ססיל רודס

ססיל ג'ון רודס (באנגלית: Cecil John Rhodes; 5 ביולי 1853 – 26 במרץ 1902) היה איש עסקים בריטי ומדינאי בדרום אפריקה ששירת כראש ממשלת מושבת הכף משנת 1890 עד לשנת 1896. כמאמין נלהב של האימפריאליזם הבריטי, רודס, ביחד עם חברת דרום אפריקה הבריטית, ייסד את הטריטוריה הדרום אפריקאית רודזיה (כיום זימבבואה וזמביה), שנקראה על שמו בשנת 1895. אוניברסיטת רודס של דרום אפריקה גם נקראת על שמו. בנוסף, הוא השקיע הרבה מאמץ להגשים את חזונו של רכבת ממושבת הכף אל פורט סעיד, דרך טריטוריה בריטית.

ביוגרפיה

 ילדות 

 אנגליה וג'רזי 
רודס נולד בשנת 1853 בדרום אנגליה, בן חמישי לכומר פרנסיס ויליאם רודס ואשתו לואיסה פיקוק. בתור ילד אסתמטי חולני, הוציאו אותו ב-1869 מבית ספרו והוא עבר ללמוד תחת אביו. הוא גר תקופה אצל דודתו, ולאור מצבו הבריאותי, החליט אביו לשלוח אותו לכף התקווה כשהיה בן 17, משום שהייתה מדינה דרומית וחמה יותר.

 דרום אפריקה 
בדרום אפריקה רודס פיתח עניין בחקלאות ואף הצטרף לאחיו הרברט בחוות הכותנה שלו באומקומאזי, אמנם מאוחר יותר האדמה לא התאימה לגידול כותנה והחווה נסגרה. בגיל 18, הוא ואחיו הגיעו למרבצי יהלומים שבצפון כף התקווה, בעזרת מימון של בנק רוטשילד הצרפתי. רודס הקים חברה שבמשך 17 שנים קנתה עסקי יהלומים קטנים מהסביבה. כדי לשלוט במחירי היהלומים הוא הקים ארגון וצירף אליו שותפים למטרתו שמאוחר יותר הקימו איתו את תאגיד De Beers. במקביל, בשנת 1880 רודס מפתח מחדש עניין בחקלאות, הפעם בדגש על סחר והפצה של פירות.

 השכלה 
בשנת 1873 חזר רודס לאנגליה כדי ללמוד באוקספורד, ואחרי סמסטר אחד החליט לחזור לדרום אפריקה, עד לשנת 1876, בה חזר ללימודים. בלימודים אלו הוא הושפע רבות מג'ון ראסקין, מבקר אומנות ותרבות בריטי, שחיזק אצלו את הנטייה לאימפריאליזם. רודס העריץ את המערכת של אוקספורד והאמין שבוגרי האוניברסיטה צריכים להוביל בכל תחום. במהלך לימודיו המשיך לטפח את עסקיו בדרום אפריקה, שגדלו והתעשרו.

 פוליטיקה ועסקים בדרום אפריקה 
ב-1880 תכנן רודס להיכנס לחיים הפוליטיים וב-1881 הוא נבחר לפרלמנט של מושבת הכף. ב-1884 התמנה לשר האוצר. ב-1889 הוא הקים את חברת דרום אפריקה הבריטית בכדי לנצל את מכרות הזהב והיהלומים בשטחי הילידים. פעילות זו לוותה בדיכוי אכזרי של הילידים משנת 1883 והלאה. ב-1890 התמנה לראש הממשלה ובתקופה זו חברות היהלומים שלו הגיעו לשליטה של 90% מתעשיית הפקת היהלומים בעולם.

 הרחבה של האימפריה הבריטית 

 רודס והגורם האימפריאלי 
רודס השתמש בעושרו ובכספיו של חברו אלפרד ביית ובמשקיעים אחרים בכדי לממש את חלומו של יצירת אימפריה בריטית בשטחים חדשים בצפון על ידי השגת זיכיונות מינרלים ממנהיגים עוצמתיים. היתרון של רודס על מחפשי מינרלים אחרים היה עושרו והאינסטינקטים הפוליטיים שלו, שגם נקרא "הגורם האימפריאלי", מכיוון שלעיתים קרובות שיתף פעולה עם ממשלת בריטניה. הוא התחבר עם נציבים בריטים, ודרכם ארגן מדינות בריטיות המגינות על אזורי זיכיון המינרלים על ידי אמנות שונות אך קשורות. בדרך זו הוא השיג חוקיות והגנה לפעולות החציבה, ואז הוא יכל להשיג עוד משקיעים.

אבל הגורם האימפריאלי הוא חרב דו-כיוונית: רודס לא רצה שהבירוקרטים של המשרד הקולוניאלי בלונדון יפריעו לאימפריה באפריקה. הוא רצה שמתיישבים בריטים ופוליטיים מהאזור ינהלו אותה. זה הציב אותו במסלול מכשולים עם רבים מבריטניה, יחד עם מיסיונרים בריטים, שהעדיפו את מה שהם ראו בתור החוק הישיר היותר מוסרי מלונדון. אך רודס המשיך להתעקש כיוון שהוא ישלם את המחיר הדרוש לפקח על השטחים שבצפון דרום אפריקה המתנגדות לרווחיו העתידיים מהחציבות. למשרד הקולוניאלי לא היה מספיק תקציב עבור זאת. רודס קידם את רצונותיו העסקיים בעזרת הרצון האסטרטגי של בריטניה: מניעת הפורטוגזים, הגרמנים או הבוארים מהתיישבות בדרום-מרכז אפריקה. הפלוגות והסוכנים של רודס ביצרו יתרונות אלו בכך שהשיגו זיכיונות חציבה רבים.

 הסכמים, זכרונות ואמנות 
רודס כבר ניסה ונכשל בהשגת זיכוי חציבה מלובנגולה, מלך הנדאבאל במטאבלאלאנד. ב-1888 הוא ניסה שוב: הוא שלח את ג'ון מופת, בנו של המיסיונר רוסרט מופת, בו לובנגולה בטח, לשכנע אותם לחתום על הסכם שלום עם בריטניה ולהסתכל בחיוב על הצעותיו של רודס. עמיתו צ'ארלס ראד, יחד עם פרנסיס תומפסון רוצ'פורט מגוויר, הבטיחו ללובנגולה שלא יותר מעשרה אנשים לבנים יחצבו במאטאבלאלנד. הגבלה זו לא הוזכרה במסמך, הידוע בתור "זיכיון ראד", שנחתם על ידי לובנגולה. בנוסף לכך, הוא הצהיר שפלוגות החציבה יכלו לעשות את כל מה שהיה נחוץ לחציבות שלהם. כשלובנגולה גילה לאחר מכן את ההשפעות האמיתיות של הזיכיון, הוא ניסה לבטלו, אבל הממשלה הבריטית התעלמה ממנו.

בימיה הראשונים של פלוגתו של רודס, רודס ועמיתיו הכינו את עצמם להרוויח מיליונים (מאות מיליונים בפאונד מודרני) במהלך השנים הבאות דרך מה שתואר בתור "supperssio veri…"(דיכוי האמת) שמוכרח להחשב בתור אחד ממעשיו הכי פחות ראויים לשבח של רודס. בניגוד למה שהורשה לממשלה הבריטית והציבור לחשוב, זיכיון ראד לא הוענק לחברה הבריטית בדרום אפריקה, אך בדאגה נלווית של רודס, ראד ומעט אחרים פנו לארגון חיפוש המרכז, שנוצר בשקט בלונדון בשנת 1889. דמות זו קראה לעצמה "פלוגת הזיכויות המאוחדת" ב-1890, וזמן קצר לאחר מכן מכרה את זיכיון ראד לפלוגה המוסמכת ל-1,000,000 חלוקות. כשפקידים מהמשרד הקולוניאלי גילו את התחבולה ב-1891, הם הציעו למזכיר המדינה של המושבות, שמו קנוטספורד, לבטל את הזיכיון, אך דבר לא נעשה בנדון.

בעזרת זיכיון ראד, ב-1889 רודס השיג אמנה מהממשלה הבריטית לפלוגת דרום אפריקה הבריטית למשול, לפקח וליצור הסכמים וזיכויים חדשים מנהר לימפופו אל האגמים הגדולים של מרכז אפריקה. הוא השיג בהמשך עוד זיכויות והסכמים מצפון לזמבזי, כמו אלו בבארוטסלאנד (זיכיון לוכנר עם מלך לאוואניקה ב-1890, שהיה דומה לזיכיון ראד). רודס גם שלח את שארפה לקבל זיכיון על קאטאנגה העשירה במינרלים, אבל אדם השווה לו באכזריות: כאשר שליטו של שארפה, מסירי, התנגד לו, המלך לאופוד השני של בלגיה השיג זיכיון על גופתו המתה של מסירי בעבור מדינת קונגו החופשית שלו.

רודס גם רצה את פרוטקטורט בצ'ואלנד (כיום בוטסוואנה) משולב באמנת חברת דרום אפריקה הבריטית. אבל שלושה ממלכי טסוואנה, כולל קאמה השלישי, הגיעו לבריטניה וניצחו בקעה בריטית ציבורית בעד להשאיר את זה נשלט על ידי המשרד הקולוניאלי בלונדון. רודס הגיב: "זה מביש להיות מובסים לחלוטין על ידי הניגרים (שחורים) האלה".

המשרד הקולוניאלי הבריטי גם החליט להנהיג על מרכז אפריקה הבריטי (ניאסלנד; מלאווי של ימינו) חייבים לפעולה של דייוויד ליוינגסטון המנסים לשים סוף לסחר העבדים הערבי-סוואהילי במזרח אפריקה. רודס שילם חלק גדול מהמחיר על מנת שנציב מרכז אפריקה הבריטית מר הארי ג'ונסטון, ויורשו אלפרד שארפה, יעזרו עם ביטחון עבור רודס בשטחים הצופן-מזרחיים של חברת דרום אפריקה הבריטית. ג'ונסטון חלק את מחשבות ההתפשטות של רודס, אהל גם הוא וגם יורשיו לא היו פרו-מתנחלים כמו רודס, והתנגדו לעסקאות עם האפריקאים.

 רודזיה 
לחברת דרום אפריקה הבריטית היה הכוח המשטרתי שלה, המשטרה הדרום אפריקאית הבריטית, ששומשה לשלוט במטבלאלאנד ומאשונאלאנד, בזימבאבואה של ימינו. הפלוגה קיוותה להתחיל "פס חדש" ממכרות הזהב העתיקים של שונה. כיוון שמשקע הזהב לא היו מניבי פרי כפי שהם קיוו, הרבה מהמתיישבים הלבנים שליוו את חברת דרום אפריקה הבריטית למשונאלאנד הפכו לחקלאים בניגוד לכורים. מתיישבים לבנים והמשטרה האזרחית שלהם אנסו רבים מנשות נדאבאל בתחילת 1890.

הנדאבאל והשונה - שתי הקבוצות העיקריות, אך יריבות - ניצלו את המחסור במשטרה למען פשיטת ג'יימסון בינואר 1896, הם מרדו בנפרד כנגד ההתיישבות של מתיישבים אירופאים, חברת דרום אפריקה הבריטית הביסה אותם במלחמת מתאבל השנייה. רודס הלך למתאבלאנד לאחר התפטרות מתפקיד ראש ממשלת מושבת כף, והגדיר את עצמו קולונל בעמוד שלו של חיילים בלתי רגילים הולכים מסליסבורי לבולוואיו כדי להרגיע את מצור הלבנים שם. הוא נשאר להיות המנהל הכללי של חברת דרום אפריקה הבריטית (עם ייפוי כוח לקבל החלטות ללא התייחסות בחזרה לדירקטוריון בלונדון) עד יוני 1896, מתנגד את הקריאות של צ'מברלין להתפטר, והוא נתן הוראות ששום רחמים מותרים להצגה בלחימה במרד, אומר לקצינים "ההוראות שלכם הן" הוא אמר לקצין ראשי, "עשו את הכי הרבה נזק שאתם יכולים לתושבים מסביבכם." הוא הורה לקצין משטרה "להרוג הכי הרבה שאתם יכולים", אפילו אלו שהתחננו לרחמים וזרקו מטה את ידיהם. מעט אחרי שהתוודע על ההתנקשות במנהיג הרוחני של נדאבאל, מימו, על ידי הגשש האמריקני פרדריק ראסל בורנהאם, ואחרי ההסתערות על אחד מהקרבות האחרונים בשלב זה של המלחמה, עוזרו של רודס, ג'והן קולנברנדר ארגן פגישה עם מנהיגי נדאבאל האחרונים. רודס וכמה מעמיתיו הלכו לא חמושים למבצר נדאבאל בגבעות מטובו. בסדרה של פגישות בין אוגוסט לאוקטובר, הוא שיכנע את האימפי להוריד את ידיהם, וכתוצאה מכך הסוף של מלחמת מטבאלאנד השנייה.

התוצאה מהמלחמה במטבאלאנד, אבל בזמן שהמרד במאשונלאנד הודחק, רודס חזר ללונדון כדי להביא לתת עדות בית הנבחרים הבריטי ועדת חקירה לפשיטה ג'יימסון. בזמן שלרודס היו מברקים מפלילים שהראו את השותפות והידע הקדום למרד של ג'וסף צ'מברלין, השר הקולוניאלי, ועורך הדין שלו יכלו לחסוט את צ'מברליאן לשמור על אמנת חברת דרום אפריקה הבריטית, להשאיר את הפלוגה באחראים על ניהול השטח הצפוני של לימפופו אפילו כשהיא הפכה למושבת כתר. רודס חזר למשונאלאנד, מפקח על ההתנגדות למרד שם בתחילת 1897. השערורייה שנדבקה לשמו לא מנעה ממנו להצטרף מחדש למועצה של חברת דרום אפריקה הבריטית ב-1898. הוא נשאר להיות שוטר צבאי בפרלמנט של קייפ וחבר מועצה שותף.

בסוף 1894 השטחים שלחברת דרום אפריקה הבריטית יש איתם זיכיונות והסכמים, הנקראים היחד "זמביזיה" אחרי שנהר זמבזיה עובר באמצע, שהכיל שטח של 1,143,000 ק"מ רבוע בין נהר לימפופו ואגם טנגנייקה. במאי 1895, שמה שונה רשמית ל"רודזיה", המשקף את הפופולריות של רודס בין המתיישבים שהשתמשו בשם בצורה בלתי-רשמית מאז 1891. השם "רודזיה הדרומית" אומץ רשמית ב-1898 לחלק הדרומי מזמבזי, שלאחר מכן הפך לזימבבואה; והשמות צפון מערב רודזיה וצפון מזרח רודזיה היו משומשים מאז 1895 עבור השטח שלאחר מכן הפך לצפון רודזיה, ואז זמביה. הוא בנה בית לעצמו ב-1897 בבולוואו.

רודס ציווה בצוואתו שהוא ייקבר במאטופוס הילז (עכשיו מטובו הילז). אחרי מותו בקייפ ב-1902, גופתו הועברה ברכבת לבולאיו. להלוויה שלו הגיעו מנהיגי נדאבאל, סוכנים שכעת בתשלום של מנהלת חברת דרום אפריקה הבריטית, שביקשו שכיתת היורים לא תפרוק את נשקיהם כיוון שזה יכול להרוס את האווירה. ואז, בפעם הראשונה, הם נתנו לאדם לבן את ההצדעה המלאכותית של מטבלה, בייטה. רודס קבור ליד לאנדר סטאר ג'יימסון ו-34 חיילים שנהרגו בסיור שנגאני. אפילו שהיו ניסיונות להחזיר את גופתו לבריטניה, הקבר שלו נשאר שם עדיין, "חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של זימבבואה" ומושך אלפי מבקרים כל שנה.

 "קו קייפ אל קאריו האדום" 
אחד מחלומותיו של רודס (משותף על ידי חברים אחרים באימפריה הבריטית) היה ל"קו אדום" על המפה מקייפ עד קאירו (על מפות גאו-פוליטיות, שליטות בריטיות סומנו בוורוד או אדום). רודס תמיד היה אינסטרומנטלי בלהגן על ארצות דרום אפריקאיות בשביל האימפריה. הוא ואחרים הרגישו שהדרך הטובה ביותר "לאחד את הרכוש, להקל על המשילות, לאפשר לצבא לזוז במהירות מאזור פרוע לאזור פרוע או לנהל מלחמה, לעזור להתיישבות, ולטפח סחר" היא לבנות את "מסילת הברזל מקייפ לקאריו".

הפרויקט הזה לא בא בלי הבעיות שלו. לצרפת הייתה אסטרטגיה סותרת לקראת 1900 לחבר את המושבות ממערב למזרח דרך היבשת והפורטוגזים הפיקו את "המפה הוורודה", המייצגת את טענותיהם לריבונות באפריקה. בסופו של דבר, בלגיה וגרמניה הוכיחו את עצמן להיות המכשולות העיקריים למטרה הבריטית עד שהממלכה המאוחדת הביסה ולכדה את טנגניקה מהגרמנים בתור מנדט ליגת האומות.

 היבטים פוליטיים 
רודס רצה להרחיב את האימפריה הבריטית בגלל שהוא האמין שגזע אנגלו-סקסוני היה מיועד להצלחה. במה שהוא הסביר בתור "טיוטה של כמה מהרעיונות שלי" הנרשם ב-1877 בזמן שעוד היה סטודנט באוקספורד, רודס אמר על האנגליים, "אני טוען שאנחנו הגזע הראשון בעולם, וכמה שאנחנו מתיישבים ביותר מהעולם, ככה יותר טוב לאנושות. אני טוען שכל דונם שנוסף לשטחנו משמעו ההיוולדות של יותר מהגזע הבריטי שאחרת לא יכלו להתקיים."

רודס רצה ליצור איחוד מדינות בו כל המדינות הנשלטות על ידי בריטניה באימפריה יהיו מיוצגות על ידי הפרלמנט הבריטי. רודס ספציפית ציין בצוואה שלו שכל הגזעים ראויים ללמידה. נאצר שהוא רצה ליצור אליטה אמריקאית של מלכי-פילוסופים שיגרמו לארצות הברית להצטרף מחדש לאימפריה הבריטית. רודס גם כיבד והעריך את הגרמנים ואת הקיסר שלהם, הוא הרשה לסטודנטים גרמנים להיות כלולים במלגות רודס. הוא האמין שבסופו של דבר האימפריה המאוחדת (כולל אירלנד), ארצות הברית, וגרמניה ביחד ישלטו בעולם ויוודאו שישנו שלום תמידי.

היו דיונים על דעותיו של רודס על גזע; הוא תמך בזכות של ילידים אפריקאים להצביע, אבל מבקרים קראו לו "ארכיטקט של אפרטהייד" ו"עליונות לבנה", במיוחד מאז 2015. לפי מאגוביין, רודס היה "עצוב שבמחוז הבחירות של קייפ, אפרקאיים יכלו להיות יותר החלטיים אם יותר מהם התכוננו לזכות להצביע תחת החוק הנוכחי [הכוונה היא לזיכיון קייפ המוסמך]," עם רודס מתווכח ש"צריך להתייחס לילידי המקום כמו אל ילדים וסירבו לזיכיון. אנחנו חייבים לאמץ מערכת של דספוטיזם, כמו מה שעובד בהודו, ביחסים שלנו עם הברבריות בדרום אפריקה". רודס תמך בממשל בילידים האפריקאים הגרים במושבת קייפ " במצב של ברבריות וקביעות קהילתית" בתור "מרוץ נושא. אני לא הולך עד כדי כך רחוק כמו חבר בוויקטוריה מערב, שלא יתנו לאדם שחור הצבעה. … אם הלבנים ישאירו את המצב שלהם בתור הגזע העליון, יכול לבוא היום בו אנו נודה לכך שהילידים איתנו במצב הראוי להם.

לעומת זאת, ההיסטוריון ראימונד ק. מנסינג מציין שלרודס יש את המוניטין בתור האדם עם רוח אימפריאלית בריטית הכי מופת וראוותני, ותמיד האמין שהמוסדות הבריטים היו הכי טובים. ממנסינג טוען שרודס פיתח לאט קונספט ששונה במעט מהפדרציה האימפריאלית באפריקה, ושדעותיו הבשלות היו יותר מאוזנות וריאליסטיות. לפי מנסינג, "רודס לא היה ביולוגי או גזען קיצוני. למרות התמיכה שלו במה שהפך להיות הבסיס למערכת אפרטהייד, הוא נראה הכי טוב בתור תרבותי או גזען מינימלי". מנסינג 1986, עמ' 99-106.

על פוליטיקה מקומית בבריטניה, רודס היה תומך במפלגה הליברלית. ההשפעה המשמעותית היחידה של רודס היה התמיכה הגדולה שלו במפלדה הלאומנית האירית, כשבראשה צ'ארלס סטיוארט פארנל (1846-1891).

רודס עבד טוב עם האפריקנרים במושבת קייפ; הוא תמך בלימוד הולנדית באותה מידה כמו אנגלית בבתי ספר ציבוריים. בזמן שהיה ראש ממשלת מושבת קייפ, הוא עזר להוריד את רוב ההגבלות החוקיות שלהם. הוא היה חבר של ז'אן הופמאייר, המנהיג של האיגוד האפריקנרי, וזה היה הרבה בגלל התמיכה האפריקנרית בהפיכה שלו לראש ממשלת מושבת קייפ. רודס תמך בממשל עצמי עבור מושבת קייפ, ביחד עם ההעדפה שלו עבור השליטה באימפריה במתיישבים אזוריים ופוליטיקאים מאשר לונדון.

המשכיל וסופר זימבבואי פיטר גודווין, בזמן שמאוד ביקורתי על רודס, כותב שצריך לשפוט אותו ביחס לנקודות המבט התרבותיות וחברותיות של תקופתו, מניח שרודס "לא היה היטלר של המאה ה-19. הוא לא היה אדם חריג אלא אדם של זמנו…רודס והחלוצים הלבנים שלו באפריקה הדרומית כן התנהגו בצורה נבזית לפי הסטנדרטים של ימינו, אבל לא יותר גרוע מהמתיישבים הלבנים בצפון אמריקה, דרום אמריקה, ואוסטרליה; ובכמה מובנים יותר טוב, בהתחשב בכך שהשמדת הילידים באפריקה היה פחות שלם. לכל המושבות האפריקאיות הרשמיות שעכשיו נשלטות על ידי ילדי המקום, בניגוד לאמריקאים ובקטבים, רוב הילידים הלא מקוריים הושמדו."

גודווין ממשיך ואומר "רודס וידידיו מתאימים באופן מושלם לסביבתם ותואמים את המוסר (או את המחסור בו) בזמנו. כפי שכה שכיח המצבף היסטוריה פשוט עקבה אחרי כוח המשיכה של כוח אש מעולה."

 יחסים אישיים 

 חיים אישיים 
רודס אף פעם לא התחתן, טוען, "יש לי יותר מדי עבודה על הידיים שלי" ואומר שהוא לא יהיה בעל שממלא את חובתו. הסופר רובין בראון טען ב-"האוכלוסייה הסודית: התכנית של ססיל ג'ון רודס לסדר עולם חדש" שרודס היה הומוסקסואל שהיה מאוהב במזכיר האישי שלו, נוויל פיקרינג, ושהוא ביסס "...הגמוניה הומוסקסואלית—שכבר הייתה בפעולה באוכלוסייה הסודית—הלך להשפיע, אם לא לשלוט, על פוליטיקה בריטית בהתחלה של המאה העשרים". פול מיילאם מאוניברסיטת רודס ביקר את הספר בביקורת של השיחה בתור "מבוססת משמעותית על שיעור וקביעה" ומחסור ב"מקור מיוחס כדי לאמת את טענותיו", וזאת ביחד עם זה שהוא מנוקב בשקרים עובדתיים בסיסיים.

 נסיכת ראדזוויל 
בשנים האחרונות לחייו, עקבה אחרי רודס הנסיכה הפולית קאת'רין ראדזוויל, נולדה רזאווסקית, שהתחתנה אל תוך המשפחה הפולית ראדזוויל. הנסיכה טענה טענה שקרית שהיא הייתה נשואה אל רודס, ושהיה ביניהם רומן. היא ביקשה ממנו להתחתן איתה, אבל רודס סירב. בתגובה, היא האשימה אותו בהונאת הלוואה. הוא היה חייב ללכת לבית משפט ולהעיד כנגד ההצהרה שלה. היא רשמה ביוגרפיה של רודס שנקראת "ססיל רודס: אדם ויוצר אימפריות". ההאשמות שלה הוכחו לבסוף כשגויות.

 מוות 
למרות שרודס נשאר דמות מובילה בפוליטיקה של אפריקה הדרומית, בסופו של דבר בריאותו הרופפת היוותה לו בעיה בזמן חייו הקצרים יחסית.

הוא נשלח למושבת הכף בגיל 17 כי האמינו שמזג האוויר יוכל לעזור עם בעיות הלב שלו. כשחזר לאנגליה ב-1872, בריאותו התדרדרה שוב עם בעיות לב וריאה, ברמה שרופאו, אדון מורל מקנזי, האמין שישרוד רק שישה חודשים. הוא חזר לקימברלי, שבה בריאותו השתפרה. מגיל 40 בעיות הלב שלו חזרו בחומרה גדלה עד שמת מדום לב ב-1902, בגיל 48.

 מורשת 
ביקורת מודרנית רבה מופנית אל רודס, בטענה שהיה גזען ואימפריאליסט חסר רחמים, והמשך קיום קברו בגבעות מטובוס הוא נושא שנוי במחלוקת בזימבבואה המודרנית, ואף בשנת 2012 הועלתה דרישה להוציא את עצמותיו מקברו ולהחזירן לבריטניה, דרישה שנדחתה.

בצוואתו השנייה, בטרם צבר את הונו, ביקש להקים "חברה סודית" שמטרתה להחיל את שלטון בריטניה על כל העולם, כולל המזרח הרחוק, אפריקה ואמריקה. צוואתו האחרונה, לאחר שהתעשר, הייתה יותר מציאותית והתמקדה יותר בלימודים; הוא הוריש חלקת אדמה גדולה בהר השולחן, שלימים שימשה לאוניברסיטת קייפ טאוון, הגנים הבוטאנים ושמורת טבע.

 מלגת רודס 
בצוואתו האחרונה, הוא תרם למלגת רודס, שאפשרה לגברים ממקומות שנשלטים או נשלטו על ידי בריטניה או מגרמניה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. מטרתו הייתה לקדם מנהיגות שנשענת על אנושיות טובה ומקדמת חברות בין המדינות הגדולות על מנת למנוע מלחמה.

 הנצחה 
אתר ההנצחה של רודס נמצא במקום האהוב עליו בקייפטאוון. בין 1910 עד 1984 ביתו שימש כביתו של ראש ממשלת דרום אפריקה, ולאחר מכן כביתו של הנשיא. במקום הולדתו הוקם מוזיאון ומקום מותו נחשב מקום הנצחה יותר צנוע. מקום זה כעת מנוהל כמוזיאון פתוח לקהל, ובו מוצגים חפציו האישיים.

 התנגדות 
התנגדות להנצחה של רודס קיימת מאז לפחות שנות ה-50, כאשר תלמידים אפריקנרים דרשו להסיר פסל שלו מאוניברסיטת קייפ טאוון. ב-2015 קמה תנועת "רודס חייב ליפול" (RhodesMustFall#), שהצליחה בדרישתה להסיר את פסלו של רודס מהקמפוס.

ההתנגדות להנצחתו של רודס התפשטה גם מחוץ לדרום אפריקה, והועלו דרישות לשנות את שם אוניברסיטת רודס וכן להסיר את פסלו מקולג' באוקספורד, דרישה שהגיעה להחלטה סופית רק ביוני 2020 עם התעצמותה של תנועת Black Lives Matter. למרות תמיכה מהמוסד ומהתלמידים, הסרת הפסל מהקולג' לא בוצעה בשל טענות המוסד לעלויות כספיות גבוהות.

 ראו גם 
 רודזיה (חבל ארץ)
רודז מאפריקה (סרט על חייו של רודז) (1936)

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:אנשי עסקים בריטים
קטגוריה:פוליטיקאים בריטים
קטגוריה:מושבת הכף: אישים
קטגוריה:התקופה הוויקטוריאנית
קטגוריה:בריטים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:רודזיה: אישים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1853
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1902