אדם ברוך

אדם ברוך, שם העט של ברוך מאיר רוזנבלום (כ"ו בניסן ה'תש"ה, 9 באפריל 1945 – י"ט באייר ה'תשס"ח, 24 במאי 2008), היה משפטן, עיתונאי, עורך, סופר, אוצר ומבקר אומנות ישראלי.

 ביוגרפיה 
ברוך נולד בשכונת מאה שערים שבירושלים למשפחה מרקע חרדי. אביו, אשר רוזנבלום, היה משפטן וסוחר יודאיקה, אשר שימש בשנות ה־50 מנכ"ל משרד הפנים מטעם מפלגת המזרחי. אימו נחמה הייתה בתו של הרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש ישיבת מאה שערים ואב בית דין לקהילות האשכנזים. ברוך הוא אחיו של עורך הדין זורח רוזנבלום. דודו שמואל, בן הזקונים של הרב וכטפויגל, היה לוחם אצ"ל ונהרג בעת התקפת האצ"ל על יפו בשנת 1948. גופתו לא נמצאה עד היום.

ברוך גדל ברמת גן. למד במדרשיית נעם בפרדס חנה ותקופה קצרה גם בישיבת חברון. בהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול העתודה האקדמית במשפטים, והתמחה אצל עורכי הדין מיכה רבשטיין ואמנון זכרוני.

 עיתונות 
ערך את כתבי העת 'מושג' (1974–1976), 'מוניטין' (1982-1978), 'שישי-תרבות' (1995–1996) ואת העיתון 'גלובס' (1992–1996). היה ממייסדי השבועון אנשים. בשנות ה־80 היה עורך המוסף '7 ימים' של 'ידיעות אחרונות' (ואף הוביל את העריכה המחודשת של רשת המקומונים מקבוצת ידיעות אחרונות), כתב בעיתון את 'קשר עין', עמוד שבועי על אומנות, וחיבר את הטור 'צבע שני' ב'כותרת ראשית'. למשך תקופה קצרה ב־1992 שימש כעורך "מעריב" (בזמן שהעיתון היה בבעלות איל ההון היהודי רוברט מקסוול). בשנותיו האחרונות היה בעל טור קבוע ב"מוסף השבת" של 'מעריב' בשם 'שישי'.

אחד מהישגיו העיתונאיים החשובים של ברוך היה ריאיון שקיים עם האלוף בדימוס שמואל גונן בג'ונגל של הרפובליקה המרכז אפריקאית, ריאיון שעליו התבסס המחזאי הלל מיטלפונקט במחזהו 'גורודיש', שהוצג ב (ברוך היה דמות מרכזית בהצגה). כמו כן ריאיין ברוך את הרב עובדיה יוסף לעיתון מעריב, לאחר סערה ציבורית שהתעוררה בעקבות התבטאות של הרב.

בטלוויזיה יצר ברוך את סדרת הראיונות 'אדם ברוך מחפש תשובה' (ששודרה ב), ואת הסרט הקצר (24 דקות) 'עד ראייה' (2003) בערוץ 2 (שעובד גם לתערוכה מוזאונית). ב־2001 שימש כחבר במליאת רשות השידור. היה שותף עם התעשיין סטף ורטהיימר בחברת התקשורת "היום", ושמו נקשר בהתמודדות על המכרז להפעלת ערוץ המורשת בטלוויזיה עם איש העסקים שלמה בן־צבי.

סגנון כתיבה
בתחילת כתיבתו העיתונאית נטה ברוך לכתיבה בסגנון הניו־ג'ורנליזם וכעורך קידם כתבים בסגנון זה (כרון מיברג ודוד אבידן). אדם ברוך הביא ל'מוניטין' את מקורות ההשראה שלו, המגזינים האמריקאים כגון 'אסקווייר', 'ניו יורק מגזין' ו'רולינג סטון'. סגנונו של ברוך במוניטין השפיע על דור העיתונאים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, שהפנה עורף לכתיבה המפלגתית המגויסת ופנה לעיצוב שפה אישית וכתיבה אינדיבידואליסטית ("אני" במקום "אנחנו"). לדברי עוז אלמוג, סגנון הכתיבה העיתונאי שפיתח ברוך היה חדשני ופורץ דרך וכלל מאפיינים כשפה רזה, תמציתית ומלוטשת, עמוסת רמזים, מטפורות ואסוציאציות מתוך העולם האינטלקטואלי המערבי יחד עם בקיאות בחברה ובתרבות היהודית והישראלית. רון מיברג, אחד הכותבים ששכללו את השפה העברית הניו־ג'ורנליסטית הזו, תיאר את לשונו של ברוך כ"נעה בבת אחת מהנורמטיבי לתיאורי. שפה שבנתה יחס מדויק בין פני השטח לעומק. שפה הפונה לעם הארץ ולבני המעלה באותו תחביר. [...] מילים שנעו באחת משפע לרזון, מפרט לכלל, מ'סיפור' ל'הלכה', מנקודתי לפנורמי, ממקור לציטוט".

עם השנים, כאשר צמצם את כתיבתו העיתונאית לכדי טור שבועי אחד, זנח ז'אנר זה לטובת סגנון כתיבה חדש המזוהה עימו במדורו 'שישי'. הטור היה אוסף רשימות קצרות מאוד המתייחסות לנושאים שעל סדר היום הציבורי. ברבות מאותן רשימות ענה ברוך על שאלות הקוראים (בעיקר בתחומי היהדות וההלכה). נוסף על כך כלל הטור קטע אומנותי קבוע ואת המדור 'יקירתי'. סגנון כתיבתו של ברוך נטה לפשטות ולקיצור, והוא הושפע במידה ניכרת מסגנונם של ספרי השו"ת ההלכתיים שבהם עסק ושעליהם הרבה לכתוב.

כתיבת הפרוזה של ברוך (כפי שהיא מתבטאת בספרו 'הוא היה גיבור') אופיינה גם היא בפשטות ובריאליזם, אך גם ביכולת לבנות סיפור מורכב.

מלבד עיסוקיו העיתונאיים־אומנותיים הקפיד ברוך להציג את עצמו כמשפטן (חבר לשכת עורכי הדין בישראל, בעל רישיון עורך דין) וככלכלן. בטוריו עסק גם בשאלות משפטיות וכלכליות. הוא העיד על עצמו: "התנתקתי מעריכת דין, לא התנתקתי מהמשפט ומקריאת פסקי דין. אני חושב כעורך דין ואני מזהה את עצמי, עד היום, כעין משפטן".

 יהדות 
בכתיבתו ניסה אדם ברוך להלך על קו התפר שבין היהודי לישראלי (למשל בסדרת ספריו ההלכתיים־למחצה: 'סדר יום', 'חיינו' ו'בתום לב') ופעל כפרשן בתחומים שבין המסורתי למודרני בראי ההלכה כשהוא מזדהה עם עצם תפיסת ההלכה שנקבעה בגלות על פני תפיסת ההלכה של בית שני ולפניה. מתוך כך צידד פעמים רבות בתפיסות בעולם החרדי הליטאי על פני תפיסות יהודיות אחרות. לצד הערכה לפועלו התורני של ברוך וסיועו להסברת ההלכה במגזר שאינו שומר תורה ומצוות, רבים מן הממסד הרבני זלזלו בניסיונו של ברוך להפוך למעין אדמו"ר חילוני ללא כל הסמכה, בשל הקלות, לדעתם, שבה הרשה לעצמו לפסוק בעניינים הלכתיים ואתיים, וגם משום אורח חייו שלא היה דתי במובן האורתודוקסי המקובל. כתיבתו התמציתית בנושאים אלה במקביל לידיעה רחבה והבנה מעמיקה בתחומי היהדות השונים, ובעיקר בממשק שבין מוסר, רוח ההלכה והלכה, חיזקו את מעמדו כמורה רוחני בלתי מוצהר.

ברוך היה ממעריציו ומקורביו של הרב עובדיה יוסף (מסה על תפיסתו של הרב על פי הפסיקות ההלכתיות שלו נמצאת בספרו של ברוך 'סדר יום') ונהג להסבירו בציבור. כמו כן הוא הרבה להתעסק בתפיסתו התאולוגית של הרב יואל טייטלבוים (האדמו"ר מסאטמר).

אורח חייו של ברוך היה מסורתי (הוא חבש בקביעות כובע קסקט כסוג של כיסוי ראש), והוא היה ממחדשי בית הכנסת 'זיכרון ברוך' על שמו של רבי ברוך ספרין, האדמו"ר מקומרנא, בשכונת נגה ביפו.

ברוך היה החתן הראשון של פרס ישעיהו ליבוביץ למחשבה מודרנית (1999), וכן זכה בפרס אבי חי (2002).

 אומנות ותרבות 
ברוך התחיל את דרכו כמבקר אומנות משפיע מטעם 'ידיעות אחרונות', ונמנה עם מעצבי דעת הקהל באומנות הישראלית. בשנים 1996–2002 כיהן כנשיא בית הספר לאומנות קאמרה אובסקורה.

ברוך הופיע בתפקיד עצמו בסרטו של אסי דיין 'מר באום' (1997) ובפרק בסדרה 'הבורגנים'. דמותו, בשמה, מופיעה גם במחזהו של הלל מיטלפונקט 'גורודיש', שהועלה בהצלחה בתיאטרון הקאמרי.

בתחום התרבות הרבה ברוך לכתוב על יצירותיהם ומורשתם של דוד אבידן, חנוך לוין, רפי לביא ויחיאל שמי.

עליו
בשנת 2010 יצא 'מות האדמו"ר', סרט על חייו של ברוך בבימויו של העיתונאי רון מיברג. הסרט נעשה ללא שיתוף משפחתו של ברוך וזכה לביקורות פושרות. בקיץ 2018, עשור למותו, הוקרן סרטם של ילדיו, עמליה ועידו, 'סוכני הזיכרון'. בתקופה זו הוצגה תערוכת ציור וטקסט על פי מכתביו האחרונים של ברוך, במוזאון בבית שטורמן בקיבוץ עין חרוד מאוחד. אוצר התערוכה היה רינו צרור.

תערוכות שאצר
הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה בשנים 1988 ו־1990
הביתן הישראלי בביאנלה הבינלאומית לצילום בעין חרוד 1988
'זהו טבע, והוא לא האלוהים', אברהם פסו, ציור, 2001
'הישראלים', מיכה קירשנר, צילום, 1997
בשנת 2000 שימש אוצר העיר תל אביב-יפו

עבודות אישיות
'עד ראייה', (תערוכת יחיד), מוזיאון תל אביב, 2003
ציור במסגרת הפרויקט האומנותי 'פרופיל תל אביב' (שברוך היה בין יזמיו)

 קטלוגים 
'קטלוג עקרוני', מאגד את עבודותיו של הפסל עמנואל הצופה, 2002.
חיים אישיים
ברוך התגורר בשכונת נגה ביפו. היה נשוי לצלמת אריאלה שביד, אם שני ילדיו הראשונים עידו רוזנבלום ועמליה רוזנבלום; לאחר מכן היה בן זוגה של שירה אביעד, אם בן זקוניו איתי אשר. לברוך הייתה גם מערכת יחסים עם האוצרת נעמי אביב.

נפטר במאי 2008 לאחר התמודדות עם מחלת הסוכרת, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.

 ספריו 
לוסטיג ("ספר אוטוביוגרפי בעיקרו"), ספרי מוניטין, 1985 
יחיאל שמי – פיסול חילוני, הקיבוץ המאוחד, 1988
הוא היה גיבור, הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 1998
סדר יום: חיי יום יום בראי ההלכה, הוצאת כתר, 2000
בתום לב: גן השבילים היהודי־ישראלי המתפצל הוצאת כתר, 2001
חיינו: ספר תקנונים יהודי ישראל, הוצאת כתר, 2002
מה נשמע בבית כנרת, זמורה־ביתן, דביר, 2004
תקשורת: אנתולוגיה, 1972–2008 (ערכו שירה אביעד, רינו צרור, מורן שוב רובשוב), הוצאת דביר, 2010

לקריאה נוספת
מירי בת־משה הורביץ, "הסמנטיקה של השיח - השיח החידתי של אדם ברוך", למ"ד לאיל"ש, תשס"ד–2003.
מירי בת־משה הורביץ, "ללשון הסיפור המיניאטורי של אדם ברוך", קול ליעקב, תשס"ג–2003.
מירי בת־משה הורביץ, 'יש נביא בעירו – התרחיש הטיעוני כאחת מדרכי הטיעון של אדם ברוך ב"שישי"', חלקת לשון, תש"ס–2000.
 חיים באר, מסע דילוגים, עם עובד, 2019, הפרק "אדם ברוך: אתה יודוך אחיך", עמ' 179–182.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אוצרים ישראלים
קטגוריה:בוגרי מדרשית נעם
קטגוריה:בעלי טור ישראלים
קטגוריה:משפחת ברוורמן
קטגוריה:סגל גלובס
קטגוריה:סגל ידיעות אחרונות
קטגוריה:סגל מעריב
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:עורכי עיתונים ישראלים
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:עורכי מוניטין
קטגוריה:סופרים ישראלים הידועים בשם עט
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בוגרי העתודה האקדמית
קטגוריה:בוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל
קטגוריה:מאה שערים: אישים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:נפטרים מסוכרת
קטגוריה:משפחת רוזנבלום-שביד
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2008