בתיה לישנסקי

בתיה לישַנְסקי (ח' בתשרי תר"ס, 12 בספטמבר 1899 – ט"ז בניסן תשנ"ב, 19 באפריל 1992) הייתה פסלת ישראלית. יצירותיה הריאליסטיות משקפות בנושאיהן את הנרטיב הציוני. כלת פרס ישראל לפיסול (1985), כלת פרס דיזנגוף לפיסול (1944, 1957) ויקירת העיר תל אביב (1983).

 תולדותיה ויצירתה 
בתיה בת שושנה רייזל לבית מורוז ומאיר יונה לישנסקי נולדה במאלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ועלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1910. למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, לרבות לימודי ציור עם אירה יאן. את לימודיה בפיסול התחילה אצל בוריס שץ בירושלים. ב-1920 למדה באקדמיה לאמנות ברומא, אך חזרה לארץ בעקבות המאורעות בארץ ישראל בשנים 1920–1921. התגייסה לגדוד העבודה, ועבדה בקיבוץ עין חרוד. בין השנים 1923–1925 למדה בברלין, והשלימה את לימודיה בפריז בשנים 1925–1929.

הציגה בסלון דֶז אַנדֶפַּנדַנט (Salon des Indépendants) בפריז בשנת 1926, בשנת 1930 בקהיר, בשנת 1953 במוזיאון סטדלייק באמסטרדם ובשנת 1962 בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב.

בשנת 1929, לאחר שחזרה לארץ ישראל, ערכה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בארץ ישראל. את דברי הפתיחה נשא זלמן שזר, שהגדיר אותה בנאומו כ"נביאת האמנות שאיננה עובדת אלא לאלוהים בלבד". באותה שנה קיבלה את ההזמנה הראשונה להקמת אנדרטה בחולדה, האנדרטה הראשונה מתוך תשע בסך הכול. לישנסקי הייתה בעלת שם בין-לאומי, ובצרפת אף השוו אותה לאוגוסט רודן.

250px|ממוזער|שמאל|200 פיקסלים|לוחית זיכרון על ביתה של בתיה לישנסקי ברח' נחום 10 בתל אביב
יצירתה של לישנסקי כוללת שלוש קבוצות עיקריות:
 פסלי עץ, גבס ואבן זעירים אשר יצרה מ-1923 – אלה הן דמויות שיש להן קרבת מה לקוביזם, בהן "אם הפסלת" (גבס, 1935) ו"יצחק בן-צבי" (ברונזה, 1955). באלה, כמו בפסלים מאוחרים רבים, בולט הניגוד בין החלקים הלא מעובדים של החומר לחלקים המעובדים והמלוטשים.
 דיוקנאות, אשר יצרה החל משנות השלושים בסגנון נטורליסטי-רומנטי.
 אנדרטאות, שרובן דמויות קבוצתיות מסוגננות.

"אחד העקרונות המנחים ביצירתה הוא ההבעה. זו נועדה לעורר, לרגש; ועם זאת, לשתף את הצופה בתהליך היצירה. יחסי הגומלין בין הפסל והצופה נוצרים בשל השימוש המיוחד של האמנית בחומרי הפיסול. בתפיסתה הטוטאלית, הנובעת מויתור על פרטים, תרמה בתיה לישנסקי לאבדן האשליה ולהשגת המשכיות וזרימה...נאמנותה לחומר בהדגשת חשיבותו...מורגשת היטב על פני כל חלק וחלק ממשטח הפסלים. מעבר החומר ממצב גולמי למהות רוחנית, שהיא היא בעיית האמנות עצמה, מורגשת היטב בתנופת הזרוע ובמגע היד של האמנית.".

לבתיה לישנסקי היו שלוש אחיות: רחל, תמר ושרה. רחל גולדה לישנסקי, שנודעה כרחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא השני יצחק בן-צבי. אחותה הבכורה, שרה (1881–1924), הקימה את המרפאה הראשונה של קופ"ח כללית ותמר שוי, רופאה.

ממוזער|250px|לישנסקי מביטה בפרוטומה מעשה ידיה המציגה את דמותה של בת-זוגה המנוחה אנני נוימן, בתערוכת זיכרון לנוימן שנערכה בגלריה "גיא" בתל אביב ב-1981
לבתיה לישנסקי ולחברתה לחיים, הציירת אנני נוימן (1906–1955), לא היו ילדים. לטענתה, עבודותיה מהוות המשכיות לעצמה. חייה היו לא קלים ורצופים משברים אישיים, מה עוד שוונדליזם והרס עבודותיה חדשות לבקרים לא הוסיפו לבריאותה הנפשית והיא ניסתה להתאבד פעמיים.

לישנסקי נפטרה בשנת 1992, בגיל 92, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.

גלריה

מיצירותיה שבמרחב הציבורי (פסלי חוצות ואנדרטאות)
 1934 – לורד מלצ'ט, פסל הניצב ביישוב תל מונד ברחוב הדקל ליד בית מס' 44, שהיה ביתו של לורד מלצ'ט.
 1929–1937 – עבודה והגנה, אנדרטה מצפון "בית הרצל" ביער חולדה, ליד קיבוץ חולדה. הוקמה על קברו של אפרים צ'יזיק, שנפל בקרב על חולדה. היוצרת פיסלה שלוש דמויות מאבן אחת: אפרים צ'יזיק ואחותו שרה צ'יזיק (שנפלה בקרב תל-חי) ודמות נוספת אנונימית. ברקע ישנם דימויים של שיבולת ומגל, המבטאים את קשר הלוחמים לעבודה, לחקלאות ולחלוציות.
 ראש של תאודור הרצל בגן "בית ראשונים" בהרצליה.
 1942 – ריקוד ההורה בפארק כפר סבא בכפר סבא.
 1948–1952 – אנדרטה לנופלים בכפר יהושע. נחנכה על ידי שר החינוך והתרבות זלמן שזר. (האנדרטה מופיעה בציור "הכיכר בכפר יהושע" (2008) של הצייר בן הכפר אלי שמיר.)
 1955–1957 – אנדרטה של בוגר-לוחם ב"כיכר הנופלים" בבית הספר החקלאי כדורי.
 1958 – פסל השלושה בקיבוץ עינת.
 1958 – אנדרטת הנופלים בבית קשת (בתכנון האדריכלית זיוה ארמוני), לזכר בן אחותה , בנם של רחל ינאית ויצחק בן-צבי, שנפל בקרבת בית קשת במלחמת העצמאות.
 1968 – אנדרטה "משואה לתקומה" בקיבוץ נצר סרני.
 1968 – מגש הכסף, תבליט ברונזה בפתח בית הנשיא יצחק בן-צבי בשכונת רחביה בירושלים.
 1979 (לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים) – אנדרטת השלום, בעלת שלושה ראשים: בגין, סאדאת וקרטר, שנוצקה בשלוש תבניות, וניצבת בירושלים, קהיר ווושינגטון.
 1985 – ההעפלה, בקיבוץ גלאון (משולב בחזית בית ההנצחה והארכיון שתכנן האדריכל חיליק ערד).

פרסים ואותות הוקרה
 1944 – פרס דיזנגוף לפיסול מטעם עיריית תל אביב.
 1957 – פרס דיזנגוף לפיסול.
 1983 – יקירת העיר תל אביב.
 1985 – פרס ישראל לפיסול (יחד עם הפסל יחיאל שמי).

לקריאה נוספת
 בתיה לישנסקי, הוצאת ארץ ישראל, תל אביב, 1939 (פורטפוליו).
 בתיה לישנסקי, תל אביב: מסדה, תש"ך. (תצלומי יצירותיה עם הקדמה מאת קלר לכמן).
 השואה והתקומה: האנדרטה בנצר-סירני, יצירתה של בתיה לישנסקי, רמת גן: אגודת אהבת רעים על ידי מסדה, (הקד’ תשכ"ט).
 סיפורה של אמנות ישראל, בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, הוצאת מסדה, 1980.
 בתיה לישנסקי; ערכה והביאה לדפוס: אריאלה אפשטין, תל אביב, טקסטים: מרים אור ואחרים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח 1988.
 נירית שלו-כליפא, "תבנית נוף מולדתה: האנדרטות של בתיה לישנסקי", אריאל 171–172 (תשס"ו) ("ובדמם הבוקר יעלה": זיכרון והנצחה בישראל), 157–161. ()

קישורים חיצוניים



 בתיה ברוטין, 

  (רחל בלובשטיין, "ביטוי לירי" (גרסת html בפרויקט בן-יהודה); –ן, "לבדד"; א–ף, "המוצגים הזעירים"; ר. כ., "התאבקות")


 , 
  (עם זכייתה בפרס ישראל)
 חגית טוך, עולמה של פסלת - ראיון עם בתיה לישנסקי, 1988
 אלי אלון, הפסלים האלמונים של בתיה לישנסקי, באתר TheMarker, 11 ביולי 2015 (מאורכב בוייבאק מאשין)



הערות שוליים

בתיה לישנסקי
קטגוריה:פסלות ישראליות
קטגוריה:פסלים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לפיסול
קטגוריה:זוכות פרס דיזנגוף
קטגוריה:זוכי פרס דיזנגוף
קטגוריה:ישראליות ילידות אוקראינה
קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה
קטגוריה:ישראליות ילידות האימפריה הרוסית
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:נשות העלייה השנייה
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:משפחת בן-צבי
קטגוריה:בוגרות גימנסיה הרצליה
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:אמנים פלסטיים להט"בים ישראלים
קטגוריה:יקירות תל אביב-יפו לשנת 1983
קטגוריה:ישראלים שניסו להתאבד
קטגוריה:נשים הקבורות בבית הקברות נחלת יצחק
קטגוריה:אמנים ואנשי רוח שהונצחו בתל אביב-יפו
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1899
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1899
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-1992
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1992