נתן ילין-מור

250px|ממוזער|שמאל|שלט רחוב נתן ילין מור בתל אביב
נתן יֶלִין-מוֹר (פרידמן; כ"ג בסיוון ה'תרע"ג, 28 ביוני 1913 – א' באדר ה'תש"ם, 18 בפברואר 1980) היה ממנהיגי מחתרת לח"י, עיתונאי וחבר הכנסת.

ביוגרפיה
שנותיו המוקדמות
נתן פרידמן-ילין נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, שמואל אליהו, היה בנאי, ואמו חנה מרים – עקרת בית. נתן היה הצעיר מבין שלושה ילדים. בהיותו בן שנה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, אביו גויס לצבא האימפריה הרוסית ב-1915 ולא שב מהמלחמה אל חיק משפחתו (נפטר ב-1920 בחצי האי קרים). בהיעדר אמצעי קיום, עברה האם עם שלושת ילדיה אל בית הוריה בעיירה ליפסק שבמחוז פודלסיה, שם סיים נתן חמש כיתות בבית הספר העממי הפולני.

בהמשך חזר לגרודנו, שם היה אחיו הגדול משה, וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר ב-1932. בגיל 13, בתקופת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת בית"ר. ב-1933 עבר לוורשה ומונה לקצין הנציבות של בית"ר בפולין, לצד חברותו בצה"ר. כמו כן, הוסמך באותה תקופה כמהנדס בפוליטכניון של ורשה. במסגרת פעילותו בבית"ר ובצה"ר התוודע למנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית: זאב ז'בוטינסקי, אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר, מנחם בגין ואחרים, ופעל במחיצתם.

ב-1936, על רקע מדיניות ההבלגה אל מול המרד הערבי הגדול בארץ ישראל חווה משבר אמון וייאוש מהמסגרת הבית"רית. בקיץ 1937 הפגיש אותו חברו אברהם סטבסקי, מנאשמי רצח ארלוזורוב, עם אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, וזה שכנעו לעזוב את תפקידו בבית"ר, ולהצטרף לאצ"ל. בשליחות שטרן, ארגן תאי מחתרת של האצ"ל והשתתף, לצד סטבסקי, בארגון עליית אף על פי.

ב-1938 הקים יחד עם חברו שמואל מרלין את יומון האצ"ל בשפה היידית בפולין, "די טאט" (בעברית: המעש), והיה לעורכו מהקמתו ועד לסגירתו ב-1939.

חמישה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשא לאישה בוורשה את פרידה אפרת מורין, כשמנחם ועליזה בגין משמשים כשושביניהם, ויחדיו החליטו לעזוב את ורשה כדי לנוע מזרחה לכיוון ארץ ישראל. שני הזוגות עשו את דרכם ברכבת לווילנה, אך הרכבת הופצצה על ידי הנאצים והם נאלצו לנטוש אותה ולהמשיך את דרכם בעגלות וברגל ללבוב. שם הצליחו לעלות על רכבת ולהמשיך לווילנה, אליה הגיעו באוקטובר. הם שהו כשנה בווילנה לצד בית"רים רבים מפולין, שמצאו שם מפלט עד לקבלת היתר יציאה מהשלטונות הסובייטים; לבסוף יצאו לאיסטנבול, ומשם, דרך סוריה ולבנון, הגיעו לארץ ישראל ב-1941.

חברותו בלח"י
בארץ פגש את חברו אברהם שטרן (יאיר), שזה מכבר פרש מהאצ"ל והקים את לח"י, והצטרף לארגונו יחד עם אשתו. בלח"י קיבל את כינויו המחתרתי גֵּרָא. לאחר שפגישתו של נפתלי לובינצ'יק עם נציג דיפלומטי גרמני בביירות ב-1940 – שבה הציע הלה שיתוף פעולה בין לח"י לבין מדינות הציר (גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית) במלחמתן בבריטניה – לא נשאה פרי, הוטלה על ילין-מור המשימה לחדש את הקשר עם גרמניה הנאצית. לאחר הניצחון במערכה בסוריה ובלבנון ביולי 1941, שלטו בעלות הברית בסוריה, וניתן היה להגיע דרכה לגבול טורקיה הנייטרלית, בה הייתה שגרירות גרמנית. בדצמבר 1941 יצא ילין-מור לסוריה בדרכו לטורקיה ליצור קשר עם הגרמנים, ולשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף: בריטניה. ילין-מור התחזה לנציגו של קבלן יהודי מארץ ישראל בשם שמעון דיסקין, שבנה כביכול ביצורים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון. בעיר חלב יצר ילין-מור קשר עם מבריחי גבול שהיו אמורים להעבירו לטורקיה. לפתע הגיעה אליו הוראה מאברהם שטרן לדחות את צאתו כי בדעת שטרן לצרפו למפקדת לח"י כאחראי על מחלקת ההסברה. המודיעין הבריטי גילה את מקום הימצאו ליד חלב (באמצעות מכתב שנתפס), והביאו לארץ ישראל, למחנה המעצר מזרעה. בדצמבר אותה שנה הוא הועבר למחנה המעצר בלטרון.

בעודו במעצר נרצח שטרן. בעקבות הרצח מונה צוות של שלושה אנשים להנהגת לח"י: יצחק שמיר, ד"ר ישראל אלדד, ונתן ילין-מור. רוב הזמן היה אחד או יותר מבין השלושה נתון במעצר. ילין-מור היה עצור מ-1942 עד סתיו 1943; ב-1 בנובמבר ברח ממחנה המעצר בלטרון יחד עם קבוצה של 19 מחברי לח"י, דרך מנהרה ארוכה בת כ-75 מטרים שחפרו בסודיות גמורה במשך שמונה חודשים.

עם צאתו לחופשי היה לאחראי על הפעולה המדינית ועל הקשרים עם גורמי חוץ של לח"י. לאחר מעצרו של אלדד, הפך גם לעורכו של ירחון לח"י – "החזית". כל אותה עת היה מבוקש מרכזי על ידי משטרת המנדט, ופרסים בסך 500 ו-1,000 לא"י הוצאו על ראשו. לאחר שגם שמיר נעצר, הוטל עליו גם תפקיד האחראי על הפעילות המבצעית. ילין-מור היה שותף לתכנון פעולות שונות שהבולטות בהן היו ניסיון ההתנקשות בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל ורצח הלורד מוין במצרים, שתיהן בשנת 1944.

בספטמבר 1945 נפגש עם מנחם בגין, ישראל גלילי ומשה סנה, וסיכם איתם על הקמת גוף משותף לשלוש תנועות המחתרת שיילחם בשלטון הבריטי תחת הנהגה משותפת, מה שהוביל להקמת "תנועת המרי העברי", שפעלה עד אוגוסט 1946.

עם הוצאתו לאור של שבועון לח"י, "המעש", הועמד ילין-מור בראש המערכת; הוא פרסם בשבועון מאמרים רבים. בתקופה זו קבע תוכנית למדיניות חוץ חדשה של לח"י בשם "הנייטרליזציה של המזרח התיכון", שבבסיסה התביעה לסילוק כל הגורמים האימפריאליסטים והפרו-אימפריאליסטים (בהם שליטי מדינות ערב נורי א-סעיד, המלך עבדאללה הראשון, פארוק, מלך מצרים, ונשיאי סוריה ולבנון) מהמזרח התיכון, לטובת כל עמי המרחב הסובלים מדיכוי לאומי ומניצול כלכלי. ילין-מור התנגד לתוכנית החלוקה, ולאחר קבלתה בכ"ט בנובמבר פרסם עם ישראל אלדד הודעה בשם לח"י, בה נקבע כי "לוחמי חירות ישראל ימשיכו להילחם לאחדותה של הארץ באמצעים ההולמים את נסיבות המקום והזמן".

בשנת 1948 היה מיוזמי חטיפתו ורציחתו של חבר לח"י יהודה אריה לוי, שרצה לעמוד לצד ההגנה. ב-30 בספטמבר 1948 נעצר ילין-מור בחשד למעורבות ברצח המתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט. בזמן ששהה במעצר בעכו בהמתנה למשפט, נולדה בתו, דורית שעיה. בית דין צבאי מיוחד בעכו לא הצליח להרשיעו במעורבות ברצח, אך הרשיעו בפברואר 1949 בעבירות על הפקודה למניעת טרור וגזר עליו שמונה שנות מאסר בפועל. הוא שוחרר לאחר יומיים במסגרת החנינה הכללית.

מפלגת הלוחמים
250px|ממוזער|שמאל|ועידת יוצאי הלח"י, 25 בינואר 1949. במרכז התמונה, מימין לשמאל: נתן ילין-מור, ישראל אלדד ויצחק שמיר
באותה עת הקימו יוצאי לח"י מפלגה בשם "רשימת הלוחמים", שילין-מור עמד בראשה בבחירות לאספה המכוננת, והיה חבר הכנסת היחיד שנבחר מטעמה. בכינוס היסוד של "רשימת הלוחמים" הוא דיבר על המצע הפוליטי של המפלגה וטען, בפולמוס עם יתר המפלגות, כי בעוד שמפא"י "מציעה שלום ללא פרספקטיבה לעתיד", תנועת החרות "גורסת מלחמה בלי לראות את הפרספקטיבה המדינית בסבך הגורמים", ומפ"ם "דוגלת במלחמה למען הקמת מדינה ערבית בחלק של ארץ ישראל", מציעה מפלגתו תוכנית למלחמה לשלמות המולדת "תוך ראיית הגורמים הפועלים מסביבנו, מקרוב ובמרחקים". הוא טען כי ברית המועצות היא בת בריתה של ישראל, והצביע על עזרתה ב"מלחמת השחרור של העם היהודי". כחודש לאחר מכן פרסמה המפלגה את מצעה, ובו תביעה ל"שחרור ארץ ישראל כולה מידי כל שלטון זר וכינון ירושלים כבירתה", להחזרת העם העברי מכל ארצות הפזורה למולדת, להקמת משטר סוציאליסטי של בעלות לאומית על כל אוצרות הטבע ואמצעי הייצור, הכרה במעמד הפועלים כנושא העיקרי במלחמת השחרור ובהסתדרות הכללית כמסגרת היחידה להתארגנותו של הפועל העברי, ותביעה לביסוס הכלכלה על תכנון ממלכתי-סוציאליסטי.

זמן קצר לאחר מכן פרש הפלג הימני של לח"י, בראשות ישראל אלדד, מהתנועה (פלג שהיווה 9 מבין 23 חברי המועצה העליונה של המפלגה, ובהם גאולה כהן ואליהו עמיקם). בפרישתם הגדירו עצמם אנשי הפלג כ"תלמידי אברהם שטרן", המתנגדים ל"קו הפוליטי החדש" של ילין ושל חברי ה"פלג השמאלי" (ובו יצחק שמיר ומתתיהו שמואלביץ), תוך שהם מגדירים את ילין כבוגד וכ"קושר קשר עם רוסיה הסובייטית, ושונא התורה הז'בוטינסקאית והשטרניסטית כאחד". על רקע "ועידת לוזאן" תבע ילין-מור בשם מפלגתו לדחות בתוקף את "ההתקפה הפוליטית של ארצות הברית", וקרא לממשלה להתנגד לביתור הארץ, להחזרת מאות אלפי פליטים ערבים ול"כפיית שלטון זרים על ירושלים". המפלגה התפוררה במהירות, ולא השתתפה בבחירות הבאות לכנסת.

חוות מרים והפעולה השמית
ב-1954 רכש ליאון אליגולשוילי, בעל הון מצרפת, 5,000 דונם ממזרח לאשקלון, והטיל על ילין-מור להקים בשטח חווה חקלאית פרטית בשם "חוות מרים", שבה יגדלו בעיקר כותנה. ילין-מור ניהל את החווה עד 1965.

ב-1956, על רקע מלחמת סיני, נמנה ילין-מור – לצד אורי אבנרי, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים – עם מייסדי תנועת "הפעולה השמית" (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה). תנועה רעיונית זו דגלה בהשתלבותה של ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי". ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים בשם "המנשר העברי - עקרונות הפעולה השמית". התנועה האמינה כי במרחב המזרח-תיכוני קיים לאום/גזע משותף, הוא הלאום/גזע השמי, תחתיו קיימות תתי-קבוצות כמו הלאומים העברי והערבי; והאמינה כי על הלאום השמי להתאחד במסגרת קונפדרטיבית. התנועה שאפה לכך שישראל תצטרף ל"מדינות הבלתי-מזדהות", ותשתף פעולה עם ג'ווהרלל נהרו ויוסיפ ברוז טיטו הבלתי-מזדהים ("הנייטרלים"), בהם ראתה את עמודי התווך של העולם הנייטרלי, במאבק כנגד האימפריאליזם המערבי והסובייטי. התנועה הכירה עקרונית בזכות הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מהם ברחו או גורשו במהלך מלחמת 1948, והאמינה שעל ישראל לנקוט מיד ביוזמה פעילה לפתרון חלקי של בעיית הפליטים, תוך התחשבות ב"שיקולים הביטחוניים" של ישראל. כמו כן, קראה התנועה לבטל את כל החוקים והנוהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות", ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה ובגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.

עם פרוץ אירועי ואדי סאליב, הביעו חברי "הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו. כמו כן, הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם בבחירות לכנסת הרביעית. "הפעולה השמית" שאפה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית במסגרת חזית משותפת עם תנועות נוספות, ולשם כך פנתה למספר תנועות, כגון "המשטר החדש" של שמואל תמיר וערי ז'בוטינסקי, המפלגה הלאומית הספרדית בראשות שלמה כהן-צידון, תנועת ליכוד יוצאי צפון אפריקה של דוד בן הרוש ותנועת הכוח השלישי של עו"ד מרדכי שטיין, אך כל ניסיונותיה לאיחוד עם תנועות נוספות עלו בתוהו, ולכן החליטו חבריה שלא לרוץ בבחירות.

ב-1960 הקימו חברי "הפעולה השמית" את "הוועד הישראלי למען אלג'יריה חופשית" (בו היו חברים גם חבר הכנסת משה סנה ותופיק טובי, שלמה כהן-צידון ואחרים), שתמך באנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) בלחימתם בכיבוש הצרפתי במסגרת מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הביע התנגדות מוחלטת לקו הרשמי של ממשלת ישראל, שתמכה בצרפת והתנגדה לעצמאות אלג'יריה, וטען כי זהו אינטרס ישראלי כמו גם אינטרס יהודי-אלג'יראי לתמוך במאבק ה-FLN.

ב-1963 היו שותפים חברי "הפעולה השמית", לצד מק"י, אל-ארד וחוגים נוספים, להקמת "הוועד היהודי-ערבי לביטול הממשל הצבאי", שיחד עם מפ"ם, מק"י, אחדות העבודה, המפלגה הליברלית וחירות, ניסה לשנות את המדיניות הקיימת כלפי אזרחי ישראל הערבים.

"הפעולה השמית" הוציאה דו-שבועון בשם "אתגר", שעורכו היה ילין-מור; "אתגר" יצא בין השנים 1960 ל-1968.

פעילות שלום לאחר מלחמת ששת הימים
ב-25 ביוני 1967, כשבועיים לאחר מלחמת ששת הימים, חתם ילין-מור – לצד עמוס קינן, יגאל תומרקין, נמרוד אשל, אורי זוהר ואחרים – על עצומה שקראה לכל ממלאי התפקידים, חיילים ואזרחים, להקפיד לשמור על "מדיניות הומנית", לא לפגוע בזכויות האזרחיות של אוכלוסיית השטחים שנכבשו על ידי הצבא, ולהחזיר את החיים בשטחים אלו למסלולם התקין – כפי שניסחו והתחייבו הממשלה והצבא, וכפי שעשו עד עתה למעט מקרים יוצאי דופן – כיוון ש"עתה כאשר מדינתנו נמצאת תחת התקפה תעמולתית, חובה עלינו לשמור על ההוראות הללו ביתר שאת כדי לא לתת נשק בידי אויבינו".

בדצמבר היה ילין-מור שותף – לצד אישים כאורי אבנרי, עמוס קינן, אהרן כהן, פעילים ערבים ממזרח ירושלים ואחרים – להקמת "התנועה למען פדרציה ישראלית-פלסטינית", ששאפה לממש את החזון של אנשי "הפעולה השמית" בדבר הקמת מדינה פלסטינית בשטחי רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.

בינואר 1968 צירף ילין-מור את שמו לעצומה נגד הריסות בתים, צווי ריתוק וצווי גירוש בשטחים הכבושים, שנחתמה על ידי 90 ישראלים מקבוצות שמאל שונות ופורסמה ב"לה מונד" וב"פראבדה". משום שפורסמה בביטאון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הוכרה העצומה בשם "כרוז פראבדה".

בבחירות לכנסת השביעית (1969) התמודד ילין-מור במקום השני ב"רשימת השלום", בראשותו של גדי יציב, אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.

אחרית ימיו
ב-1974 הוציא ילין-מור את ספרו "לוחמי חרות ישראל- אנשים, רעיונות, עלילות".

ב-29 בספטמבר 1974 במכתב ליוסי אחימאיר שפורסם בכתב העת האומה כתב ילין-מור:

בסוף שנות ה-70 חלה בלוקמיה. יום לפני מותו קיבל, בטקס שנערך בביתו בהשתתפות חברי הלח"י מתתיהו שמואלביץ', אנשל שפילמן ודוד שטרן, את עיטור לוחמי המדינה ואת אות הלח"י.

לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. ילדיו הם דורית שעיה ואיש ההיי-טק אלישע ילין-מור.

ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.

ספריו
 "לוחמי חרות ישראל" יצא לאור בשנת 1974.
 ספרו האוטוביוגרפי, "שנות בטרם", יצא לאור בהוצאת כנרת בשנת 1990.

לקריאה נוספת
 יעקב אגמון, שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם נתן ילין-מור בתאריך 21 בדצמבר 1974, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 157–166
נחמיה בן-תור, נושאי לפיד החירות, קיצור תולדות חייהם של ראשי לח"י; עמ' 227 - 364, הוצאת "יאיר", 2008
 יצחק פס, מורשת לח"י: ישראל אלדד, נתן ילין־מור והמערכה על הזהות, ההיסטוריה והזיכרון, מוסד הרצל לחקר הציונות באוניברסיטת חיפה, 2021
 אבי שילון, הלח"י השנייה, סגולה 148, תשרי תשפ"ג.

קישורים חיצוניים

 כתבי נתן ילין מור בפרויקט בן יהודה.










הערות שוליים

קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:בוגרי תרבות (רשת חינוך)
קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם סיעות יחיד
קטגוריה:לוחמי הלח"י
קטגוריה:בורחים מכליאה: לוחמי הלח"י
קטגוריה:מורשעים בעבירות על רקע אידאולוגי בישראל
קטגוריה:יהודים בלארוסים
קטגוריה:ישראלים שקיבלו חנינה
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:עורכי עיתונים ביידיש
קטגוריה:עורכי עיתונים יהודים פולנים
קטגוריה:ניצולי השואה: פולין
קטגוריה:עליית אף על פי
קטגוריה:מפקדי הלח"י
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין הדרום
קטגוריה:עצירים מנהליים בתקופת המנדט
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1913
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1980