תוספת שבת

תוספת שבת בהלכה היהודית היא פרק זמן קודם לשבת ולאחריה, שבה נוהגים דיני השבת והלכותיה, כבעיקר השבת. באופן דומה לתוספת שבת, ישנן גם תוספת יום טוב ותוספת יום כיפור.

כיום נהוגה בארץ ישראל תוספת שבת בכניסת השבת בשיעור זמן של כ־20 דקות (בחיפה נהוגה תוספת 30 דקות ובירושלים ופתח תקווה נהוגה תוספת 40 דקות, זמנים אלו מכונים 'זמן הדלקת נרות'), ותוספת שבת בצאת השבת בשיעור של כ־10-15 דקות.

מקור ההלכה
מקור לחיוב תוספת יום כיפור מובא בברייתא בגמרא:

מקור נוסף לתוספת שבת מוזכר במכילתא:

הרמב"ם במשנה תורה הביא את ההלכה לגבי חיוב תוספת יום כיפור בהקשר של תוספת לתענית, אך השמיט אזכור דומה לגבי תוספת שבת ותוספת יום טוב (לעניין איסור מלאכה), ובדרך זו הלך גם הטור (אך הרחיב את דין תוספת יום כיפור גם לאיסור מלאכה). לעומת זאת, ראשונים אחרים פסקו להלכה חיוב לתוספת שבת ויום טוב, בנוסף לדין תוספת יום כיפור.

השולחן ערוך הביא את דעת הראשונים הסוברים חובת תוספת שבת ויום טוב בלשון 'יש אומרים', אך היות שהשולחן ערוך פוסק כשיטת רבנו תם בבין השמשות לפיה גם לאחר שקיעת החמה הנראית נמשך היום למשך כ־50 דקות, תוספת שבת לשיטתו היא בזמן זה, זמן שלפי שיטת הגאונים בבין השמשות המקובלת כיום הוא חלק מעיקר השבת.

טעם ההוספה
ישנם הסבורים כי הסיבה לתוספת זו היא כדי להתרחק מהאיסור, על מנת שלא יבואו לעשות מלאכה ביום הקדוש. אחרים סוברים שהפרישה ממלאכה היא מחמת הספק, שמא זמן זה הוא כבר אחרי שקיעת החמה. שיטה שלישית גורסת שעניינה של תוספת שבת הוא כדי להוסיף בקדושה, גם בלי חששות הלכתיים.

 שיעור התוספת 
סוף יום מבחינה הלכתית הוא עם שקיעת החמה. לאחר שקיעת החמה מתחיל פרק זמן מסופק המכונה בין השמשות (נמשך כ־20 דקות), ולאחריו חל צאת הכוכבים, שהוא תחילת הלילה והיום הבא. מסיבה זו, השבת חלה החל משקיעת החמה בסוף יום שישי ועד צאת הכוכבים בסוף יום שבת. לכן, זמני תוספת שבת הם בפרק הזמן שלפני שקיעת החמה ביום שישי ובפרק הזמן שאחרי צאת הכוכבים בשבת.

פרשני התלמוד והפוסקים התחבטו במידת הזמן הנדרשת לתוספת שבת. הגישה המקובלת גורסת שאין לתוספת שבת שיעור מוגדר, ודי בתוספת בשיעור זמן מינימלי לקיום חובה זו. עם זאת, יש פוסקים שהסתפקו בשיעור הזמן של תוספת זו. כתוצאה משיטות שונות אלו קיים הבדל בזמני כניסת ויציאת השבת (וזמן הדלקת נרות) במקומות שונים.

בכניסת השבת
ברוב המקומות נהגו על פי המשנה ברורה לקבל שבת 20 דקות לפני השקיעה. בלוחות השנה הנפוצים מודפס זמן הדלקת הנרות ברוב אזורי הארץ 22 דקות לפני השקיעה, משך זמן הכולל גם 2 דקות בהן יוכלו להדליק את נרות השבת לפני שיפסיקו כליל לעסוק במלאכות האסורות בשבת. ברוב המקומות בחו"ל, זמן הדלקת נרות מודפס ב-18 דקות לפני השקיעה.

בירושלים זמן הדלקת הנרות הוא כ-40 דקות לפני השקיעה. אחת הסיבות למנהג ירושלים הוא מיקומה בין ההרים והעובדה שבתקופות מסוימות השמש מוסתרת על ידי ההרים, או נראית יותר זמן, אך הסיבה העיקרית היא שמחמירים גם את שיטת היראים שלדעתו השקיעה היא ג' רבעי מיל לפני שקיעת גלגל החמה, וגם את הדעה שזמן תוספת שבת הוא עד שיעור מהלך ג' רבעי מיל, וגם נוקטים כהדעה המחמירה ששיעור מהלך מיל הוא 24 דקות, שזה יוצא 36 דקות לפני השקיעה. וכך אם ידליקו את הנרות 40 דקות לפני השקיעה, יוכלו לפרוש ממלאכה 36 דקות לפני השקיעה.

לא כולם מקפידים על תוספת הזמן הרשמית המפורסמת בעירם, מאחר שמעיקר הדין גם קבלת שבת דקה או שתיים לפני השקיעה יכולה להיחשב כ"תוספת שבת".

הרב משה פיינשטיין סבר שצריך להוסיף 2 דקות ולא יותר מכך. לעומתו, הרב צבי שכטר סבור (על פי לשון רבינו פרץ) שחייבים להוסיף לפחות חצי שעה לפני השקיעה. בנוסף לכך, לפי דעת היראים, השקיעה ההלכתית (לא רק לעניין כניסת שבת) היא כשיעור מהלך ג' רבעי מיל קודם שקיעת גלגל השמש, ולדעת הרב שכטר תוספת שבת צריכה להתווסף לשיעור זה. לכן כתב המשנה ברורה "ומי שמחמיר על עצמו ופורש עצמו ממלאכה חצי שעה או עכ"פ שליש שעה קודם שקיעה אשרי לו דהוא יוצא בזה ידי שיטת כל הראשונים".

לדעת רוב הפוסקים, הזמן המוקדם ביותר לקבלת תוספת שבת הוא פלג המנחה, אך לפני כן לא ניתן לקבל את השבת.

בצאת השבת
נהגו להוסיף מקודש על החול גם בצאת השבת. על פי חכמים בשביל התוספת יחכה שיראה שלושה כוכבים קטנים מקובצים יחד ולא 3 כוכבים בינוניים. כיום, בלוחות, ביחד עם חישוב הזמנים מוסיפים עוד 5 דקות לאחר צאת הכוכבים.
 דרך קבלת תוספת שבת 

מעיקר הדין, ברגע שאדם פורש ממלאכה ומקבל את השבת, היא חלה עליו על כל דיניה.

מנהג הנשים בעדות אשכנז לקבל את תוספת שבת בשעת הדלקת נרות שבת, אלא אם כן התנתה במפורש שאינה מקבלת את השבת בהדלקת הנרות, שאז לרוב הפוסקים מותר לה לעשות מלאכה אחר כך. לפיכך נוהגות לברך לאחר הדלקת הנרות בפועל, מכיוון שבברכה כבר מקבלות את השבת עם איסור הדלקת אש.

הגברים היו נוהגים בזמן הראשונים לקבל את השבת בתחילת תפילת ערבית באמירת ברכו. וכיום נוהגים לקבל את השבת באמירת "בואי כלה" (בפיוט לכה דודי) ו"מזמור שיר ליום השבת". אך ברוב בתי הכנסת מילים אלה נאמרות לאחר שקיעת החמה, ועל כן יש המקפידים לקבל על עצמם את תוספת השבת לפני השקיעה, באמירת "בואי כלה שבת המלכה", או "הנני מקבל על עצמי קדושת שבת".

גדר הקבלה
האחרונים מסתפקים האם על ידי קבלת שבת נחשב הזמן כשבת ממש, או שרק נוהגים בו הלכות שבת (קידוש ואיסור מלאכה). פועל יוצא של הספק הוא, לגבי דינים הקשורים ליום השבוע ולא דווקא לשבת, כמו נער שנעשה בר מצווה בשבת, וכן הפסק טהרה לאחר קבלת שבת. כמו כן, בספק זה נידונים עניינים הקשורים לשבת או לחג, כמו מצוות שמחת הרגלים, האם הם נהוגים גם בזמן התוספת. וכן מסתפקים הפוסקים אם יוצאים ידי חובת סעודת שבת בזמן תוספת שבת, או שצריכים לאכול כזית פת אחרי צאת הכוכבים.

 ראו גם 
 כניסת שבת
 קבלת שבת

לקריאה נוספת

ספר שמור וזכור על מצוות תוספת שבת
יביע אומר חלק ה או"ח סימן כא.

הערות שוליים

קטגוריה:זמני שבת
קטגוריה:שבת
קטגוריה:ערב שבת