שלמה בר-שביט

ממוזער|שמאל|שלמה בר-שביט, 1965
ממוזער|שמאל|בר-שביט עם תקוה מור בהצגה בלוז למיסטר צ'ארלי, הבימה, 1965
שלמה (שלוימל'ה) בר-שביט (במקור: פרידמן; 7 בדצמבר 1928, כ"ד בכסלו ה'תרפ"ט – 8 בספטמבר 2019, ח' באלול ה'תשע"ט) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, מדבב, במאי ומנהל ישראלי, מגדולי השחקנים של תיאטרון הבימה, זוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.

 ביוגרפיה 
ילדות ונעורים
נולד בשם שלמה פרידמן בשכונת שערי צדק בירושלים. אביו אהרון היה פועל בניין, ואמו שולמית (בן דודה הוא הרב יוסף שלום אלישיב: אביה יצחק היה בנו של הרב שלמה אלישיב) הייתה אחות בבית החולים שערי צדק.

כשהיה בן 4 הוריו התגרשו והחליטו שהילד לא יגדל אצל אף אחד מהם. בתור ילד בודד הוא עבר בין 13 מוסדות וקיבוצים בישראל (בהם משמר העמק, גבעת ברנר ועוד) עד שבגר. בגיל 10 התקבל ל"חבורת עלומים" של חיים בר נחום וזהבה פוקס, שפעלה בכפר הנוער בן שמן ובה מצא את מקומו. בנערותו הגיע למוסד החינוכי "השומריה" במשמר העמק, שם הצטיין בריצה למרחקים קצרים. הסרט התיעודי "יתום עם הורים" שהופק בשנת 2004 מביא את סיפור ילדותו הקשה.

בגיל תשע הזדמן במקרה להשתתפות בהצגה במוסד הנוער בו למד, ובפעם הראשונה חווה את החוויה והחליט כי הוא רוצה להיות שחקן.

בקיץ 1946 נסע לתל אביב על מנת להשתתף באודישנים למחזור השני בבית הספר הדרמטי של הבימה. לאודישנים היה עליו להכין קטע קומי וקטע דרמטי. בין השופטים באודישן ישבו בכירי תיאטרון הבימה, שהחליטו פה אחד לקבלו. בר-שביט הצטרף לסטודיו הדרמטי של הבימה בהדרכת צבי פרידלנד ושיחק לצד צעירי התיאטרון.

קריירה בתיאטרון
בתחילת 1948 גילם את "הגידם" בהצגה "יום ולילה" וזכה לתשבחות. באותה שנה התגייס לצה"ל, יחד עם חבריו לספסל הלימודים כלהקה צבאית בשם "צעירי הבימה". עם החלטת מחלקת התרבות לאחד את כל הלהקות הצבאיות ללהקה אחת, הצטרף ההרכב ללהקה הארצית. לאחר מכן עבר בר שביט ללהקת הזמר של הפלמ"ח - "הצ'יזבטרון".

בר-שביט שכר במשותף חדר עם שמוליק סגל ברחוב גורדון 36 בדירת צ'מרינסקי. השניים היו אורחים קבועים בקפה "כסית" באותה עת. בר-שביט טוען ש"כסית" הייתה לו לבית שני.

בפברואר 1949 גילם את בן הקיבוץ, דני, בהצגה "בערבות הנגב", מחזה על מלחמת העצמאות מאת יגאל מוסינזון, שבו ניתנו בפעם הראשונה לצעירי התיאטרון תפקידים מרכזיים. משחקו זכה לביקורות מעורבות. עזרא זוסמן כתב עליו: "היה צלול ויפה ונגע ללבנו" ובקול העם נכתב: "שחקן צעיר זה שהכרנוהו עד עתה רק מתפקידים שניים במעלה, גילה הפעם כישרון רב. אמנם לא קשה לאדם צעיר בימינו לשחק את עצמו, אולם כאן דווקא אורבת הסכנה של חריגה מן המסגרת, אך הוא נשאר מרוסן וטבעי כאילו לא היה כלל על הבמה.". לעומת זאת, שושנה שרירא כתבה: "ש. בר־שביט עדיין איננו נותן במשחקו את בן־הקיבוץ המקריב את חייו בפשטות, מבלי לשאול ומבלי להסס, כאילו טבע שני הוא לו. הוא חיוור אף כי פשטותו נעימה מלכתחילה עד הסוף והוא נזהר מאפקטים כל שהם. אולם עדיין אין במשחקו כדי לגלם דמות (דמות שקשה כנראה אף למחבר לפסלה כראוי)".

בר שביט המשיך לשחק בתפקידים משניים ב"הבימה", בין השאר ב"בני ערובה", "אותלו", "בקץ הימים", "בית הלל" ו"בדרך לאילת".

בתחילת 1952 שיחק את אחד המשרתים ב"אילוף הסוררת". רנה טרלר כתבה על משחקו בהצגה בעיתון "חרות": "שלמה בר־שביט, ליצני, תוחב אפו לכל מקום, מלא תנועה — מבשר את טיפוס המשרתים מסוגו של פיגארו: הוא שחקן אינטליגנטי, מלא יזמה וחוש הסגנון." ד"ר חיים גמזו ב"הארץ" פחות אהב את משחקו וכתב: "בר שביט אף הוא שחקן צעיר ומוכשר, אך אין ידו משגת ... למרות פרקודיו, היפוכיו, פיזוזיו וכרכוריו. יש במשחקו משהו "משונן" והוא חסר את החופש המוחלט ואת הווירטואוזיות הנדרשים מאת שחקן ...".

בר שביט גילם ב"הבימה" כ-260 תפקידים (שיא ישראלי) במחזות קלאסיים, יהודיים, מודרניים ומקוריים.

בין השנים 1958–1960 היה חבר בהנהלת התיאטרון. בשנים 1977–1978 שימש גם כמנהל האמנותי שלו.

בין ההצגות בהשתתפותו: "פר גינט" (1952), "שמו הולך לפניו" (1953), "המלך ליר" (1955) - שם גילם את תפקיד השוטה, "איי לייק מייק" (1956), "הבט אחורה בזעם" (1959), "בגדי המלך" (1961), "ממלא המקום" (1964), "משפט פיתגורס" (1965), "הכיסאות" (1970), "ריצ'רד השלישי" (1976), "הלוויה חורפית" (1978), "הקמצן" (1980), "מרי סטיוארט" (1981), "הפרדס" (1985), "המלביש" (1988), "טרטיף" (1989), "רוח האש" (1992), "המפקח בא" (1995), "יוליוס קיסר" (1999), "יום הולדת לג'וזפה" (2001), "צור וירושלים" (2003) ועוד.

בר-שביט שיחק גם במחזות הזמר "אירמה לה דוס", "קזבלן", "כנר על הגג" (בגרסה ביידיש), "גבירתי הנאווה", "סינדרלה", ו"סיפור הפרברים". והקליט אלבומים עם סיפורים ואגדות לילדים והשתתף גם בתסכיתי רדיו.
בשנת 1962 העלה הבימה את מחזהו, "דירה להשכיר", בבימויו של ישראל בקר.
ב-1999 ביים בהבימה את המחזה "הבעל הנצחי", על פי ספרו של דוסטויבסקי.

במסגרת חגיגות 80 שנה להולדתו העלה הצגת יחיד בשם "שחקן מפתח" שביים משה בקר, שבה סיפר את סיפור חייו תוך מחווה ל"הבימה" באמצעות סרטונים והקלטות של מיטב שחקני התיאטרון הלאומי.

קריירה בקולנוע וטלוויזיה
ב-1964 השתתף בסרט "הבו בנות לאילת" בהפקתו של נתן אקסלרוד. ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בתפקיד שדכן והשתתף בסרט "הבן האובד". ב-1970 השתתף בסרט "התמהוני" של דן וולמן ובסרט "לופו" של מנחם גולן.

בתחילת שנות השבעים שיחק בתוכנית "חימדו לשון" של הטלוויזיה הלימודית בתפקיד פרופסור לשונאי.

בשנת 1982 שיחק בסרט האמריקאי "אישה ושמה גולדה".

ב-1993 השתתף בסרט "הירושה", בבימויו של אמנון רובינשטיין.
בין השנים 2002–2003 שיחק בסדרה "תיק סגור" בערוץ 10.

ב-2010 השתתף בסרט "פובידיליה" לצד עפר שכטר ובסרט "2048" לצד גילה אלמגור.

בין השנים 2009–2011 שיחק בדרמה הקומית "פולישוק" בתפקיד כתריאל, אביו של רובי פולישוק. ב-2011 הופיע בפרק הבכורה של העונה התשיעית בסיטקום "החיים זה לא הכל".

ב-2012 שיחק בסרט "ד"ר פומרנץ". ב-2015 שיחק בסרט "חרדת הבמאי" ובסדרה "רון".

בשנת 2001, פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הנשמה התשיעית", ובנוסף נעשה סרט דוקומנטרי אודותיו, בבימויו של יהודה יניב.

קריירה בדיבוב
בשנת 1989 דיבב את פייגין בסרט "אוליבר וחבורתו", ודיבב את ג׳ספר בסרט "על כלבים וגנבים", בשנת 1994 דיבב את ראפיקי בסרט "מלך האריות", בשנת 1998 חזר לדבב את ראפיקי בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", בשנת 2001 דיבב את פרסטון בי וויטמור בסרט "אטלנטיס האימפריה האבודה", ודיבב את אלבוס דמבלדור בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים", בשנת 2002 דיבב שוב את אלבוס דמבלדור בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות", והוחלף בתפקיד זה על ידי אלברט כהן. ובשנת 2004 חזר לדבב שוב את ראפיקי בסרט "מלך האריות 3: האקונה מאטאטה".

חיים אישיים
בר-שביט היה נשוי לדיתה ולשניים בן ושתי בנות. התגורר בתל אביב.

נפטר ב-8 בספטמבר 2019, בגיל 90, כתוצאה מסיבוכי דלקת ריאות, אחרי התמודדות ארוכת שנים עם שלל בעיות בריאות, בהן מחלת פרקינסון, ולאחר שהיה מרותק לכיסא גלגלים.

קבור בבית הקברות האזרחי "מנוחת עולם" נתניה.

פרסים והוקרה
 ב-1987 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות
 ב-1999 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
 ב-2002 זכה לתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
 ב-2012 הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת בר-אילן.

לקריאה נוספת
 שלמה בר-שביט: הנשמה התשיעית, הוצאת זמורה ביתן, 2001 

 קישורים חיצוניים 

 שלמה בר-שביט באתר ארכיון תיאטרון "הבימה"
 קטעי ארכיון של שלמה בר-שביט, במגזין 'עושה רוח'
 ביוגרפיה ותמונה, באתר הפלמ"ח




 הערות שוליים 

קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון הבימה
קטגוריה:בוגרי השומר הצעיר
קטגוריה:בוגרי המוסד החינוכי שומריה
קטגוריה:מדבבים ישראלים
קטגוריה:משפחת אלישיב
קטגוריה:זוכי פרס התיאטרון הישראלי: מפעל חיים
קטגוריה:חברי להקות צבאיות ישראליות
קטגוריה:חברי להקת הצ'יזבטרון
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:יקירי תל אביב-יפו לשנת 2002
קטגוריה:זוכי פרס אריק איינשטיין: תיאטרון
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:משיאי משואה ביום העצמאות: 1987
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות מנוחת עולם (נתניה)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1928
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2019