יוליוס השני

יוּליוּס השני (בלטינית: Iulius II; נולד בשם ג'וּלְיָאנוֹ דֶלָה רוֹבֶרֶה; 5 בדצמבר 1443 – 21 בפברואר 1513) היה האפיפיור בין 1503 ל-1513. הוא נודע כמדינאי מהשורה הראשונה וכפטרון של האמנויות, שגילה עניין מועט בהנהגת הכנסייה מבחינה רוחנית.

הוא מת בשנת 1513 ונקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא.

 ג'וליאנו דלה רוברה 
ג'וליאנו דלה רוברה היה אחיינו של סיקסטוס הרביעי. נשלח להתחנך במנזר פרנציסקני, אך לא הצטרף לשורות המסדר. לאחר שדודו נבחר לאפיפיור זכה לקידום מהיר בהיררכיה הכנסייתית. ראשית מונה לבישוף של קרפנטרה בצרפת, ומעט לאחר מכן מונה לקרדינל. בו בזמן כיהן כארכיבישוף של אביניון וכבישוף של לא פחות משמונה דיוקסיות. הוא צבר השפעה רבה בקרב עמיתיו הקרדינלים בזמן כהונתו של אינוקנטיוס השמיני.

הוא היה אחד המועמדים להחליף את אינוקנטיוס לאחר מותו בשנת 1492, אך הפסיד בהצבעה לרודריגו בורג'ה (שקיבל את השם אלכסנדר השישי) בעקבות הסכם סודי בין זה האחרון לבין הקרדינל אסקניו ספורצה. דלה רוברה נסע לפריז כדי לשכנע את שארל השמיני מלך צרפת לכבוש את נאפולי, במטרה להדיח את אלכסנדר השישי, אך ללא הצלחה.

כשמת אלכסנדר השישי בשנת 1503, הוא תמך במועמדותו של הקרדינל פיקולומיני, שלקח את השם פיוס השלישי ומת כחודש לאחר הקדשתו לתפקיד. לפי תאוריה אחת מותו נבע מהזדהמות כיב ולפי תאוריה אחרת הוא מת מהרעלה.

 יוליוס השני 
לאחר מותו של פיוס השלישי, הצליח דלה רוברה לרכוש את תמיכתו של צ'זארה בורג'ה ונבחר פה אחד לאפיפיור החדש. בציניות אופיינית לתקופה, פרסם עם בחירתו לתפקיד צו האוסר על קניית משרת האפיפיור בכסף.

 פעילות מדינית 
לאחר שהבטיח את תמיכתן של משפחות האצולה של רומא, העמיד בראש מעייניו את הרחבתה של מדינת האפיפיור באיטליה. כדי לבלום את התפשטותה של ונציה הקים ב־1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, הקיסר מקסימיליאן ופרננדו השני מלך אראגון. אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אנדיילו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם לגבי איטליה. ב־1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.

כדי להרחיקם מאדמת איטליה, כרת יוליוס השני ברית עם ספרד. לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני מלך אנגליה. באותה תקופה כינס גם את ועידת לטראנו החמישית. הברית השיגה אמנם את מטרתה, והצרפתים גורשו מאיטליה ב-1512, אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה לדוכס מילאנו. עם זאת, איטליה נשארה בשליטת כוחות זרים עוד זמן רב.

 פעילותו בתחום האמנות 
ליוליוס השני הייתה משיכה עזה לאמנות. הוא הניח את אבן הפינה לבזיליקת סן פייטרו, והיה פטרונם וידידם האישי של אמנים כמו ברמנטה, רפאל ומיכלאנג'לו, שממנו הזמין את הפרסקאות של תקרת הקפלה הסיסטינית.

אופי שלטונו החילוני והאינדולגנציות הרבות שמכר כדי לממן את בניית כנסיית סן פייטרו עוררו עליו את זעמם של ארסמוס מרוטרדם ושל מרטין לותר, וגרמו לערעור מעמדה המוסרי של הכנסייה, ובכך היו בעקיפין אחד מהגורמים לרפורמציה.

ראו גם
 המלחמות האיטלקיות

לקריאה נוספת
ברברה ו. טוכמן (1986). "האפיפיורים של הרנסאנס מעוררים את הפרישה הפרוטסטאנטית: 1470-1530", בתוך: מצעד האיוולת, הוצאת ספרית מעריב, עמ' 59–138.

קישורים חיצוניים




קטגוריה:אפיפיורים איטלקים
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-16
קטגוריה:ילידי 1443
קטגוריה:נפטרים ב-1513