים-תיכוני חם: בית גדולה משתרע מרום פני הים ועד כ-1,000 מטר, לרוב במקומות פתוחים על אדמת טרה רוסה מעל סלעי גיר, בכיסי סלע ובסדקים חשופים לשמש, אך היא עשויה להופיע גם תחת גריגה, במטעי זית ישנים ואף במקומות מוצלים מאוד.
 רַקֶּפֶת מוּפְלָאָה (Cyclamen mirabile) היא מין ים תיכוני ממוזג, אנדמי לדרום-מערב טורקיה. פריחתו בסתיו, באוקטובר ובנובמבר, בפרחים בצבע שבין לבן לוורוד עמוק, ולעיתים בעלת ניחוח המזכיר קוקוס. בית גידולה משתרע מרום 150 עד 1,150 מטר על קרקעות חוליות גרגיריות, אך גם מעל קונגלומרט ולפעמים מעל סלעי גיר.
 רַקֶּפֶת זעירת-פרחים (Cyclamen parviflorum) היא מין ממוזג, אנדמי לצפון-מזרח טורקיה. פריחתה באביב, מאפריל ועד יוני, לרוב עם הפשרת השלגים; צבעי הפרח ורודים בעלי גוון תכול עדין, ולעיתים עם ניחוח חלש. תפוצתה בהרי פּוֹנְטוֹס (Pontus), המשתרעים לאורך חופי הים השחור בצפון-מזרח טורקיה. בית גידולה מצוי באזור המאופיין בשלגים מרובים, במשקעים גבוהים ובערפילים המגיעים מן האוויר הלח מעל הים השחור, ברום 750 עד 2,400 מטר: תת-המין subalpinum גדל ביער פתוח, מחטני, נשיר או מעורב, בקרקע עשירה חומר אורגני; ותת-המין parviflorum גדל ברום גבוה יותר, כצמח אַלְפִּינִי אמיתי, במישורי עשב קצרים ופתוחים.
 רַקֶּפֶת מְצוּיָה (Cyclamen persicum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי. תפוצתה הטבעית משתרעת בצפון אפריקה, באיי האגאיים המזרחיים ובפינה הצפון-מזרחית של האזור הים-תיכוני. למרות שמה המדעי, היא אינה גדלה באיראן. פריחתה נמשכת מהסתיו ועד שלהי האביב: הזן 'סתווי' פורח מאוקטובר ועד ינואר, בהתאם למועד תחילת גשמי הסתיו, ואילו הזן 'טיפוסי' פורח מדצמבר ועד מאי. צבעי הפרחים נעים מלבן ועד ארגמן עז, עם טבעת בולטת סביב פתח הכותרת בגווני ורוד כהה, מג'נטה (ורוד-סגלגל) או סגול; ידועים גם טיפוסים בעלי פרחים לבנים לחלוטין. הפרחים מפיצים ריח חזק ונעים. תחום תפוצתה כולל את אלג'יריה ותוניסיה שבדרום אגן הים התיכון; את האיים כרתים המזרחית, קרפתוס, רודוס, סימי וכיוס; את קפריסין; וכן את חופי הים האגאי של טורקיה ואת חלקה הדרום-מזרחי של טורקיה היבשתית, וממנה דרך סוריה, לבנון אל ישראל ואל ירדן בקצהו הצפון-מזרחי של הים התיכון. בית גידולה משתרע מרום פני הים ועד 1,200 מ'. היא נפוצה בעיקר במקומות פתוחים, על קרקעות טרה רוסה מעל סלעי גיר, לעיתים קרובות בכיסים או גומות טבעיות שנוצרו בסלע כתוצאה משחיקה של מים או בסדקים שבסלע החשוף, אך היא גדֵלה גם מתחת לשיחים ובמטעי זיתים ותיקים.
 רַקֶּפֶת ההרים (Cyclamen pseudibericum) היא מין הגדל באזורים ממוזגים, אנדמי לדרום-מזרח טורקיה. פריחתה באביב ממרץ ועד מאי וצבעי הפרחים ורוד-ארגמן עד מגנטה כהה; מוכרים גם טיפוסים ורודים בהירים ואף לבנים. לפרחים ריח מתוק וחזק. תפוצתו מוגבלת להרי אַמָּנוּס ולרכס אַנְטִי-טָאוּרוּס שבפינתה הצפון-מזרחית של התחום הים-תיכוני, בתחומי המחוזות אדנה, גזיאנטפ, חטאי, קַהְרַאמַנְמָרַש ואוּסְמָאנְיֶה. בית גידולה ביערות נשירים לחים של אלון, אשור וקרן-החוזרר, ולעיתים גם ביער אורנים פתוח או בין סלעים מוצלים. הוא גדֵל ברום 500 עד 1,650 מטר, באזור בעל משקעים גבוהים יחסית, המבחינים אותו מן האזורים היבשים יותר של טורקיה וסוריה שמסביבו. המין צומח על קרקעות מינרליות, לרוב עשירות בחומר אורגני, המכוסות שכבת עלים עבה ושומרת לחות, מעל סלעי גיר, שיסט ואף אבן חול.
 רַקֶּפֶת אַרְגְּמָנִית (Cyclamen purpurascens) היא מין של אזורים ממוזגים, רחב תפוצה יחסית בהשוואה לרוב מיני הרקפת. זהו המין הצפוני ביותר בסוג, ותחום תפוצתו משתרע מהאלפים ועד דרום גרמניה ומרכז אירופה. פריחתה ממושכת במיוחד, מיוני ועד אוקטובר; צבעי הפרח ורוד-ארגמני עד ארגמן אדמדם, והפרחים ריחניים מאוד בריח מתקתק. תפוצתה הטבעית משתרעת על פני מרכז אירופה ודרומה: באוסטריה, צ'כיה–סלובקיה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, שווייץ, פולין, סלובניה, קרואטיה וכן בצפון-מערב הבלקן. בית גידולה ביערות נשירים או מעורבים (נשירים–מחטניים), לרוב תחת שכבת עלים עבה ובכיסי קרקע עשירים חומר אורגני מעל סלעי גיר. עם זאת, היא יכולה להופיע גם בשטחים פתוחים: בשדות מפולת סלעים, בדשא דליל ואף מעל קו היער. תחום הגבהים שלה רחב מאוד, מרום פני הים בבלקן ועד כ-1,500 מטר בהרי האלפים. תת-המין immaculatum אנדמי להרי הקרפטים, בעוד שתת-המין הנומינלי purpurascens הוא רחב תפוצה ומגיע בהרי האלפים עד לרום של כ-1,500 מטר.
 רַקֶּפֶת גַּלּוֹנִית (Cyclamen repandum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, בעל תפוצה רחבה במערב ובמרכז הים התיכון. פריחתה בעונת האביב ממרץ עד מאי בפרחים ורודים-אדמדמים, לעיתים עם מרכז סגלגל-כהה. תפוצתו כוללת את דרום-מזרח צרפת, דרום שווייץ, צפון איטליה ומרכזה, אזור החוף של קרואטיה ובוסניה והרצגובינה, וכן את האיים קורסיקה, סרדיניה וסיציליה. בצפון-מזרח אלג'יריה מצוי הזן C. repandum var. baborense, הגדל ברכס פְּטִיט קַבִּילְיָה (Petite Kabylie). בית הגידול של הזן repandum הוא אזורים מוצלים ולחים, בעלי משקעים חורפיים מרובים, מרום פני הים ועד כ-1,300 מטר, ביערות נשירים או ירוקי-עד, בחורש ים-תיכוני ובסבכים מוצלים בין סלעים. הזן השני baborense גדל באזור ים-תיכוני לח במיוחד, עם 80 עד 200 ס"מ משקעים בשנה, ברום 400 עד 1,800 מטר, לרוב ביערות אלון נשירים.
 רַקֶּפֶת רוֹדוֹס (Cyclamen rhodium) מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לדרום יוון ולאיים קוס (Kos) ורוֹדוֹס (Rhodes) שבים האגאי המזרחי. פריחתה באביב, לרוב בין מרץ למאי, בפרחים ורודים בהירים עד ורודים עזים, ריחניים ובעלי ניחוח מתוק. בית גידולה הרקפת גדֵלה באקלים ים-תיכוני טיפוסי — קיץ חם ויבש וחורף מתון וגשום. חלק מן האוכלוסיות תוארו בעבר כמינים נפרדים, אך לפי הגישה הטקסונומית העדכנית הן נכללות כולן תחת רקפת רודוס במובן הרחב. תת-מין 'טיפוסי' גדֵל בצל, מתחת לשיחים ובאזורים סלעיים, לעיתים קרובות ביערות אורן, ברום 50 עד 800 מ'. תת-מין ssp. peloponnesiacum גדֵל במקומות לחים ומוצלים ביערות, בחורש ובמורדות מצוק, ברום 350 עד 1,500 מ'. תת-מין ssp. vividum גדֵל במקומות יבשים ופתוחים יותר של יער פתוח, בין סלעים ובחורש, ברום 400 עד 1,700 מ'.
 רַקֶּפֶת לוּבִּית (Cyclamen rohlfsianum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לצפון-מזרח לוב. פריחתה בסתיו מספטמבר עד נובמבר בהתאם לבוא הגשמים הראשונים, עם פרחים בצבעי ורוד שונים ובריח נעים. תפוצתה מוגבלת לרכס ג׳בל אַל-אַכְּדַר שבמחוז קִירֵינַאיְקָה (Cyrenaica), באזור שמצפון לבנגאזי ועד דרנה, סמוך לרצועת החוף. אזור תפוצתו מרום פני הים עד כ-450 מטר, בגריגה וחורש פתוח, על קרקעות טֶרָה רֹסָה מעל סלעי גיר, לעיתים קרובות בין סלעים ובסדקים מוצלים.
 רַקֶּפֶת סוֹמַלִּית (Cyclamen somalense) היא מין אנדמי לסומליה. פריחתה מתרחשת בסביבות נובמבר, יחד עם לבלוב העלים, בהתאם למועד תחילת המונסון הצפון--מזרחי. הפרחים בצבע ורוד-סגלגל חיוור, עם אזור ורוד כהה סביב פתח הכותרת; ייתכן שהם מפיצים ריח. תפוצתה מצומצמת להרי אַל-מִסכּת שבצפון-מזרח סומליה, באזור מדברי הררי יבש שבו קיימת רצועת ערפילים המספקת לחות. המין צומח כחלק משרידי פלורה ים-תיכונית שחיה בתנאים קשים: קייצים חמים ויבשים במיוחד, וחורפים חמימים עם משקעים מעטים אך בליווי לחות ערפילית. הצמח גדל בכיסי סלע ובסדקים במחשופי גיר, בגבהים של 1,200 עד 1,600 מטר.

 מורפולוגיה 
להלן תיאור מורפולוגי כללי של הסוג רקפת ושל מאפייניו המבניים העיקריים, התואמים את מאפייני משפחת הרקפתיים (Primulaceae). לאחר מכן מובאים המאפיינים המיוחדים למיני הסוג, המשמשים להבחנה ביניהם.

צמחים בעלי פקעת רב-שנתית וללא לוואים. הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה רדיאלית ועטיף כפול וללא צופן. חלקי הפרח ערוכים בחמישיות: חמישה עלי גביע המאוחים בבסיסם, וחמישה עלי כותרת המאוחים ביניהם ויוצרים צינור הנושר כיחידה אחת. חמשת האבקנים ניצבים מול אונות הכותרת ומאוחים אל צינור הכותרת. השחלה עילית, מחמישה עלי שחלה מאוחים לכדי מגורה יחידה בעלת שיליה מרכזית חופשית; מעוקצה מתפתח עמוד שחלה יחיד הנושא צלקת אחת. הפרי הלקט הנפתח בקשוות, והזרעים בעלי אנדוספרם רב, עשיר בחלבונים ובשומנים אך חסר עמילן.

מאפיינים כלליים אלה מאפיינים גם את מיני הסוג רקפת, שלהם מתווספים מאפיינים ייחודיים המפורטים להלן.

מיני הרקפת הם עשבים רב-שנתיים בעלי פקעת רב-שנתית, המתפתחת מן התת-פסיג (היפוקוטיל) — אותו חלק של הגבעול הנמצא מתחת למפרק הפסיגים בעובר או בנבט. צורת הפקעת מגוּונת: לעיתים עגולה כלפת, לעיתים פחוסה או בלתי-סימטרית, ולעיתים אף בלתי-אחידה, ובחלק מהמינים היא עשויה להיות מאורכת (כמו ברקפת סומלית) ואף לשאת אונות צדדיות.

העלים והפרחים מתפתחים מן החלק העליון של הפקעת, ושם עשויים להתפתח לעיתים גם גבעולים תת-קרקעיים קצרים.

מיקום יציאת השורשים משתנה בין המינים: השורשים יכולים לצאת מן החלק העליון של הפקעת (כמו ברקפת קיסוסית), או מן הדפנות לצדדים — לעיתים בעיקר מן הדפנות התחתונות (כמו ברקפת מצויה), או מבסיס הפקעת בלבד (כמו ברקפת יוונית).

העלים ערוכים בשושנת היוצאת מראש הפקעת, ומנחם מסורג. הם קירחים, הפטוטרות ארוכות והלוואים חסרים. טרפי העלים לבביים עד כלייתיים, ולעיתים כמעט עגולים; שפת הטרף תמימה או גלונית-משוננת בעדינות, ולעיתים מאונה או זוויתית.

רוב הטרפים משוישים בצדם העליון בדגמים דו-גוניים — ירוק כהה עם ירוק בהיר או אפרפר — ואילו הצד התחתון לרוב סגלגל או ארגמני, בשל ריכוז גבוה של אנתוציאנין. העלים הצעירים גלולים פנימה, כך שהפנים הסגלגלים פונים החוצה בשלב ההתפתחות הראשוני. עם זאת, קיימים מינים וצורות שבהם דגם ה"שיש" כמעט ואינו ניכר, והצד התחתון ירקרק.

הפרחים גדולים ובולטים, סימטריים ונישאים יחידים על עוקץ פרח ארוך וזקוף, חסר עלים. העוקצים יוצאים מראש הפקעת סמוך למוצא העלים. העוקצים כפופים בקצה עליון ועמם הפרחים עצמם רְכוּנִים מטה (nodding), כך שפניהם פונים כלפי הקרקע והאבקנים מוסתרים מעין המתבונן. עם זאת, משום שאונות הכותרת כפופות לאחור, הן עצמן פונות למעשה כלפי מעלה, כמעין כתר או מקטרת, ולא לכיוון הגבעול. 

הפרחים גדולים ובולטים, סימטריים, ונישאים יחידים על עוקץ פרח ארוך וזקוף, חסר עלים. העוקצים יוצאים מראש הפקעת, בסמוך למוצא העלים. בקצה העוקץ יש כפיפה טבעית הגורמת לפרחים להיות רְכוּנִים מטה, כך שפניהם פונים כלפי הקרקע והאבקנים מוסתרים מעין המתבונן. עם זאת, משום שאונות הכותרת כפופות לאחור, הן עצמן פונות למעשה כלפי מעלה, כמעין כתר או מקטרת, ולא לכיוון הגבעול.

הגביע משתייר ובעל חמש אונות המאוחות בבסיסן. הגביע לרוב דמוי-פעמון, אך במספר מינים (כגון C. purpurascens, C. colchicum, C. somalense ו-C. alpinum) הוא צר יותר ולעיתים כמעט צינורי.

הכותרת ורודה, סגולה או לבנה; בעלת חמש אונות המאוחות סמוך לבסיס, מסובבות סביב עצמן וחופות זו על זו בניצן, אך כפופות מאוד לאחור בפרח הפתוח. אונות הכותרת כפופות לאחור ונצמדות לצינור הכותרת, וברוב המינים הן גם מסובבות סביב צירן בדרגה משתנה: לעיתים סיבוב חלקי, לעיתים כמעט מלא (כ-180 מעלות), ובמעט מינים הסיבוב חלש או כמעט נעדר. עם זאת, קיימת יוצאת-דופן: ברַקֶּפֶת גְּרֵקִית (Cyclamen graecum) אונות הכותרת עשויות להיות מסובבות כמעט 270 מעלות סביב צירן.

צינור הכותרת בדרך כלל קצר ומעובה באזור הפתח, אך במספר מינים (כגון C. purpurascens, C. colchicum, C. somalense ו-C. alpinum) הוא דק יותר ולעיתים כמעט אינו מעובה.

הזירים קצרים והמאבקים גדולים, צמודים זה לזה ויוצרים מבנה חרוטי. המאבקים לרוב מסתיימים בקצה מחודד (cuspidate), אך במקצת מן המינים קצה המאבק קהה יותר ואינו יוצר שן מחודדת ברורה.

האבקה ברוב המינים שמנונית בתחילה ומתייבשת בהמשך, כך שבזמן הפריחה (anthesis) היא נעשית אבקתית; אולם במקצת המינים מעבר זה אינו בולט והאבקה דקה כבר עם שחרורה.

השחלה עילית, ובה מספר ביציות; עמוד השחלה דקיק, וברוב המינים הוא בולט מעט מחוץ לכותרת, אך במקצתם הוא כמעט אינו בולט או אינו בולט כלל. הצלקת כדורית או קטומה.

הפרי הוא הלקט כדורי פחות או יותר, בשרני במקצת, הנפתח ב-5 עד 7 קשוות הפונות לאחור או באופן בלתי סדיר. בעת ההבשלה העוקץ נכרך ומתעגל סביב עצמו, ויוצר סליל צפוף דמוי שבלול שבמרכזו מצוי הפרי. מבנה זה מזכיר ליפוף שיער לצורת „גולגול” (ולא „קוקו”), שכן הליפוף נעשה סביב עצמו ויוצר סליל סגור וצמוד.

הזרעים גדולים, ונושאים תוספת בשרנית שומנית ודביקה המשמשת למשיכת נמלים לצורך הפצה (myrmecochory). עם זאת, במקצת מן המינים תוספת זו חסרה, ובהתאם גם מנגנון ההפצה על-ידי נמלים אינו מתקיים.

הנבטים בעלי פסיג יחיד. הנבטים מפתחים פסיג יחיד נראה, אף שהעובר עצמו דו-פסיגי; הפסיג השני נותר חבוי בסמוך לפקעת המתהווה ואינו פורץ החוצה מסיבות מורפולוגיות-מרחביות, ולא עקב עיוות או פגם התפתחותי.

 גלריית תמונות 

קישורים חיצוניים




 הערות שוליים 

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:רקפתיים
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753