אפיניש

אל-אפיניש (בערבית: الافينش) הוא שבט בדואי בצפון הנגב. בתקופת קום המדינה ישב השבט מצפון לבאר שבע באזור קיבוץ שובל ובסמיכות לשבטים אחרים כגון אל הוזייל אל-עוקבי ואל-טלאלקה. בנובמבר 1951 פונה השבט, בהוראת פיקוד הנגב של הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לאזור הסייג, בסמוך לאום אל-חיראן. הכפר לא הוכר באופן רשמי על ידי מדינת ישראל, אך במסמכי המדינה הוא מוזכר בשם אפיניש (שבט). הכפר נהרס ותושביו פונו יחד עם אום אל-חיראן בשנת 2024.

 היסטוריה 
 פינוי השבט לאזור הסייג 
בתקופת קום המדינה ישב השבט בצפון הנגב, באזור קיבוץ שובל. הבדואים באזור עסקו בחקלאות ששילבה מרעה וגידולי שדה. ב-1949 החלו דיונים על תוכניות לפינוי וריכוז הבדואים בנגב, ובהובלת יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקע והייעור של קרן קיימת לישראל החלה להתגבש תוכנית להעבירם מזרחה, לאזור צחיח יותר שנחשב קשה לחקלאות. ויץ טען כי יישובם באזור המשתרע מזרחה לבאר-שבע יפחית את מספרם. על פי תיאורו "אין [באזור] מים ואינו בא בחשבון להתיישבות יהודית בגלל הקשיים להעלאת מים אליו". תוכנית זו עוררה מחלוקת, בעיקר מצד המושל הצבאי מיכאל הנגבי, שהעדיף להקים מקבצי יישובים באזורים שבהם ניתן להקיפם ביישובים יהודים. התוכנית נדחתה, בין השאר בגלל המחסור במים, אך ב-1951 היא חודשה. באוגוסט 1951 החל הממשל הצבאי בביצוע התוכנית, אך חלק מהשבטים, ביניהם אל-אפיניש, התנגדו לה. משה דיין ביקש לפתור את ההתנגדות על ידי העברת תשלומים לשייח'ים, אך ניסיון זה לשחדם לא צלח. חלק מתושבי שובל וקיבוצים אחרים באזור התנגדו לפינוי השבטים ועודדו אותם להתנגד.

בני שבט אל-אפיניש ושבטים אחרים באזור קיבלו הוראה להתפנות עד 14 באוקטובר 1951. שלושה ימים לפני כן שלח שייח' מוחמד אל-אפיניש מכתב שבו ביקש לבטל את ההוראה, יחד עם השייח'ים של שבט אל-עוקבי ושבט אל-טלאלקה. המכתב מוען לראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן גוריון, שר הפנים משה שפירא, שר המשטרה בכור-שלום שטרית, ובאמצעות חבר הכנסת סיף א-דין א-זועבי, לחמישה חברי הכנסת הערבים שהשתייכו למפלגות הלווין הערביות של מפא"י. במכתב התריעו השייח'ים "לבל יוציאו לפועל את הגזירה נגדנו ולהכריחנו לפנות את המקומות שבהם אנו גרים עוד מימות אבותינו ואבות אבותינו". הם הדגישו כי בתקופת המלחמה הם פעלו על פי הוראות הממשלה, ושבתמורה הובטח להם כי זכויותיהם וחזקתם על אדמותיהם לא ייפגעו. בנוסף, הם הלינו על כך שההוראה נמסרה להם בעל-פה, ימים ספורים לפני הפינוי, וללא אפשרות לערער לבתי המשפט או למוסדות המדינה האחרים.

בעקבות המכתב התקיימו חילופי דברים, וב-17 באוקטובר זומנו השייח'ים לפגישה עם ממלא מקום המושל הצבאי בנגב, משה בר-און, שהצהיר כי השלושה חתמו על מסמך בו הסכמה לפינוי מרצון. עם זאת, רבים מאנשי השבטים סירבו להתפנות, ובפינוי, שהחל ב-1 בנובמבר, נעשה שימוש בטקטיקות של איומים והפחדה. לפי עדות של אישה משבט אפיניש, אנשי השבט פונו באמצעות משאיות של הצבא, ללא אספקה של מים ומזון.

 באזור הסייג 
כמחאה על פינויים סירבו השבטים לזרוע ולאבד את האדמות במקום מושבם החדש. 

בני השבט היו נתונים למתקפות מסתננים מירדן בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.

בשנת 1963 התמודד היישוב עם משבר כלכלי עקב מספר שנות בצורת.

אחד מבני השבט הוא הסופר סלים אלאפניש.

 ביאורים 

 הערות שוליים