מגדיאל

מגדיאל הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון, ומאז 1964 מהווה שכונה בעיר זו.

 היסטוריה 
הקמת המושבה
המושבה עלתה על הקרקע ב-24 באוקטובר 1924, כיישוב של איכרים בני המעמד הבינוני הבורגני מעולי העלייה הרביעית, יוצאי פולין וליטא. זאב וילנאי הציע את השם מגדיאל, שם של עיר בארץ אדום המופיע בתנ"ך ב - "אַלּוּף מַגְדִּיאֵל אַלּוּף עִירָם, אֵלֶּה אַלּוּפֵי אֱדוֹם לְמֹשְׁבֹתָם בְּאֶרֶץ אֲחֻזָּתָם הוּא עֵשָׂו אֲבִי אֱדוֹם"; הצעתו של ד"ר וילנאי התקבלה ושם המושבה נקבע כ"מגדיאל". ביום העלייה על הקרקע הקימו המתיישבים באופן סמלי את הצריף הראשון של היישוב.

מגדיאל הוקמה על ידי מוסדות ההסתדרות הציונית העולמית באופן מאורגן ומתואם. את הקרקע בשטח של 4,000 דונם, באזור הכפר הערבי ביאר עדס, רכשה חברת "הכשרת היישוב" מהשייח' אבו כישכ. שטח נוסף במקום רכשה הקרן הקיימת לישראל. הרכישה בוצעה כחלק מרכישה מאורגנת, רחבת היקף, של אדמות בארץ ישראל באותה עת. מיד לאחר שרכשה את הקרקע תמורת 3 לי"מ לדונם, מכרה חברת "הכשרת היישוב" חלקות של עד 50 דונם, במחיר של 3.60 לי"מ לדונם למתיישבים הראשונים, פעילים ציוניים בעלי אמצעים שביקשו לעלות לארץ ישראל במטרה להצטרף ליישוב חקלאי ולהקים משק פרטי. בנוסף היה על כל מתיישב להשקיע בבניית בית ומשק על הקרקע שרכש; רוב המתיישבים הראשונים רכשו תחילה בקר לחלב עבור המשק שלהם ועסקו בפלחה. עם זאת, ביולי 1925 דיווח העיתון "דואר היום" כי ספסר קרקעות יהודי מכר מספר חלקות קרקע במקום, במחיר 8.30 לי"מ לדונם, אף על פי שהייתה כבר בבעלות מתיישבים אחרים, ופרץ סכסוך שהסתיים בפשרה.

ב-18 בספטמבר 1925 הדו-שבועון העברי של ההסתדרות הציונית בליטא, "הד ליטא⁩", פרסם דיווח על מצב המושבה, כשנה לאחר העלייה על הקרקע, בו כתב:

יושב ראש ועד המושבה בעת הקמתה היה שמואל ז'וכוביצקי (שכונה "אלוף מגדיאל", ואחר כך עִברת את שמו לזקיף), שהיה קודם יושב ראש קרן היסוד בפולין וארגן חלק מגרעין המתיישבים עוד בטרם עלו לארץ ישראל. ז'וכוביצקי היה חבר הציונים הכלליים והמושבה נחשבה כמעוז שלה. עם זאת ז'וכוביצקי דגל בעיקרון העבודה העברית, תוך שיתוף פעולה עם פעילי הציונות הסוציאליסטית, ומיום הקמתה שולבו במושבה פועלים יהודים כמתיישבים העובדים בה לצד איכרים בעלי קרקעות.

בין השאר קבוצה של חברי גדוד החלוץ על שם יוסף חיים ברנר, שהגרעין הראשון שלהם החל את דרכו ביישוב "עין חי", עסקה בבניית המושבה החדשה מגדיאל. מנהל העבודה בהקמת מגדיאל היה איש הגדוד צבי סבידובסקי, ביחד עם יקותיאל לוינסון ומר ישראל שפן. יקותיאל לוינסון היה באותה עת השומר הראשון מטעם חברת "הכשרת היישוב" על האדמות שנרכשו לצורך בניית המושבה. בן-ציון רונקין שימש כגזבר ובא כוח חוץ.

ב-31 בינואר 1926 ערכה המושבה חגיגה משולשת לרגל: תחילת נטיעת יער על שם חיים ויצמן, הכנסת ספרי התורה שנשלחו למושבה מקרן היסוד בפולין וחנוכת בית-הספר הראשון שנבנה בה; אירוע אליו הוזמנו גם התושבים הערבים מהכפרים הסמוכים, ביאר עדס וקלקיליה. באירוע נשא ז'וכוביצקי נאום, בו הסביר לתפיסתו את העקרונות שעליהם נבנתה המושבה.

 המשך התפתחות המושבה 
המושבה גדלה במהירות מ-34 משקים ב-1925 ל-128 משקים ב-1931 ומספר התושבים גדל מ-136 ל-677, כאשר 431 היו ממשפחות בעלי המשקים ו-246 פועלים ללא בעלות על קרקע. לצורך אספקת המים הוקמה אגודת מים שיתופית - "המרוה" – אגודה שיתופית להספקת מים במגדיאל בע"מ - שחפרה שלוש בארות. בנוסף החליטו המתיישבים להקים בית כנסת חדש בלב הכיכר המרכזית של היישוב. בית הכנסת נחנך בשנת 1931, אף כי בנייתו הושלמה רק בשנת 1944.

עד שנת 1929 הקימו הפועלים במושבה: מרפאה של קופת חולים כללית, ספרייה וסניף של איגוד הספורט "הפועל"; בנוסף הוחל בהקמת בית-פועלים. באותה תקופה גם החלו רבים מהפועלים במושבה לעבוד עבור "יכין - חברה שיתופית לקבלנות חקלאית" של ההסתדרות, שעסקה בנטיעות וניהול של פרדסים. בספטמבר 1931, לאחר משא ומתן ארוך, הוסכם עם הקרן הקיימת על מסירת 50 דונם מיער הקרן הקיימת שניטע מדרום למושבה, לצורך התיישבות של 20 משפחות של פועלי מגדיאל יחד עם קבוצת נהגים בחברת "השרון". באוקטובר 1932 הורחב ההסכם ל-30 מתיישבים. לקראת סוף 1932 נעקר חלק מהיער לצורך התחלת הבנייה, ובתי המתיישבים נבנו בשנת 1933. נקודת התיישבות זו הפכה למושב נפרד - "גני עם".

בתחילת שנות ה-30 ראש ועד המושבה, שמואל זוכוביצקי, שימש גם כיושב ראש ועד מושבות השרון, שהוקם לצרוך תיאום ושיתוף פעולה בפיתוח האזור. ב-1932 במושבות השרון כבר גרו בסך הכל כ-5,250 תושבים וניטעו בהן כ-15,000 דונם של פרדסים. בתקופה זו נסלל "כביש השרון" שחיבר את מגדיאל עם שאר מושבות השרון, כפר סבא, רעננה והרצליה. בעת תכנון הכביש, בקשו במושבות שהכביש השרון יחבר לתחנת רכבת חדשה על ההמסילה המזרחית ההיסטורית סמוך למגדיאל, כתחנת נוסעים ולצורך העברת תוצרתם החקלאית באמצעות הרכבת. התחנה לא הוקמה ובמקומה נסלל כביש מהשרון עד לתחנת הרכבת הקיימת בקלקיליה. ב-1936 מהנדס רכבת בריטי ששכרה חברת הרכבת המנדטורית לצורך הכנת תוכנית פיתוח עבורה, הציע להקים קו רכבת חדש וישיר בין מגדיאל לתל אביב, באורך 18 ק"מ, דרך פתח תקווה, בני ברק ורמת גן. אך הדבר לא יצא לפועל.

באוגוסט 1935 החליטה הקרן הקיימת להקצות קרקע לבניית שיכון במושבה לעולים חדשים ופועלים. באותו חודש גם החל פרויקט לסלילת כל הרחובות במושבה בבטון אספלט, על ידי "חברה ארץ ישראלית לסלילת כבישים" - the Palestine Road Construction Company (Palroad) Ltd; חברה שהוקמה באותה שנה לצורך סלילת כבישים במושבות ובערים.

בשנת 1942 קיבלה מגדיאל אישור משלטונות המנדט להקים מועצה מקומית ונוסחה חוקת המועצה
. המועצה המקומית מגדיאל החלה לפעול בינואר 1944, כראש המועצה שימש ראש הוועד שמואל ז'וכוביצקי. פעולתה הראשונה הייתה אישור תקציב ומינוי בעלי תפקידים. באפריל 1944 אושר תקציב המועצה הראשון, בסך 4,700 לא"י, לשנת הכספים 1944/45.

 מגדיאל בעת מלחמת העצמאות 
בעת מלחמת העצמאות ניסו מספר כפרים ערביים קרובים בעזרת צבא עיראק וצבא קאוקג'י לכבוש את מגדיאל אך בעזרת יישובים סמוכים, מגדיאל הצליחה להדוף את הכוחות.

מגדיאל הייתה אחד היישובים שזכו לקבל את נס הקוממיות. בתעודה שנלוותה לנס נרשם: "וזאת התעודה בישראל כי המושבה מגדיאל הייתה בלוחמי מלחמת הקוממיות ועזרה באמונה לניצחון צבא הגנה לישראל, ועל כן הוענק לה אות הקוממיות".

 לאחר הקמת המדינה 
לאחר הקמת המדינה סופח שטח הכפר הערבי הנטוש ביאר עדס למגדיאל; ועד המושבה דרש לספח את כל האדמות ממזרח, בין המושבה עד לגבול מדינת ישראל (אז הקו הירוק), אך סורב. בשטח הכפר ביאר עדס התיישב גרעין של פועלי אגודת ישראל מיד בתום קרבות מלחמת העצמאות, אך גרעין זה עזב להקים את מושב גמזו בסוף 1950. במקום הוקמה מעברה לקליטת עולים חדשים – בעיקר מתימן ועיראק. ואוכלוסיית המושבה צמחה תוך שנה מאלף תושבים לחמשת אלפים. בתחילה גרו העולים החדשים באוהלים ואחר כך בבדונים, שבמקביל נבנו שיכוני קבע עבורם, והמעברה הפכה לשכונת גיל עמל.

בדצמבר 1950 נבחר צבי סלוביק-זמיר, כראש המועצה במקום שמואל ז'וכוביצקי, שפרש לאחר 25 שנות פעילות ואף עזב את מגדיאל ועבר לגור בתל אביב. זמיר היה קודם יושב ראש מועצת פועלי מגדיאל ונבחר מטעם מפא"י.

בשנת 1951 הוקם המושב אלישמע על האדמות שממזרח לשכונת גיל עמל, בשטחים שביקשה מגדיאל לספח כעתודה של קרקעות חקלאיות. באותה תקופה הקימו בני הדור השני את האגודה החקלאית בני מגדיאל, אך עקב מחסור באדמה חקלאית סביב המושבה נאצלו לחכור שטחים לעיבוד חקלאי ליד הירקון.
כחלק מהוד השרון
בשנת 1964 אוחדה מגדיאל עם מועצה מקומית "הדר־רמתיים", שנוצרה מאיחוד קודם של רמת הדר, רמתיים וכפר הדר, ליצירת הוד השרון, ומאז הפכה לאחת משכונות העיר.

בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התרחב השטח הבנוי של מגדיאל צפונה, על חשבון השטחים החקלאיים שנותרה בה, עליהם נבנו מגדלי מגורים. תוכנית המתאר שאושרה לאזור מתירה הקמת מגדלים עוד לגובה של 25 קומות, למעט מתחם אחד הכולל בנייה צמודת קרקע. בניגוד לאזורים אחרים במדינה בהם רוב הקרקע היא בבעלות רשות מקרקעי ישראל, הקרקעות באזור זה הן בבעלות פרטית, והבנייה בוצעה ללא תכנון מרכזי על ידי יזמים פרטיים, בהדרגה במשך השנים.

חקלאות
הייתה כוונה שחקלאות מגדיאל תתבסס על תבואות חורף וקיץ ומטעים, בנוסף למשקי עזר של עשרה דונמים ליד כל בית. תחילה בחרו האיכרים במגדיאל בענפים מוכרים ומסורתיים כמו הגפן, כשהכוונה הייתה להתבסס על משק מעורב, כלומר לשלב את הענפים שמשלבים אספקה עצמית עם ענפים לייצוא: רפת, עופות, ירקות, בננות וענבים. לשם כך היה נחוץ הון, בנוסף לידע ולעבודה. לראשוני מגדיאל, אשר לא היו חקלאים במקור, לא היה ידע חקלאי, ומסיבה זו העסיקו "פועלים מומחים", כדי שילמדו אותם את כל שהחקלאות צורכת, כגון הכשרת קרקע, זריעה ועיבוד. תוך זמן קצר אזל כספם של הראשונים והם נאלצו לפנות להנהלה הציונית בבקשת עזרה כלכלית. ב-1925 אושר סכום של 24 אלף לירות ארץ-ישראליות למגדיאל. סכום זה אפשר ביתר קלות למתיישבים להשלים את חפירת הבאר ולספק מים לבתים ולמשקי החקלאות של המושבה. השינוי העיקרי אשר התאפשר בזכות התקציב היה המעבר לגידול חקלאי של הדרים.

מ-1926 נטעו פרדסים בשטחי המושבה לצד הגפן והשקד. לכל משפחה הייתה חלקה של פרדס וחלקה של גידולים אחרים כדי לסייע לקיום המשפחה עד שהפרדסים יעניקו פרי. ליד הבאר במרכז המושבה הוקמו משתלות, ובאותו זמן נחפרו בארות נוספות בפרדסים. עבודה קשה זו בפרדס משכה פועלים רבים אשר תרמו לפיתוח וביסוס המושבה. הפועלים עסקו בזיבול, עידור וכו'. למרות העבודה הרבה הרווח הכלכלי מהפרדסים לא היה גדול והאיכרים היו חייבים להשלים את הכנסותיהם ממקורות נוספים.

עם הקמתה הוחלט במגדיאל לבנות רפתות. הרפת במגדיאל התבססה על פרות סוריות וערביות שלא הטיבו לתת חלב רב. בסוף שנות העשרים הגיעו פרות הולנדיות למושבה אך תקופה זו הייתה קצרה מאוד. עד מהרה הפך ענף הלול למקור פרנסה חשוב. עם השנים החולפות האיכרים השתמשו בידע והניסיון שלהם כדי לגדל גידולים חדשים.

גלריית תמונות של מגדיאל

קישורים חיצוניים

  חנוכת בית ראתבון, מוסד חינוכי חקלאי במגדיאל, יומני כרמל ינואר 1950 (התחלה 3:43)


הערות שוליים

קטגוריה:הוד השרון: שכונות
קטגוריה:אתרי מורשת במחוז מרכז
קטגוריה:ישראל: מושבות לשעבר
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1924
קטגוריה:מעוטרי נס הקוממיות