שעיר לעזאזל (מצווה)

שִׁילּוּחַ שָׂעִיר לַעֲזָאזֵל הוא חלק ממצוות עבודת יום הכיפורים שהיו מקיימים בתקופת בית המקדש. במצווה זו, היו מטילים גורלות בין שני תיישים (שעירים), גורל אחד לה', וגורל אחד לעזאזל. השעיר שעלה בגורל לה' היה מוקרב כקרבן חטאת. על השעיר שעלה בגורל לעזאזל, התוודה הכהן הגדול את עוונות בני ישראל ולאחר מכן הוא שולח למדבר. זאת בניגוד לשאר הקרבנות אשר היו קרבים על גבי המזבח.

מקור המצווה
שמאל|ממוזער|250px|על פי האמונה היהודית שעיר המשתלח — שהוא למעשה תיש מבוית — היה מכפר לישראל על כל עבירות שבתורה חמורות כקלות בתנאי שעשו תשובה. ללא תשובה הוא היה מכפר רק על הקלות.

 במקרא 

על פי ספר ויקרא אהרון הכהן צווה להטיל גורל על שני שעירי עזים (תיישים). אחד השעירים היה נבחר להיעשות קורבן חטאת לה' והשני היה ל"עזאזל". לאחר שאהרון סמך את ידיו על ראשו והתוודה על כל חטאי ופשעי עם ישראל "ונתן אותם על ראש השעיר", והשעיר נושא אותם איתו, הוא נשלח על ידי שליח מיוחד הנקרא "איש עיתי" ל"עזאזל" במדבר. מיד לאחר פירוט המצווה מופיע ציווי על תענית יום הכיפורים.

במחקר
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי בחלק מתרבויות המזרח הקרוב הקדום היו מתקיימים טקסי-שילוח, בהם מועברים חטאים או מחלות באופן סמלי לחיות שונות אשר משולחות בחיים למקומות נידחים, לעיתים כשהן מקושטות בחוטים צבעוניים או בתכשיטים. חוקרים משערים שהטקס המתואר במקרא הוא הד למנהגים קדומים אלה.

בתרבויות המזרח הקרוב הקדום היו נפוצים "טקסי שילוח", בהם הוטלו באופן סמלי חטאים ומחלות על חיות שונות אשר לאחר מכן שולחו למדבר או למקום שומם אחר, לעיתים כאשר הן מקושטות בחוטים או בתכשיטים.

הטקס העתיק ביותר מסוג זה, ככל שידוע למחקר, מתואר באחד מלוחות אבלה אשר מתוארך למאה ה-24 לפנה"ס. בלוח מתואר טקס טיהור של בית שהיה בו מת לפני חתונה מלכותית, ובו עז עוטה תליון כסף משולחת אל השממה. טקס חִתי מהחצי השני של האלף השני לפנה"ס מתארים את טיהור המלך והמלכה מחטאיהם באמצעות שילוח של פרה, כבשה ועז אשר החטאים הועברו אליהן. בטקס חתי אחר מאותה תקופה הועברו חולייו ורעתו של אדם אל עכבר שנקשר בחוט אדום ונשלח לאזור בלתי מיושב. בטקס אוגריתי מאותה תקופה היו אנשי עיר שהייתה בה מלחמה או מגפה לוקחים עז ומשלחים אותה הרחק. בטקס נאו־אשורי מתואר ריפוי של מחלה על ידי העברתה הסמלית לצפרדע ושילוחה ("כאשר תקפצי ותחזרי אל המים, תחזירי את הרוע אל השממה").

טקס חתי מקביל נוסף הוא ריטואל שבו שלחו שעיר עזים לארץ אויב שאחד מאלוהיה גרם למגפה בארץ החתים; הדמיון מתגבר לאור המסורת בימי בית שני לקשור חוט אדום לראשו – גם החתים קשרו חוטים צבעוניים לראש השעיר.

תרגום השבעים קושר את עבודת יום הכיפורים בימי בית שני עם הדואליזם בעקבותיו נוקב פילון האלכסנדרוני (תוך שימוש במינוח יווני-הלנסטי) בשם המופיע גם בתרגום השבעים: "אפופומפָּאיוֹס" (άποπομπαίος) שהתפרש לדידם של דוברי יוונית קוינה בהוראת: שעיר-לעזאזל המתקשר עם הפולחן היווני-פגאני הנקרא פארמקוס שהיה טקס באמצעותה היה נכפה על הפושע לצאת לגלות, או שהיה מועלה כקורבן עבור אלים כתוניים. ומתועדים מקרים בהם נעשה שימוש בקורבן מן החי.

יש חוקרים הגוזרים את מקור המילה עזאזל מן הפועל האכדי ezēzu שפירושו: לכעוס, לזעום.

פרטי המצווה בהלכה
על פי פשוטו של מקרא, השילוח לעזאזל נעשה על ידי הובלת השעיר למדבר. ולדעת רוב חכמי התנאים כבר בשלב היציאה מירושלים למדבר האיש שהוליך את השעיר נטמא מכך, כיוון שבהוצאתו אל המדבר התקיימה עיקר מצוות השילוח. עם זאת, על פי מסורת חז"ל השעיר לעזאזל היה מושלך מצוק גבוה, וגופו היה מתרסק במורד ההר עד שנעשה איברים איברים.

חז"ל אומרים שעל השעירים להיות דומים במראם (בצבעם), בגודלם ובדמיהם (בערכם הכספי), ויש לקנות את שניהם ביחד, אך אין דינים אלה מעכבים. תנאים ואמוראים חלוקים האם הגורל מעכב או שמא אינו אלא למצווה. ההלכה שנפסקה היא שהגורל מעכב: כל עבודת יום הכיפורים בטלה אם אין השעירים נבחרים על-פי הגורל. גם בספר הזוהר מודגשת חשיבות ההגרלה והחובה לקיימה לקביעת רצון ה'.

הכהן הגדול מתוודה את עוונות בני ישראל, בשעת הווידוי הוא סומך את ידיו על ראש השעיר. לאחר הווידוי, נותן הכהן לשליח את השעיר. לצורך היציאה מהמקדש הוכן כבשׁ מיוחד, מעין גשר, שאפשר מעבר של האיש העתי בלי להדחק בין הצופים הרבים הבאים לראות את עבודת הכהן הגדול. הגמרא מספרת שהכבש נועד למנוע מאנשים (שכונו בבליים או אלכסנדרונים), אשר בקשו לזרז את יציאת השעיר הנושא על גבו את עוונות ישראל, מלמשוך בשערותיו של השליח. האיש הולך עם השעיר למקום במדבר, במרחק תשעים ריס (קרוב ל-12 ק"מ) מירושלים, כשבכל מיל (כקילומטר) מחכה לו סוכה ובה מזון ומים. יושבי הסוכות מלווים אותו מסוכה לסוכה, והאחרון לא מלווה אותו עד הצוק, אלא עומד מרחוק.

המשלח חותך לשניים את הלשון של זהורית, וקושר חצי בין קרני השעיר וחצי על הסלע, ואז דוחף את השעיר מהצוק, והשעיר מתדרדר ומת – "ולא היה מגיע לאמצע ההר עד שהיה נעשה איברים איברים". המשלח חוזר אל הסוכה, ויושב שם עד צאת החג. נהוג שהמשלח בא לפגוש לאחר יום הכיפורים את הכהן הגדול, ואומר לו: "עשינו שליחותך!"

דין מיוחד קיים במשלח שנטמא על ידי שמוביל את השעיר למדבר בטומאת ערב, דין דומה קיים בחטאות פנימיות, וכן באנשים העוסקים בשריפה או באיסוף האפר של פרה אדומה.

לשון של זהורית
מעשה ריסוק השעיר היה מלווה, על פי חז"ל, בנס בו חבל קלוע מצמר צבוע באדום (לשון של זהורית) הייתה מלבינה כסימן לכך שעוונות בני ישראל נמחלו, על פי הפסוק "אִם יִהְיוּ חֲטָאֵיכֶם כַּשָּׁנִים – כַּשֶּׁלֶג יַלְבִּינוּ". על פי המשנה, את לשון הזהורית היו קושרים בראשו של השעיר, וכאשר השליח היה מגיע עם השעיר למקום הצוק הוא היה חוצה את לשון הזהורית, חציו קושר בסלע וחציו בקרניו של השעיר ודוחפו לאחוריו לצוק. במשנה אחרת נאמר שהלשון של זהורית היה נתלה בבית המקדש ושם היה הופך ללבן. על פי ברייתא בתלמוד, בתחילה היו קושרים את לשון הזהורית בפתחו של ההיכל, לאחר מכן העבירו אותה לתוך פנים ההיכל, ורק לבסוף העבירוה לסלע וקרניו של השעיר, כדי שהיא לא תהיה נגישה לעם, כדי שהם לא יתעצבו במקרה שלא הלבינה.

טעם המצווה
ההסבר בתורה שילוח השעיר לעזאזל הוא: "ונשא השעיר עליו את כל עונתם אל ארץ גזרה".ויקרא, טז, כב עם זאת, כבר התלמוד ראה במצווה זו (כמו גם מצוות אחרות כגון פרה אדומה) דוגמה למצווה חסרת פשר שעוררה קשיים באמונה, וכן לעג בקרב אנטישמים.

וכך נאמר בתלמוד הבבלי:

מדברי התלמוד עולה, כי ישנן מצוות שעל האדם לקבל אותן כחוק אלוהי בלא קבלת הסבר.

למרות דברים אלו, הוצעו במרוצת הדורות טעמים למצווה בלתי-שגרתית זו, השונה מכל הקורבנות המוקרבים על המזבח בבית המקדש. חלק מהפרשנים מעדיפים את הפרשנות שהשעיר הוא מעין קורבן בו היו נותנים לשטן את חלקו, על מנת שלא יקטרג על עם ישראל. בזוהר ישנה פרשנות שהשעיר הוא מתנה לשטן שהופך במעשה זה לאפוטרופוס על ישראל ומשבח אותם, גישה זו דומה לפרשנות המובאת בפרקי דרבי אליעזר שם הוא מתואר כמי שהופך להיות סניגור בעקבות המעשה.

על פי הרמב"ם, מדובר במעשה סמלי, שבו השעיר המשתלח מסמל כפרה על חטאים חמורים ביותר, ולכן לא שוחטים אותו ולא מקריבים אותו, אלא מרחיקים אותו בתכלית הריחוק ל"ארץ גזרה" – למקום שגזור מהציבור, כדי לומר שהציבור עושה תשובה מוחלטת ומנתק את עצמו לגמרי מאותם החטאים ולא רוצה כל קשר או זיקה אליהם ובכך כפרתו.

הטלת הגורל מוסברת על ידי הרמב"ן שבכך נמנעים מיעוד מפורש של השעיר לשטן, אלא מביעים נכונות ששניהם יהיו מיועדים לשם ה'. באופן דומה לזה, יש הסוברים כי הטלת הגורל נעשית מכיוון שאין רוצים לקבוע באופן קונקרטי איזה שעיר יהיה חלקו של השטן, ומניחים את ההכרעה ליד הגורל.

בספר הזוהר, עניין שילוח השעיר מדומה למעשה של זריקת עצם לכלב ששומר על היכל המלך העליון, על מנת להסיח את דעתו, בשעה שמנסים להיכנס לשם. על פי גישת הזוהר המעשה מתואר כאב טיפוס לגישה המקבלת את הרע וייעודו בעולם, ואף מנסה לרצות אותו, במקום לפתוח כנגדו בעימות חזיתי, בכוונה לבטלו או אף לסרסו. "והנה טוב מאוד – זה מלאך המוות, אין לבטל אותו מן העולם. העולם צריך לו".

ר' צדוק הכהן מלובלין אוחז בגישה דומה ורואה בשעיר המשתלח אב טיפוס להתייחסות אל הרע בעולם, שהאדם מצווה בידי התורה לעשות עבירה והדבר נחשב לו למצווה. שהרי אם האדם מיוזמתו, היה מקריב קורבן לשטן, הדבר היה נחשב לעבירה, אך עצם הציווי של אלוהים הופך את הדבר למצווה. ובאותו אופן הסליחה ביום כיפור נובעת מכך שהאדם מגיע לתודעה עמוקה של העולם ומבין שזדונותיו כלולים בדעתו של הבורא וברצונו של הבורא, ולא קיימת רשות שנייה, ולכן הם נעשים כזכויות ומתכפרים לאדם.

יש שניסו לטעון, לפי התיאור התנ"כי שבמדבר ובמקומות חרבים קיימים שדים בשם "שעירים", שאליהם היה ממוען השעיר, בשל ההקשר ביניהם, שכן השדים היו מתוארים במיתולוגיות כיצורים בעלי פרסות וקרניים כעיזים.

פרופ' עלי מרצבך נתן טעם לביצוע הגורל בכך שהוא מייצג את האקראיות המייצגת את ההשגחה האלוקית הנסתרת.

לפי הרב יעקב מדן, אחרי שהכהן התוודה על ראש השעיר גם על העוונות והפשעים שבזדון, אי אפשר להקריב אותו כקרבן חטאת שבא על שגגות. יש שתי דרכים להתמודד עם חטאת שאינה קרבה, או להמית אותה או "ירעה עד שיסתאב" (בלשון חז"ל). לפי פשט הפסוקים, התורה ציוותה לשלוח את השעיר ל"מדבר" (משמעות המילה "מדבר" בתנ"ך יכול להיות "מקום מרעה"), אולם על פי התורה שבעל פה ממיתים את השעיר.

עזאזל
שמאל|ממוזער|250px|השעיר לעזאזל ששולח ביום הכיפורים, ציור מאת ויליאם הולמן האנט.

חז"ל הציעו כמה פירושים למילה "עזאזל". היו שפירשו שמדובר ב"מקום הקשה שבהרים" מלשון עז-אל. בשיטת פרשנות זאת הלכו רס"ג, שמפרש ש"עזאזל" הוא שם של הר מסוים הנקרא כך בשל חוזקו, ורש"י המפרש שמדובר בהר מצוקי על פי הביטוי ארץ גזרה – ארץ גזורה וחתוכה.

פירוש נוסף שמופיע אצל חז"ל הוא שהשעיר נשלח לעזאזל לכפר על מעשה עוזא ועזאל, שמתוארים במיסטיקה היהודית ובחלק מהספרים החיצוניים כחלק מהנפילים המיתיים שחטאו והחטיאו את האנושות לפני המבול, והמילה עזאזל מורכבת מצירוף שמותיהם, או שהיא שמו של עזאל בשינוי קטן.

חלק מפרשני המקרא פירשו גם הם את המילה "עזאזל" באופן מיסטי. האבן עזרא סובר שיש סוד בדבר, ובוחר לא לגלותו ולפרש פסוק זה באופן חידתי: "ואם יכולת להבין הסוד שהוא אחר מלת עזאזל, תדע סודו וסוד שמו, כי יש לו חברים במקרא, ואני אגלה לך קצת הסוד ברמז, בהיותך בן שלשים ושלש תדענו". הרמב"ן מסביר שאבן עזרא מרמז ש-33 פסוקים אחרי האזכור של עזאזל מופיע הפסוק "ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים אשר הם זנים אחריהם". והרמב"ן מוסיף ומפרש בסגנון לא אופייני לו "והנה ר"א נאמן רוח מכסה דבר, ואני הרכיל מגלה סודו שכבר גלו אותו רבותינו במקומות רבים". אם כך סובר האבן עזרא, כי השעיר ניתן מתנה למלאך הממונה על המדבריות ומקומות החורבן, ואליו קשורים המלחמות והחרב, והעמים הלוחמים כמו עשו, והשדים שנקראים בעברית הקדומה שעירים. גם אור החיים סובר שמשמעות המילה עזאזל – "עזא ז"ל פירוש מקום של כח הזל ההוא לשון זילות ופחיתות".

פירוש נוסף למילה "עזאזל" מסתמך על הארמית, ומפרש "עז אזל" – עז הלכה. הרשב"ם מפרש את השילוח לעזאזל כשילוח חזרה ללא פגע אל העיזים של השעיר שלא נבחר להיות קרבן לה', ובכך הוא מפרש בשונה מפרשנות חז"ל שהשעיר לעזאזל מרוסק.

לפי פירוש נוסף, המתבסס על הכתיב במגילות קומראן ובחומש השומרוני, השם במקור היה עזזאל, והכוונה היא לאל ששמו 'עזז' – בעל הכוח. לפי גישה זו, השם שונה באמצעות החלפת מיקום האותיות א' ו-ז', כדי לטשטש את המקור הדמוני של השם.

 איש עיתי 
לשם יחידאי זה מספר הסברים. חז"ל פירשו "עיתי" – מזומן, כלומר אדם שנבחר למשימה זו לפני החג. הסבר נוסף בדרך הפשט הוא שמדובר באיש שרגילים לשלוח אותו בכל עת לדרכים אלו, או איש שרגילים לשלוח אותו בכל שנה ביום הכיפורים לשליחות זו. האבן עזרא מציין שיש שפירשו "איש עיתי" – חכם, כמו "ויאמר המלך לחכמים יודעי העיתים" (אסתר א, יג), אך הוא כותב שהסבר זה אינו נכון בעיניו. לפי הסבר אחר מדובר באדם שהגיעה עתו למות באותה שנה בה נבחר להשליך את השעיר למדבר. לפי ספר הזוהר היה איש זה בעל יכולת מיסטית להרע ולהזיק ולשם כך נבחר לעסוק עם הרע. ולכן השוו הצירוף הסתום: 'איש עיתי' כשיבוש עברי-יהודאי ל-'איש כתי' המתקשר עם המושג אלים כתוניים השוכנים מתחת לאדמה במחוזות החושך.

לפי ההלכה שילוח השעיר אינו צריך להיעשות דווקא על ידי כהן, משום ששילוח זה אינו נחשב עבודה מעבודות המקדש, אך הנוהג המקובל היה למנות כהן לשילוח השעיר. עם זאת, לפי מסורת המוזכרת במשנה, היה מקרה שאדם שאינו כהן בשם "ערסלא" שילח את השעיר לעזאזל.

זיהוי מקום שילוח השעיר
שמאל|ממוזער|250px|הר מונטר במדבר יהודה. מזוהה בידי חלק מהחוקרים עם ההר שממנו הושלך השעיר לעזאזל.
המשנה מציינת שהצוק שממנו נדחף השעיר אל מותו היה במרחק של תשעים ריס מירושלים, כלומר בין 12 ל-14 קילומטר. הועלו מספר השערות לגבי מקום הצוק – חלקן דבקות במרחק המצוין במשנה, וחלקן רחוקות יותר, והידועה שבהן היא הר מונטר, המכונה "הר עזאזל" בשל כך. חלק מההצעות, כמו סרטבה וצוקי נחל מכמש מתאימות יותר לשילוח מהמשכן בשילה. בתרגום יונתן הנוסח הוא "דהוי בית הרודי", ולפיו יש שהציעו לזהות את העזאזל עם ההרודיון. כמו כן, יש שהציעו לזהות את צוק העזאזל עם האתר "צוקא" שבנחל תקוע, וזאת על פי דברי הרב והחוקר אשתורי הפרחי מראשית המאה ה-14: "מירושלים לעזאזל כשלוש שעות, וחלחול ותקוע שם סמוכים". הכוונה בחלחול זו אינה לחלחול הידועה שמצפון לחברון, אלא למרחב מדברי כעשרה ק"מ דרומית מזרחית לתקוע, המכונה עד ימינו בשם "חלחול אלכביר" (חלחול הגדולה).

פרופ' אבי ששון הציע לזהות את מקום הצוק על סמך מיקומו של "בית חדודו" הנזכר במשנה כנמצא על הדרך לעזאזל, במרחק של שלושה מיל מירושלים. הצעת זיהוי אחת של "בית חדודו" היא ב"עין חוּד" שבאלעיזריה. לפי הצעה זו, מיקום העזאזל הוא בחאן אל חתרורה, צוק סמוך למעלה אדומים. ייתכן ששמו של המקום בערבית, "חתרורה", נגזר מהמילה "חתור", שמשמעה "ארץ גזרה" – מיקום השילוח בתורה.

פרופ' יהודה אליצור הציע כי הנוסח המקורי של המשנה אינו "בית חדודו" (בדפוסים) או "בית חרורו" (בכתבי יד משובחים של המשנה), אלא "בית חרודן". בהתאם לכך, הלה הציע לזהות את האתר הקדום הנזכר בדרך לעזאזל עם חורבה הקרויה עד ימינו בשם "ח'רבת חרד'אן", המצויה כ-5 ק"מ דרומית מזרחית לירושלים, שהם כשלושה מיל רומיים, בהתאם לתיאור במשנה. זאת, כאשר השם "חרודן" נזכר בשטר כתובה יהודי עתיק שנמצא במדבר יהודה.

 משמעות הביטוי בשפה היומיומית 

בימינו הביטוי "שעיר לעזאזל" מתאר אדם שנתפס ומוענש באופן שרירותי מקרב ציבור גדול, על חטאי אחרים, מבלי שהיה אשם בדבר. לעיתים, האשמה זו היא מבחינת "למען יראו וייראו" – כלומר, הענשת יחיד על מנת שכלל הציבור יירתע מביצוע עבירה דומה בעתיד. בהשפעת המנהג נוצר ביטוי עברי נוסף, "לך לעזאזל", המשמש כמילת גידוף. משמעות הביטוי – לך למקום רע או לך לאבדון, בדומה לביטוי "לך לגיהנום".

לקריאה נוספת
 ישי רוזן-צבי, ההיסטוריה הסודית של חגי ישראל, כנרת, זמורה – מוציאים לאור, 2023, הפרק "שעיר לעזאזל", עמ' 70–81.

קישורים חיצוניים


אלכסנדר קליין, גדרו ודיניו של השעיר המשתלח
מאמר של הרב צחי הרשקוביץ בעלון "שבתון, המנסה להסביר את הסודות הרמוזים בדברי הרמב"ן.

 מידע על שעיר לעזאזל בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית
ד"ר נגה איילי-דרשן, טקס השעיר לעזאזל ומקבילותיו במזרח הקרוב הקדום, באתר התורה



ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:קורבנות ביהדות
קטגוריה:בית המקדש
קטגוריה:יום הכיפורים
קטגוריה:מצוות הנעשות על ידי כהן
קטגוריה:בעלי חיים ביהדות
קטגוריה:פרשת אחרי מות
קטגוריה:סדר העבודה
קטגוריה:יעלים בתרבות
קטגוריה:מצוות בית המקדש