אליהו גולומב

ממוזער|בית אליהו גולומב בשדרות רוטשילד בתל אביב, שאחרי פטירתו הפך למוזיאון ההגנה
ממוזער|מצבתו בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ועליה הכיתוב: "ללמד בני יהודה קשת" בשל תפקידו בכוח המגן העברי
אליהו גוֹלוֹמְבּ (בפי עצמו: אליהו בן-נפתלי; 2 במרץ 1893 – 11 ביוני 1945) היה "המפקד הבלתי מוכתר" של ארגון "ההגנה", ממעצבי כוח המגן היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט. היה חבר הוועד המרכזי של ההגנה בשנים 1920–1930 וחבר המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1931–1945. נמנה עם מייסדי מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.

ביוגרפיה
אליהו גולומב נולד בי"ד באדר תרנ"ג לנפתלי ולאסתר לבית קלר בעיירה וולקוביסק שבפלך גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בימינו במערב בלארוס). בילדותו למד ב"חדר" ובגימנסיה רוסית והתוודע למהפכנים ולספרות הרוסית. בשנת 1909 שלחו אותו הוריו לארץ ישראל על מנת ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
הוריו עלו לארץ ב-1911 והשתקעו בעיר תל אביב. אביו שהיה בעל טחנת קמח ברוסיה, הקים טחנה כזו גם ביפו.

גולומב היה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה, בשנת 1913, שכלל בין השאר את משה שרת (שרתוק) ודב הוז, גיסיו לעתיד (חבורת "ארבעת הגיסים").

כשסיים את לימודיו ארגן גולומב עם חבריו למחזור את "ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה", גרעין ההכשרה החלוצית הראשון של הנוער העובד בארץ. גרעין זה עבד בדגניה א' ובכנרת. בנובמבר אותה השנה נרצחו שניים מחברי הקבוצה של גולומב: משה ברסקי, ושבוע לאחר מכן נרצח יוסף זלצמן (מחברי קבוצת כנרת). מעשי הרצח זעזעו את חברי הקבוצה. לטענת אהוביה מלכין בספרו "האקטיביסט", "האירועים החמורים והמתיחות שהשתררה בעקבותיהם השפיעו על הגימנזיסטים השפעה עמוקה שרישומה ניכר בכל מהלך חייהם". לאחר האירוע, הגיע גולומב למסקנה כי "בלי יכולת של התגוננות אין די בעבודה החקלאית ובהתיישבות, ורק שילובן של העבודה וההגנה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ".

בשנת 1914 נפטר אביו, וגולומב שב לתל אביב לנהל את טחנת הקמח.
גולומב קיבל הוראה מחסן בק, המושל הצבאי של יפו מטעם האימפריה העות'מאנית, להמשיך לטחון קמח גם בשבת. בתחילה לא ראה בכך גולומב הוראה פוגעת, משום שגם בדגניה ובכנרת הייתה עבודה בשבת במקרים דחופים, אבל עובדי הטחנה הדתיים סירבו לעבוד בשבת, וגולומב הבין כי יש לסירובם היבט לאומי, וכי עליו להגן על זכות היהודים לקיים את מצוותיהם. עקב כך העניש אותו חסן בק ב"פלקות". ההשפלה שחווה מידיו, הייתה אחד הגורמים שהביאו את גולומב ליזום את הקמת ההגנה.

גולומב התנגד לגיוס לצבא העות'מאני, בעיקר משום שסבר, כרבים אחרים, כי האימפריה העות'מאנית נמצאת בשלבי דעיכה. בשנת 1917, כשכבשו הבריטים את הארץ מן הטורקים, התנדב גולומב לגדוד העברי.

בשלהי מלחמת העולם הראשונה הקים גולומב את "הקבוצה היפואית", שנערכה להגנה עצמית ועמדה בקשר עם ארגון "השומר".

גולומב בארגון ההגנה

גולומב חש השפלה וחוסר אונים בעקבות הכאתו בידי חסן בק. הוא החליט לנקום בו ואף השיג לשם כך אקדח. למזלו, הבחין בו חברו הטוב דב הוז מנקה את האקדח, והבין מייד את כוונתו. בשיחה ארוכה, הצליח הוז לשכנעו שנקמה אישית לא תביא תועלת, משום שגם אם יצליח גולומב להימלט מהוצאתו להורג בתלייה, ישלמו יהודים בחייהם את מחיר דמו השפוך של חסן בק, ובמקום המפקד ההרוג יוצב קצין טורקי חדש, שעלול להיות גרוע אף מקודמו. במקום זאת, החליטו השניים להקים ארגון כלל-ארצי להגנה על היישוב העברי.
ביוני 1920 הוקם ארגון "ההגנה". עם הקמתו, תמך גולומב בפירוקו של ארגון "השומר", והיה מהמתפלמסים העיקריים עם אנשי "השומר" בראשות ישראל שוחט.

גולומב היה ממייסדי ארגון "ההגנה" ושימש מפקדו שנים רבות, במהלכן עסק ברכישת נשק מחוץ לארץ (בעיקר מווינה, פריז וברלין). בשנים 1922–1924 הוא נשלח מטעם ההגנה לאירופה על מנת לעסוק ברכישת נשק ובארגון קבוצות של חלוצים צעירים.

גולומב פעל להכפפת ארגון ההגנה תחת סמכות מוסדית – תחילה תחת ההסתדרות הכללית, ואחר-כך בכפיפות למוסדות הלאומיים.

גולומב התבלט בקרב מנהיגות ההגנה כנציג הדור הצעיר שגדל בארץ ישראל. היה זה ארגון עממי, "שכל מי שיכול להתגונן חבר בו. ארגון הנשמע לפקודתה של ההנהגה הציבורית-הפוליטית, ומטרתו להגן לא רק על הרכוש, החיים והכבוד, אלא גם על המפעל הציוני".

פעילות פוליטית וציבורית
גולומב היה ממייסדי תנועת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית. היה חבר הוועד הלאומי וציר מפלגתו לקונגרסים הציוניים. היה ממארגני ההעפלה בתקופת המנדט ומיוזמי התוכנית להצנחת אנשי "ההגנה" באירופה בתקופת השואה.

 חיים אישיים 
גולומב היה מאוהב ברבקה, אחותו של משה שרת, שהייתה ידידתו הקרובה ואשת סודו, אך היא התחתנה עם חברו, דב הוז. לימים, גולמב נשא לאישה את אחותה, עדה שרתוק.

לעדה ולאליהו גולומב נולדו שלושה ילדים:
 דקלה - לשונאית, עורכת, משכתבת וסופרת.
 דוד (דודיק) - לימים חבר הכנסת.
 דליה - הייתה נשואה לאשר ידלין, ובשנות האלפיים, פעילה מרכזית בארגון "מחסום Watch".

נוסף על ילדיהם הביולוגיים, גידלו גולומב ואשתו את הרי שנולד לגאולה שרתוק, אחותהה הצעירה של עדה. גאולה לא נישאה וניהלה רומן עם אבי בנה, עמי אסף, שלא הכיר בבנם. גאולה נשאה אותו למעשה ברחמה כאם-יחידנית ונפטרה בלידתו. עדה ואליהו גולומב גידלו את הרי כבנם והוא נשא את שם משפחתם. לימים, נעשה הרי גולומב חוקר תיאטרון ופרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.

אליהו גולומב נפטר משטף דם מוחי בביתו בתל אביב בל' בסיוון תש"ה.

נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב סמוך לגיסו דב הוז ובני משפחתו, וגיסו משה שרת ורעייתו נקברו שם בהמשך.

כתביו
 ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב, חיפה: הסתדרות הצופים העברים בארץ ישראל - הוועדה לענייני הדרכה, תש"ד. (חוברת)
 חביון עֹז (בעריכת יהודה ארז), 2 כרכים, תל אביב: הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"י-תשי"ד. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תל אביב: עיינות, תשי"ד 1953-תשט"ו)
 אליהו גולומב: מדבריו, תל אביב: המשמרת הצעירה למפלגת פועלי א"י, תש"ה-1945

תרגומי "ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב":
 Eliahou Golomb, Les origines de la défense juive (traduction de L. Wurmbrand), Jérusalem: R. Mass, 1946
 Eliyahu Golomb, The history of Jewish self-defence in Palestine (1878-1921), Tel-Aviv: Lion the Printer, for the Zionist Youth Dept., [1947?]
 Eliahu Golomb, Los origenes de la Hagana (Tradujo del francés, Ralph Seroussi), Jerusalem: Publicado por el Departamento de la Juventud y del Jalutz de la Organización Sionista Mundial, 1949

 הנצחה 
על שמו נקראו:
אוניות המעפילים: "אליהו גולומב" ו-"דלין" (אחד מכינוייו).
שכונת יד אליהו בתל אביב ובה היכל הספורט יד אליהו שבה, המשמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
קיבוץ הנח"ל הראשון ניר אליהו ובו בית התרבות ע"ש אליהו גולומב ("בית אליהו").
"בית גולומב" - בית התרבות של קיבוץ רביבים.
רחובות בכמה ערים בישראל: ירושלים, תל אביב, גבעתיים, בני ברק, חולון, באר שבע, כפר סבא, הרצליה, רעננה, נס ציונה.
פרס ביטחון ישראל המחולק בידי הנשיא החל משנת 1958 קרוי על שמו של גולומב.

ביתו, "בית אליהו" שבשדרות רוטשילד בתל אביב, שימש שנים רבות כחלק ממפקדת ההגנה, ומשמש כמשכן למוזיאון ההגנה, ארכיון ההגנה וכמשרד נשיאות "ארגון חברי ההגנה".

ב-23 באפריל 1978 הנפיק דאר ישראל סדרה של חמישה בולי דאר עליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל. אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אליהו גולומב. על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: " 30 שנה לעצמאות ישראל ". האמן צבי נרקיס עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,206,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.

לקריאה נוספת
 'גולומב, אליהו', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 127. 
 משה שרת, אורות שכבו, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט-1969. (דברים שנאמרו ונכתבו בזמנים שונים על אישים שהלכו לעולמם)
 אהוביה מלכין, האקטיביסט: סיפור חייו של אליהו גולומב, 1893–1929 (עורכים: אברהם יבין ואלי שאלתיאל), תל אביב: עם עובד (ספריית אופקים), תשס"ז-2007
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939

קישורים חיצוניים


 אליהו גולומב, באתר תנועת העבודה הישראלית








  (מתוך "חביון עוז", כרך א)

 : משה שרת, 'איש סגולה'; יעקב דורי, 'רע ומנהיג דגול'; סגן-אלוף גרשון ריבלין, 'האח האיתן'; שאול אביגור, 'הכוח הדינמי ב"הגנה"'; ישראל גלילי, 'מנהיג תנועת ה"הגנה"'; 'שר ביהודה'; נחום שדמי, 'כוח עבודה בלתי מצוי'; פרקי חייו


  (על אהוביה מלכין, "האקטיביסט: סיפור חייו של אליהו גולומב", כרך א')






 מרדכי נאור, אליהו גולומב המפקד הבלתי מוכתר של ההגנה באתר צה"ל


הערות שוליים

קטגוריה:יהודים בלארוסים
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:חברי הוועד הלאומי
קטגוריה:פעילי ההסתדרות הכללית
קטגוריה:חברי אספת הנבחרים השלישית
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור
קטגוריה:משפחת שרתוק
אליהו
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
קטגוריה:אישים שעל שמם שכונות בישראל
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:חברי אחדות העבודה
קטגוריה:בוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1893
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1945