משה קרוי

משה קרוי (6 בינואר 1948 – ינואר 1989) היה פילוסוף ישראלי, אשר התפרסם בשל הגותו הייחודית במהלך שנות השבעים. קרוי הושפע ממספר תורות פילוסופיות ובהן האובייקטיביזם של איין ראנד והסיינטולוגיה.

קורות חיים ומערכות פילוסופיות
תחילת דרכו 
משה קרוי נולד ב-1948 בתל אביב. הוריו האמינו בציונות סוציאליסטית, אותה תיעב במשך חייו הבוגרים. אביו, צבי קרוי, היה פעיל במפא"י. אמו סוניה הייתה מחנכת בבתי הספר "בלפור" ו"טשרניחובסקי" בתל אביב. הוא למד בבית הספר הממלכתי "בלפור" וב"תיכון עירוני ה'", וסיים לימודיו בהצטיינות. לדבריו, שירת בצה"ל כ"קצין מחקר פסיכולוגי" במשך 4.5 שנים.

קרוי למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים לימודי תואר ראשון ב-1969. השלים דוקטורט בהנחיית יהושע בר-הלל. נושא הדיסטרציה "Kantian ethics as the theory of the competence of conscience" (אתיקה קאנטית כתורת הכשירות המצפונית). החל לעבוד כמרצה במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב באפריל 1973.

אובייקטיביזם 
ב-1973 פרץ קרוי לתודעת הציבור באמצעות ראיון שערך עמו צבי ינאי בכתב העת "מחשבות". בראיון זה פרש את עיקרי תורתו החדשה "האגואיזם הרציונלי", שהייתה עיבוד המבוסס על רעיון ה"אובייקטיביזם" של הסופרת איין ראנד. תורתו קראה לאדם לחיות "על פי השכל", להתנגד להתערבות המדינה במעשיו, ולבסס את יחסיו עם העולם החיצוני לא על בסיס "רגשות אשמה" אלא על בסיס חוזי. התורה ראתה בגוף וברוח ישות אחת, שללה כל גילוי של אלטרואיזם, וטענה כי האדם האידיאלי הוא הרציונליסט "הלוקח את מה שמגיע לו, ונותן לאחרים רק את המגיע להם". בהתאם לתורת האגואיזם, ניתק כל קשר עם אמו.

תורתו הכתה גלים במדינת ישראל לאחר שקרוי הופיע ביולי 1974 בתוכנית הטלוויזיה "טנדו", שם רואיין על ידי ירון לונדון. קרוי הפך לכוכב תקשורת, לא מעט בזכות העובדה כי לתורה נתפס אף דן בן אמוץ. באותה שנה פרסם באנגלית את ספרו האקדמי "The Conscience: A Structural Theory" (בהוצאת כתר). ספרו השני, "חיים על פי השכל", התפרסם ב-1975 בהוצאת "מציאות", בתמיכתו ובעידודו של דן בן אמוץ, שאף ערך את הספר; הספר זכה לפופולריות רבה.

בתקופה זו יצר קשר עם קרוי אדם שטען כי הגיע מטעמה של אגודת סתרים שייסדו כמה מיליונרים יחד עם הווארד יוז, במטרה להקים בדרום אמריקה חברה שתפעל על פי עיקרי תורתה של איין ראנד, וכי קרוי מוזמן להצטרף למיזם זה. לאחר שאדם זה נהרג בתאונת דרכים, החליט קרוי כי מנסים להורגו.

מיסטיקה לוגית
ב-1975 החליט קרוי לעזוב את ישראל, ועבר יחד עם אשתו גאולה ובתו טלילה לאוסטרליה, שם כיהן כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת "לה-טרוב" במלבורן. באוסטרליה התקרב לתורת הסיינטולוגיה, שבעקבותיה השתכנע שאכן קיימת במציאות נשמה, וכתב ספר נוסף בשם "הוכחות לוגיות בדבר קיומה של הנשמה" (במקור באנגלית; יצא לאור בעברית ב-1981). בספר הוא חוזר בו מרבות מהקביעות שאליהן הגיע ב"חיים על פי השכל". הספר ערוך כדו-שיח בן שתי דמויות: פרנסיסקו ממרד הנפילים, המייצג את השקפותיו הקודמות של קרוי, וסוקרטס, המייצג את השקפותיו החדשות. גם ספר זה נערך על ידי דן בן אמוץ (אם כי בן-אמוץ עצמו הסתייג מהתפנית המיסטית בתפיסתו של קרוי).

בדומה לספרו הקודם, גם כאן פורש קרוי מערכת פילוסופית שלמה: הוא פותח בניסיון להוכיח את קיומה של הנשמה באופן לוגי, ולפתור את הבעיה הפסיכו-פיזית על ידי טיעון המאפשר, לשיטתו, השפעה של הנפש על הגוף על ידי "החלטה", טיעון המוכח אף הוא לוגית. בהמשך מדגים קרוי כי העולם מתקיים בהכרח במשך זמן סופי, וכי הנשמות קיימות באופן נצחי. מכאן הוא מסיק, בפרק האחרון בספר, כי העולם מתקיים כמעין שדה-משחק לישויות נצחיות, שבחרו לחיות בו על מנת לשעשע את עצמן במהלך קיומן האינסופי, וכי מצב עניינים זה, בדומה למשחק מחשב, מתאיין עבור כל אחת מהן המגיעה לידיעה מלאה של העולם ושל עצמה, ובכך משחקת את המשחק בשלמותו. הספר לא קיבל תגובות, לא מצד פילוסופים אחרים ולא מצד האקדמיה.

אקזיסטנציאליזם
ב-1979 החליט קרוי שאין בסיינטולוגיה כדי מתן תשובה מספקת לתהיותיו הפילוסופיות, והחל מתקרב למיסטיקה הודית, אימץ לעצמו גורו, ואף שהה בהודו תקופה מסוימת. ב-1983 לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וב-1984 שב לאוסטרליה. את דעותיו בתקופה זו הציג בספר נוסף, "מעבר ליש ולאין: הרציונליות במיסטיקה", שבו טען בין השאר לקיומה של האלוהות הברורה מאליה של הגורו ההודי. בשלב זה חדל בן-אמוץ מלתמוך בו וסירב לשמש כעורכו. "מעבר ליש ולאין" פורש שוב מערכת פילוסופית כמעט שלמה, המושפעת בבירור מהמטאפיזיקה של סארטר, ומתרגלת את הקורא, לאורך דפי הספר, בהתנסות בחוויית האין. גם לספר זה לא הייתה תהודה משמעותית בעולם הפילוסופיה.

גנוסטיקה
תפנית נוספת בדעותיו חלה בעקבות היכרותו עם מיסטיקן בשם ד"ר ג'וזף צ'פלוני, שהציג בפניו תפיסה המכונה על ידי צ'פלוני "גנוסטית", ומשלבת רעיונות ממקורות שונים, בהם: הכתות הגנוסטיות המקוריות, גרסה מסוימת של הדת הזורואסטרית, כת האיסיים, הקבלה היהודית, המיסטיקה ההודית, תיאורים פופולריים של המינות האלביגנזית, וכן תאוריות אנטישמיות ואנטי-ציונות. לפי תפיסה זו, העולם נתון במלחמה תמידית של "בני אור" נגד "בני חושך", הרודפים אותם ומאמללים אותם. טבעו של אדם, כ"בן אור" או כ"בן חושך", נקבע מראש ואינו ניתן לשינוי, כשרוב האנושות ניצבת בצד כוחות החושך, ורק מיעוט קטן (בתוכו כלל קרוי את עצמו ואת צ'פלוני) שייכים לצד בני האור. בהשפעת צ'פלוני, צפה קרוי כי הולך וקרב העימות הסופי בין בני החושך לבני האור, שבסופו צפויים לצאת בני האור כמנצחים (ראו: ארמגדון, מלחמת גוג ומגוג). מתווה המערכת של צ'פלוני וקרוי כלל מרכיב קוסמולוגי מופרך, שלפיו קוטר היקום הוא כ-400,000 קילומטר, כשכדור הארץ נמצא במרכזו. תיאורים מקובלים יותר של היקום – הם קונספירציה של בני החושך.

תפיסות אלו ודומות להן הרחיקו אותו מעל אשתו. ב-1986 התגרש הזוג, וניטש ביניהם מאבק על משמורת בתם בת ה-15. הבת טלילה חייתה עם אביה וטענה שאמה היא מפלצת, בעוד האם גאולה טענה כי בתה עוברת שטיפת מוח שבמסגרתה היא לומדת לשנוא אותה. על מנת להקשות את מאבקה של האם למשמורת בתה, נישאה הבת בגיל 16 לגרהם, חולה סרטן סופני בן 28. הסכסוך המשפחתי הביא לטרגדיה כאשר ב-1988, כשטיפסה האם מעל גדר הבית שבו גרו קרוי, בתו ובעלה כדי ליצור קשר עם הבת, היא נורתה ברובה ציד שמונה פעמים על ידי גרהם ומתה במקום. גרהם מת זמן קצר אחר-כך ממחלת הסרטן, לפני שנסיבות מותה של האם התבררו במשפט.

סוף ימיו

ב-1989 שב לארץ. קרוי הופיע וניסה להפיץ את דעותיו החדשות בעיתונות ובטלוויזיה, אך נתקל ביחס קריר, וזכה לבוז ולזלזול בדעותיו. הוא החל לכתוב טיוטה לספר נוסף, "מלחמת בני אור בבני חושך", אך ספר זה מעולם לא נערך ולא יצא לאור.

קרוי התראיין בתוכנית "זה הזמן" עם רם עברון, וקבע שהעולם יגיע לקיצו עד סוף המאה העשרים. יממה לאחר מכן התאבד בדירתו השכורה ברחוב סוקולוב בתל אביב. דבר מותו התפרסם רק ב-6 בפברואר 1989, לאחר שגופתו נמצאה במצב ריקבון מתקדם, כעשרה ימים אחרי שנעלם. ליד גופתו נתגלו כדורים. מסקנת המשטרה בתום חקירתה הייתה כי התאבד, כיוון שהיה לבוש בפיג'מה ועל הגופה לא נמצאו סימני אלימות. קרוי נטמן בבית העלמין קריית שאול.

מספריו
 חיים על פי השכל: תנאים לאושר אובייקטיבי. תל אביב: הוצאת מציאות, 1975.
 The Conscience: A Structural Theory. New York: J. Wiley, 1974.
 Mentalism and Modal Logic: A Study in the Relations Between Logical and Metaphysical Systems. Wiesbaden: Athenaion, 1976.
 Moral Competence: An Application of Modal Logic to Rationalistic Psychology . Berlin: De Gruyter Mouton, 1975.
 הוכחות לוגיות בדבר קיומה של הנשמה. ערך דן בן אמוץ. תל אביב: הוצאת מציאות, 1980.
 מעבר ליש ולאין: הרציונליות שבמיסטיקה, תל אביב: רשפים, 1987.
 מבוא לפנומנולוגיה בינאישית: יש, אין ומעבר להם. תל אביב: הוצאת דיאלוג, 1990.

קישורים חיצוניים

 מלחמת בני אור בבני חושך, טיוטת ספרו מ-1989 שלא התפרסם

 גילה בויום, ביוגרפיה, שיחות, כתבים

 אלי אשד, משה קרוי - חייו, מותו ותורתו, באתר אימגו.



 ראיון בתוכניתו של רם עברון ב-1989
 ראיון בתוכניתו של ירון לונדון, "טנדו", ב-1974




 הערות שוליים 

קטגוריה:פילוסופים ישראלים
קטגוריה:פילוסופים יהודים אוסטרלים
קטגוריה:בוגרי בית הספר בלפור (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ה' (תל אביב)
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: פילוסופיה
קטגוריה:מתמודדים עם מגבלה נפשית: ישראלים
קטגוריה:מתאבדים: פילוסופים
קטגוריה:מתאבדים ישראלים
קטגוריה:איין ראנד
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1948
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1989