פבלו נרודה

פבלו נרודה הוא שם העט של ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו (בספרדית: Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto; 12 ביולי 1904 – 23 בספטמבר 1973) שהיה משורר צ'יליאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1971.

ביוגרפיה
ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו נולד בעיר פראל, בפרובינציית לינרס שבאזור מאולה, כ-400 ק"מ דרומית לבירת צ'ילה, סנטיאגו. אביו, חוסה דל כארמן רייס מוראלס, היה עובד רכבת ואימו, רוסה נפתלי באסואלטו אופסו הייתה מורה בבית ספר ונפטרה חודשיים בלבד לאחר לידתו מדום לב.
נרודה ואביו עקרו זמן קצר אחר כך לעיר טמוקו, שם התחתן אביו עם טרינידד קנדיאה מארברדה, אשר הייתה כבר אם לבנו תשע שנים קודם לכן. נרודה גדל עם אחיו למחצה רודולפו ואחותו למחצה לאורה, אשר נולדה לאביו מאם אחרת.

אביו של נרודה התנגד למשיכתו של בנו לספרות, אולם נרודה שאב עידוד מאחרים, בהם כלת פרס נובל לספרות גבריאלה מיסטרל, אשר ניהלה את בית הספר המקומי לבנות. יצירתו הראשונה של נרודה ראתה אור בהיותו בגיל 13, היה זה חיבור קצר שהתפרסם בעיתון מקומי. בשנת 1920, כאשר אימץ את שם העט פבלו נרודה, הוא כבר פרסם באופן נרחב שירה, פרוזה ומאמרי עיתונות.

נרודה היה שגריר צ'ילה בארצות שונות בשנים 1927–1943. בשנת 1936 היה קונסול צ'ילה במדריד וחזה בפתיחת מלחמת האזרחים בספרד. בעקבות זאת, ובעיקר לאחר הירצחו של המשורר פדריקו גארסיה לורקה, אליו התוודע בברצלונה, החל נרודה לפעול נגד הפשיזם ולכתוב שירי מחאה פוליטיים. בשנת 1942 היה קונסול במקסיקו. בשובו לארצו בשנת 1943 התקבל בטקס פומבי מתוקשר בתיאטרון קאופוליקן, יחד עם חברו פרופסור אלחנדרו ליפשוץ פרידמן, כחבר במפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית. לאחר מכן הוא נבחר לסנטור מטעם המפלגה הקומוניסטית. בתחילת 1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק בצ'ילה, על ידי הנשיא הצ'יליאני גבריאל וידלה, נשא נרודה נאום חריף נגד הנשיא, אותו הוא כינה "בוגד שמכר את ענייני עמו", ולאחר מכן נמלט והתחבא בבתי אזרחים שונים בצ'ילה. בשנת 1949 הצליח לצאת מארצו ולהגיע לכנס קומוניסטי בפריז. במשך מספר שנים הוא נדד בין ארצות שונות ושב בשנת 1952 לצ'ילה. בשנת 1953 קיבל את פרס סטלין לשלום.

בשנת 1969 קיבל נרודה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית בארצו. באוקטובר 1969 הוא נבחר למועמד המפלגה הקומוניסטית למשרת נשיא צ'ילה, אך הסיר מועמדותו ותמך בסלבדור איינדה. לאחר שאיינדה נבחר לנשיאות מונה נרודה לשגריר צ'ילה בפריז, תפקיד בו החזיק עד שנת 1972.

את שם העט בחר המשורר כמחוות כבוד למשורר הצ'כי יאן נרודה, בין השאר כדי להסתיר את שירתו מאביו, אשר שאף כי בנו יבחר במקצוע מעשי יותר לחייו. בשלב מאוחר יותר בחייו אימץ נרודה את שם העט שבחר אף כשמו הרשמי.

במשך מספר שנים היה נרודה מועמד לפרס נובל לספרות ואף נעשו בצ'ילה מאמצים לקדמו בפני ועדת הפרס, עד שזכה בו לבסוף ב-1971.

לאחר מותו
נרודה נפטר מסרטן הערמונית בשנת 1973. טרם מותו הספיק לחזות בהפיכה הצבאית שידעה ארצו, ובהשתלטותו של הגנרל פינושה על הממשל בצ'ילה.

ביולי 2008, גילוי 14 שירים לא נודעים של נרודה, אישרו כי ניהל בשנותיו האחרונות רומן עם אחייניתה הצעירה של אשתו.

בקיץ 2011 הודיעו הרשויות בצ'ילה כי יחקרו את מותו מחדש, לבדוק אם נרצח בידי המשטר של אוגוסטו פינושה. שופט חוקר מונה לבחון את הטענות, לפיהן סוכנים הזריקו רעל לקיבה של נרודה, בעת שקיבל טיפולים במרפאת סנטה מריה בסנטיאגו נגד סרטן הערמונית, שנחשב לגורם לכשל בלבו ולמותו. באותה שנה, התקיים תחקיר ובו רואיין הנהג של נרודה - מנואל ארייה (Araya), שהיה צמוד לנרודה ושימש גם כעוזרו האישי. בעדותו טוען ארייה כי נרודה קיבל זריקה מספר שעות לפני מותו, אשר ככל הנראה היה בה רעל שגרם למותו. ארייה נעצר והוכה כשלוש שעות לאחר שנרודה קיבל את הזריקה, כדי שלא יהיה עד לסופו של המשורר. ארייה טוען שעד למותו היה נרודה פעיל, כתב, קרא, רקם תוכניות ומצבו היה טוב. הוא גם סיים לכתוב את זכרונותיו יום לפני מותו והיה לגמרי צלול

ב-8 באפריל 2013 אושר להוציא את גופתו של נרודה מהקבר כדי לבדוק את סיבת המוות שלו. צוות זיהוי פלילי בן 15 חברים פרסם את תוצאות הבדיקה ב-8 בנובמבר 2013, בהן נאמר: "בבדיקה לא נמצאו חומרים כימיים שיכולים להיות קשורים למותו של מר נרודה". בסוף 2017 צוות בינלאומי של מומחים לרפואה משפטית שבדק את שרידי גופתו שוב, מצא ממצאים המחזקים את ההשערה שלפיה נרודה נרצח.

נרודה נקבר בביתו באיסלה נגרה, כפי שהוא ביקש לפני מותו. זה אחד משלושת הבתים שהיו לו אשר הפכו למוזיאונים. הבית השני הוא La chascona, הבית בסנטיאגו הבירה, שבנה לאהובתו מטילדה אורוטיה, כאשר ניהלו רומן סודי לפני נישואיהם. הבית השלישי הוא לה סבסטיאנה בעיר ולפראיסו עם נוף למפרץ ולנמל. ניתן לקרוא על שלושת הבתים בקרן פבלו נרודה (Pablo Neruda Foundation).

בסוף 2016 יצאה לאקרנים סרט ביוגרפי, "נרודה", של הבמאי הצ'יליאני פבלו לריין על חייו.

 ספרי שירתו בעברית 
 מבחר שירים, עברית - נ’ אגמון (ביסטריצקי), ספרית פועלים, מרחביה, 1954.
 עשרים שירי אהבה ושירת יאוש אחת, תרגום - יורם ברונובסקי, תל אביב, 1977.
 שירים, מבחר משיריו, תרגום - טל ניצן, (מבוא: רוני סומק) הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2002.
 עשרים שירי אהבה ושיר אחד מיואש, תרגום - טל ניצן, הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2009.
 עשרים שירי אהבה וזמר נואש / מאה סונטות של אהבה, תרגום - רמי סערי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2017.
 בית בחול, תרגום - רמי סערי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2023.

ראו גם
 הדוור - סרט בדיוני, שדמות מרכזית בעלילתו היא פבלו נרודה

 קישורים חיצוניים 














מיצירתו:
 "ואלס", שיר מאת פבלו נרודה בתרגום רמי סערי, "הארץ", 21 ביולי 2004
 "איך הייתה ספרד",שיר מאת פבלו נרודה בתרגום רמי סערי, "הארץ", 11 באוקטובר 2013
 "כלב אחר", שיר מאת פבלו נרודה, באתר הספריה החדשה
 קטע מתוך הפואמה "אני מסביר כמה דברים" של נרודה: 


הערות שוליים

קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:פוליטיקאים צ'יליאנים
קטגוריה:משוררים צ'יליאנים
קטגוריה:סופרים הידועים בשם עט
קטגוריה:קומוניסטים צ'יליאנים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת צ'ילה
קטגוריה:צ'יליאנים במלחמת האזרחים בספרד
קטגוריה:ילידי 1904
קטגוריה:צ'יליאנים שנפטרו ב-1973