חכמת שלמה (ספר חיצוני)

חכמת שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה באלכסנדריה שבמצרים באמצע המאה הראשונה לפני הספירה. לספר 19 פרקים.

במאה ה-18 תורגם הספר לעברית על ידי נפתלי הרץ וייזל, אשר לימים הרחיב תרגום זה לחיבור בשם "רוח חן". התרגום כתוב על טהרת העברית המקראית, נורמה שליוותה שנים ארוכות את העברית של תנועת ההשכלה.

שפת המקור
הדעות חלוקות בקשר לשפת המקור של הספר והאם היא עברית או יוונית. החוקר אברהם כהנא סבור כי לספר שלושה מקורות: חלקו הראשון של הספר נכתב ככל הנראה בעברית, חלקו השני עובד ביוונית על פי מקורות עבריים, ואילו חלקו השלישי נכתב במקורו ביוונית. בכל מקרה, המקור העברי אבד.

הרמב"ן טוען שהספר נכתב במקורו בארמית עתיקה: .רמב"ן בדרשות על קהלת עמוד 9, הוצאת שוורץ, וינה, 1913. כלומר, הספר נכתב בארמית, ותורגם בבבל.

בספרים של ימי הביניים הביאו קטעים מהספר שלא נמצאים בידינו. רבי עזריה מן האדומים אף הכיר נוסח ארמי של הספר שלא נמצא לפנינו, ייחס את הספר לשלמה המלך ושיער שכתבו ארמית.מאור עיניים (של רבי עזריה מן האדומים), חלק אמרי בינה (ימי עולם) פרק נז. לפי זה ככל הנראה הספר נכתב בארמית, ותורגם ליוונית במהלך השנים. 

מלבד הדעות המסורתיות וההשערות בדבר מקור עברי/ארמי, במחקר המודרני מקובלת בדרך כלל העמדה שהספר חובר במקורו ביוונית (יוונית קוינה) במסגרת יהדות הלניסטית, לרוב בהקשר מצרי־אלכסנדרוניMazzinghi, L. (2019). Wisdom (International Exegetical Commentary on the Old Testament).. עמדה זו נתמכת הן בתולדות המסירה (הספר השתמר בראש ובראשונה במסורת היוונית של המקרא, ובכלל זה במסגרת קורפוס השבעים), והן בניתוח סגנונו: המחקר מצביע על כך שהספר אינו נראה כתרגום מילולי משפה שמית אלא כיצירה יוונית ספרותית, המשתמשת באמצעים רטוריים ובאוצר מילים יווני, ולעיתים משלבת מונחים פילוסופיים יווניים. מחקרים סגנוניים שיטתיים הדגישו כי אף שיש בו מאפיינים “מקראיים” והבראיזמים (כגון מקביליות), אין בכך כשלעצמו ראיה למקור שמי, ואלו עשויים לשקף חיקוי מודע של לשון מקראית במסגרת כתיבה יוונית.

לצד זאת הוצעו במהלך הדורות השערות על מקור עברי או ארמי לחלקים מן הספר, בין השאר בשל הקרבה לסגנון מקראי ובשל הופעת הבראיזמים; אולם בדרך כלל מצוין כי לא השתמרו כתבי יד עבריים/ארמיים קדומים של הספר, והטקסט היווני הוא עדותנו הקדומה המרכזית. קיימים גם קולות בודדים במחקר שפתחו מחדש אפשרויות של השפעה שמית או עיבוד מוקדם, אך ללא קונצנזוס חלופי לעמדה הרווחת בדבר חיבור יווני מקורי.

חלוקת הספר ותוכנו

יש הסוברים כי הספר מחולק לשלושה חלקים שונים, שנכתבו אולי על ידי מחברים שונים.
 פרק א'–ה'
 פרק ו'–י"א פסוק א'
 פרק י"א פסוק ב' – פרק י"ט.
בחלק הראשון פונה המחבר אל בני האדם, ובמיוחד אל השופטים, ומבקש מהם לדרוש את החוכמה. הוא מדגיש את ההבדל בין הצדיקים הדורשים אותה ובין הרשעים המואסים בה. בחלק השני המחבר מבאר את מהות החוכמה ומראה את הדרך המוליכה אליה. החלק השלישי הוא תיאור של המכות שהכה אלוהים את מצרים, שהיו עובדי אלילים ורחוקים מן החוכמה האמיתית, לעומת הטובות שעשה לעם ישראל שהיו עובדי אלוהים ומחפשי החוכמה. בחלק זה מוסיף המחבר איך באה לעולם עבודת האלילים ומהן תוצאותיה, ולועג לעושי הפסילים ועובדיהם.

ספרים נוספים בשם זה
בספר הזוהר מוזכר כמה פעמים ספר "חכמתא דשלמה" ומובאים ציטוטים ממנו. ככל הנראה אין קשר בין ספרים אלו. והספר המוזכר בזוהר עוסק בסודות התורה.

במלכים א' פרק י"א פסוק מ"א מוזכר ספר בשם "דברי שלמה". זהו ספר שאבד, ואין קשר בינו לבין הספר "חכמת שלמה". 

לקריאה נוספת
 חכמת שלמה, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "כתובים אחרונים", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. עמ' 171–219.

 קישורים חיצוניים 

 ספר חכמת שלמה, בתרגומו של מנחם שטיין.
 אברהם כהנא, חכמת שלמה, ספרים החיצונים-חלק שני, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 135–186 



הערות שוליים

קטגוריה:הספרים החיצוניים
קטגוריה:חיבורים המיוחסים לשלמה
קטגוריה:ספרות בשפה היוונית