הדלתות

הדלתות (באנגלית: The Doors) הייתה להקת רוק קלאסי, בלוז רוק ורוק פסיכדלי אמריקאית שנוסדה בשנת 1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה והייתה פעילה בשנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים. הלהקה נודעה בזכות הצליל הייחודי והמורכב שלהם אשר בסיסו בבלוז. בנוסף, הלהקה זכורה בזכות הזמר הכריזמטי וכותב התמלילים העיקרי שלה, ג'ים מוריסון, אשר הפך לסמל תרבות בעיקר בזכות קולו, השירים בעלי הסגנון הפואטי והמשמעות הרגישה והמיסטית שכתב ואישיותו יוצאת הדופן.

ב-1971, בגיל 27, מת מוריסון מאי ספיקת-לב, ככל הנראה בשל מנת יתר של הרואין. בעקבות זאת התפרקה הלהקה כשנתיים מאוחר יותר ב-1973 אך לא לפני שהוציאה אלבום אחד אחרון.

בין 2002 ל-2013 הופיעו מנזרק, קריגר ודנסמור ברחבי העולם בסיבובי איחוד עם להקות מחווה ואמנים שונים. מאז הקמתה ועד היום נחשבת הלהקה כאחת מלהקות הרוק החשובות ביותר בתעשיית המוזיקה בכל הזמנים. בשנת 1993 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק.

היסטוריה
ההתחלה: 1965–1966
תחילתה של הדלתות הייתה ב-1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה, בעקבות מפגש בין שני סטודנטים באוניברסיטה לקולנוע, ג'ים מוריסון וריי מנזרק. מוריסון הקריא למנזרק חלק מהשירים שהוא כתב, מנזרק התלהב, וכך הוקמה הלהקה. למנזרק הייתה להקה עם שני אחיו שנקראה "ריק והרייבנס", אשר הופיעה עם ג'ים מוריסון במסעדת המבורגרים בסנטה מוניקה, עד ששני אחיו של מנזרק פרשו מהלהקה.

לאחר מכן מוריסון ומנזרק צירפו אליהם את הגיטריסט רובי קריגר ואת המתופף ג'ון דנסמור, אותם הכירו מקורס מדיטציה משותף. ללהקה הם קראו הדלתות, על שם ספר מאת אלדוס האקסלי "דלתות התודעה" (שלמעשה שאל את המונח מפואמה מהמאה ה-18 של ויליאם בלייק): "When the doors of perception are cleansed, things will appear to man as they truly are...infinite." הלהקה הופיעה במספר מועדונים, חלקם גדולים ברחבי לוס אנג'לס, כמו מועדון ה-Whisky-A-Go-Go המפורסם, שם גם החתימו אותם נציגי חברת התקליטים אלקטרה תמורת כ-10,000 דולר. הופעות הלהקה במועדון Whiskey-A-Go-Go הופסקו לאחר שבמהלך הופעה ביצעו את השיר "The End", הכולל תכנים אדיפליים בוטים ("Father... I want to kill you/Mother, I want to fuck you").

הקלטות מוקדמות: 1967–1969
לאחר שהוחתמו על ידי המפיק פול א. רוטשילד בחברת התקליטים אלקטרה, החלה שותפות ארוכה בין חברי הלהקה ובין רוטשילד וטכנאי האולפן ברוס בוטניק. עקב המוטיבציה האדירה של חברי הלהקה, הוקלט האלבום תוך מספר ימים, לרוב בטייק (ניסיון הקלטה) אחד. מוריסון ומנזרק הפיקו גם קליפ חדשני לשיר (Break On Through (To The Other Side. קליפ זה נהיה לאחת מאבני הדרך בתעשיית הקליפים.

האלבום שיצא בינואר 1967, גרם להתרגשות רבה, והסינגל הראשון ממנו "Light My Fire" הפך ללהיט ענק. מראהו הנאה של ג'ים מוריסון וההופעה הכריזמטית שלו על הבמה, הפכו אותו במהרה לסמל סקס של התקופה. למרות זאת, ואולי בשל כך, הפך מוריסון במהרה לאדם מתוסכל וזועף. שירים בולטים נוספים באלבום הם Break On Through (To the Other Side), Alabama Song ו-The End.

התקליט השני של הדלתות, Strange Days, יצא גם הוא בשנת 1967, וכלל את הלהיטים "People Are Strange" ו-"Strange Days". אלבום זה המשיך להעלות את מוניטין הלהקה.
התקליט השלישי שלהם, Waiting For The Sun, שיצא ב-1968, סימן שינוי כיוון בלהקה, כשזו חדלה לנגן בסגנונה  מהאלבומים הקודמים, והחלה כותבת ומנגנת חומרים בסגנון חדש ושונה. היה זה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדים, והסינגל "Hello, I Love You" היה לסינגל השני שלהם שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. האלבום כלל את השיר "The Unknown Soldier", שלו יצרו חברי הלהקה לו קליפ מושקע נוסף. האלבום כלל גם את הרצועה "Celebration of the Lizard" שהייתה באורך 30 דקות, אך עקב חוסר מקום בתקליט, שובצו לבסוף רק מספר קטעים ממנה.

המוזיקה של הדלתות כללה מסרים סוציאליסטיים, פסיכולוגיים ופוליטיים אשר נכתבו בעיקר על ידי ג'ים מוריסון. התיפוף הג'אזי של ג'ון דנסמור, הנגינה על הקלידים של ריי מנזרק, אשר ידו השמאלית ניגנה את החלק של גיטרת הבס שלא הייתה ללהקה, ונגינת הגיטרה של רובי קריגר אשר קיבלה השראה מפלמנקו, בלוז
ומוזיקה קלאסית, הרכיבה צליל מיוחד במינו. הדלתות הייתה להקת רוק בלתי רגילה, חריגה ומיוחדת בנוף הרגיל גם מעצם העובדה שלא השתמשו בגיטרה בס בהופעות, אלא בקלידים של מנזרק כתחליף. עם זאת באלבומים המאוחרים יותר של הלהקה נעשה שימוש בנגני בס מקצועיים כגון: לוני מק באלבום Morrison Hotel, ג'רי שף (הבסיסט של אלביס פרסלי) באלבום L.A. Woman והארווי ברוקס ודאג לובהן באלבום The Soft Parade.

חלק ניכר מהשירים של הדלתות נכתבו בצורה קבוצתית. מוריסון ומנזרק כתבו בדרך כלל את מילות השיר עם מעט מלודיה, בעוד שאר החברים מעבדים את הקצב ושאר אלמנטים מוזיקליים נוספים ליצירה. דוגמה לכתיבת שיר הייתה כשמוריסון ומנזרק הלכו להם על חוף הים בקליפורניה, ועברו באקראי על יד בחורה אפרו-אמריקאית עליה כתב מוריסון את השיר "Hello, I Love You" בלילה אחד. השיר עצמו קיבל ביקורת רבה עקב הדמיון ללהיט של להקת הקינקס משנת 1965 "All Day and All of the Night".

בעיות באמצע הקריירה: 1969–1971
הדלתות רכשו במהרה מוניטין בתחום ההופעות החיות. בהופעה אחת זכורה מה-17 בספטמבר 1967 בתוכנית האירוח המופע של אד סאליבן ברשת CBS, ביקשו מהם מנהלי הרשת ומפיקי התוכנית לשנות מילה אחת בשורה בשיר "Light My Fire". את השורה "Girl we couldn't get much higher", ביקשו ממוריסון לשיר: "Girl we couldn't get much better", זאת עקב העובדה שהשורה המקורית מתייחסת לשימוש בסמים (Get higher – לעשן/להשתמש בסמים, להמריא, להתמסטל בעברית). חרף כל הבקשות, שר מוריסון את השורה המקורית בשידור חי מול מיליוני אנשים בשעת שיא, ו-CBS לא יכולים היו לעצור את השידור החי באמצעו. מנחה התוכנית, אד סאליבן, היה כה נסער ונרגז, ובסיום התוכנית לא הסכים ללחוץ את ידי חברי הלהקה, והם מעולם לא הוזמנו להופיע שוב בתוכנית זו. מאוחר יותר טען מוריסון כי התרגש במהלך ביצוע השיר, ושכח לשנות את טקסט השורה כפי שהתבקש.

עקב צריכת הסמים של מוריסון, ריי מנזרק שם לב לעובדה שג'ים מוריסון מתנהג בצורה מוזרה במהלך הופעות. בהופעה אחת, קראה סולנית להקת ג'פרסון איירפליין, הזמרת גרייס סליק למוריסון לעלות לבמה, אך זה היה כה מסומם ופעלתן, עד שהתעורר צורך להורידו משם מיד.

ממוזער|שמאל|ג'ים מוריסון במהלך הופעה, 1967
אף על פי שמוריסון קיבל את עיקר תשומת הלב הציבורית, הוא התעקש שכל הלהקה תקבל הכרה. לפני הופעה אחת, קראו להם לעלות לבמה בשם "ג'ים מוריסון והדלתות" ומוריסון סירב לעלות לבמה עד שלהקת ה"דלתות" תיקרא לעלות לבמה.

בשנתיים האחרונות לחייו, הפחית מוריסון את צריכת הסמים הפסיכדליים והחל שותה משקאות חריפים באופן "כבד ביותר". עובדה זו השפיעה על התנהגותו, בהופעות חיות ובעבודה באולפן. בניסיון להימנע מהתדמית התקשורתית של כוכב רוק נאה שדבקה בו, החל מוריסון להעלות במשקל ולגדל זקן עבות. בשלב זה, רצתה חברת התקליטים אלקטרה בה היו חתומה הלהקה, להדפיס תמונות שצולמו דווקא בתחילת הקריירה של מוריסון (ללא הזקן והק"ג העודפים) על גבי עטיפת אריך הנגן מההופעה החיה: Absolutely Live שיצא בסוף 1969. האלבום כלל חלק גדול מסיבוב ההופעות האמריקאי של הלהקה בשנים 1968–1969, ובכלל זה גם את השיר "The Celebration Of The Lizard" באורך מלא (כחצי שעה).

אלבומם הרביעי, The Soft Parade, שוחרר ב-1969. אלבום זה, בו נעשה שימוש רב בכלי נשיפה, נחשב בעיני רבים לאלבום החלש ביותר של הלהקה בהרכבה המלא. בתקופה זו פיתח מוריסון בעיות שתייה חמורות, והפך כתוצאה מכך לאדם מריר, חסר סבלנות, מתוסכל ועצבני, שלא ניתן היה לסמוך עליו עוד בנוגע להגעה בזמן להקלטות באולפן. למרות זאת, חזרה הלהקה להופיע עם האלבום שנחשב לאחד מן הטובים שלה, Morrison Hotel ששוחרר ב-1970. הדלתות, היו מן הלהקות הגדולות, המפורסמות, החשובות והפופולריות ביותר באותה תקופה שלא הופיעו במולדתם בפסטיבל וודסטוק המפורסם. לעומת זאת, הופיעה הלהקה כשנה מאוחר יותר ב-אוגוסט 1970 בבריטניה בפסטיבל האי וייט. ב-1971 נראה היה שהלהקה רוכשת מחדש את המוניטין שצברה לה כאחת מן הלהקות האמריקאיות הטובות ביותר בכל הזמנים, בעיקר בזכות תקליט נוסף שיצא באותה שנה בשם L.A. Woman. אלבום זה נחשב כ"חזרה לבסיס", ובו שבו חברי הלהקה אל שורשי הבלוז והג'אז שלהם. במהלך אחת החזרות להקלטת האלבום התפתחה מריבה קשה בין חברי הלהקה לבין המפיק שלה, פול רוטשילד, שכינה את המוזיקה שלהם "מוזיקת קוקטייל", עקב ערבוב הסגנונות שבאלבום. רוטשילד פרש, והעביר את ההפקה לבוטניק, טכנאי ההקלטות של הלהקה. התוצאה של מהלך זה הייתה הקלטת שירים קודמים וידועים של הלהקה בעיבוד חדש. בזכות זאת, הפך השיר "Riders On The Storm" ללהיט רדיו ענק.

אחרי מותו של מוריסון: 1971–1989
ב-1971 במהלך משפטו, הותר למוריסון לקחת פסק זמן מן המשפט ולבלות עם חברתו, פמלה קורסון. מוריסון עבר להתגורר בפריז. ב-3 ביולי 1971, נמצא מוריסון ללא רוח חיים באמבטיה. סיבת המוות הרשמית הייתה התקף לב, אך כנראה מותו נגרם עקב צריכת יתר של סמים, בעיקר של הסם הרואין. דמותו הצבעונית של מוריסון ומותו הפתאומי גרמו להתפתחות של מספר תאוריות קשר סביב מותו. מוריסון נקבר בבית הקברות "פר לה שז" שבפריז, בו קבורים גם מספר אנשים מפורסמים נוספים כגון אוסקר ויילד. בהזדמנויות רבות היו מעריצים של הזמר מרססים כתובות גרפיטי על הקבר ומסביבו. כיום מקיפה גדר את הקבר כדי למנוע הישנות מקרים דומים. קברו של ג'ים מוריסון מהווה עד עצם היום הזה לאתר עלייה לרגל של רבים ממעריציו שמגיעים למקום, מדליקים בו נרות, ומתייחדים עם זכרו של האמן.

הדלתות המשיכו להופיע גם לאחר מותו של מוריסון. בתחילה הועלה הרעיון להחליף את מוריסון בזמר אחר, אך בסופו של דבר, לאחר שרבים נבחנו לתפקיד, קריגר ומנזרק החליטו לקחת על עצמם תפקיד זה. הדלתות הוציאו לאור עוד שני אלבומים לאחר מותו של מוריסון – Other Voices ו-Full Circle. מכירות האלבומים היו לא רעות, אך לא הגיעו כלל לרמת המכירות העצומה שהייתה בתקופתו של מוריסון. בסופו של דבר, החליטו חברי הלהקה להיפרד ב-1972, לאחר שהגיעו למסקנה שאין הם מסוגלים להופיע ללא מוריסון.

למרות התפרקותם כבר ב-1972, באמצע שנות ה-70 נזכרו חברי הדלתות שבידיהם הקלטות של מוריסון מדקלם שירה שכתב, ללא מנגינה, לפני מותו. לאחר עבודה של מספר שנים, יצא לאור ב-1978 התקליט "An American Prayer", פואמות מפיו של מוריסון, בשילוב מוזיקה של הדלתות. האלבום זכה להצלחה מסחררת. למרות זאת, מעמדה של הלהקה נותר כמפורקת.

שנות ה-90 ואילך
בשנת 1991, הבמאי אוליבר סטון העלה לאקרנים את הסרט הדלתות, בכיכובו של ואל קילמר בתפקיד מוריסון. בנוסף, קריגר, דנסמור ורוטשילד מככבים בסרט. בעוד שרבים מהמבקרים והצופים היו נלהבים מהמשחק של קילמר, חברי הלהקה הנותרים ביקרו קשות את הסרט בטענה שאיננו משקף כלל את המציאות. הם טענו שהמשחק של קילמר גורם למוריסון להיראות כמעין מטורף חסר שליטה, והדמות מבוססת על המיתוס של מוריסון, ולא על אישיותו האמיתית. חברי הלהקה שימשו כיועצים טכניים בהפקה, אך סטון הרבה להתעלם מהצעותיהם.

בשנת 2002 מנזרק וקריגר התאחדו ויצרו אלבום חדש של הדלתות תחת השם The Doors of the 21st Century. בתור סולן ראשי הם הציבו את סולן הלהקה הבריטית The Cult, יאן אסטבורי. אנג'לו ברברה, מלהקתו של קריגר, ניגן בבאס. בהופעה הראשונה של הלהקה, הם הודיעו שהמתופף ג'ון דנסמור לא יופיע, מאוחר יותר הם הודיעו שהוא לא ניגן איתם כי הוא לוקה בטנטון.

דנסמור לעומת זאת, אמר שהוא בכלל לא הוזמן לקחת חלק באיחוד. בפברואר 2003 הוא הגיש צו מניעה בקשר לשימוש בשם "הדלתות". במאי של אותה שנה, הצעד שלו נדחה. מנזרק טען שההזמנה שלו שדנסמור יחזור ללהקה עדיין קיימת. דווח גם כן, שמשפחתו של מוריסון הצטרפה לדנסמור בניסיון למנוע ממנזרק וקריגר את שימוש בשם "הדלתות".

ביולי 2005, דנסמור ומשפחתו של מוריסון ניצחו בזכות צו מניעה. מנזרק הסכים להופיע תחת השם "Riders On The Storm" במקום הדלתות. בכל מקרה, איפשרו להם גם להופיע תחת השמות: "שניים מהדלתות" וכדומה.

דנסמור הוחלף על ידי סטיוארט קופלנד מלהקת פוליס, אך הוא עזב אחרי זמן מה והוחלף על ידי תיי דניס המתופף מלהקתו של קריגר.

ב-2004 משחק המחשב "Need For Speed Underground 2" שילב רמיקס של השיר "Riders On The Storm" בכיכובו של הראפר סנופ דוג. השיר "Break On Through" שלהם שולב במשחק ה-PSP "Tony Hawks Underground 2" בגרסת רמיקס.

בשנת 2011 שחררה הלהקה את השיר 'Breakin' a Sweat' יחד עם המפיק המוזיקלי האמריקאי סקרילקס כחלק מאלבום הבכורה שלו 'Bangarang'. השיר זכה להצלחה רבה.

ב-5 ביולי 2011 הופיעו בישראל רובי קריגר וריי מנזרק ביחד עם הסולן דייב ברוק.

ב-20 במאי 2013 נפטר ריי מנזרק ממחלת הסרטן.

 בתרבות הפופולרית 
הלהקה נחשבת כאחת מבין להקות הרוק האיכותית והחשובות בכל הזמנים של תעשיית המוזיקה, וג'ים מוריסון בפרט נחשב כאחד מבין מוזיקאי וזמרי הרוק האיכותיים אי פעם. ב-1979 עם צאת סרט המלחמה האפי של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו", השיר "The End" בן ה-12 דקות שנכלל בסרט, זכה להצלחה מחודשת.

חברי ההרכב
ג'ון דנסמור – תופים
רובי קריגר – גיטרה חשמלית
ריי מנזרק – אורגן
ג'ים מוריסון – זמר

דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
 The Doors, ינואר 1967, ארצות הברית: מקום 2; בריטניה: מקום 43.
 Strange Days, אוקטובר 1967, ארצות הברית: מקום 3.
 Waiting For The Sun, יולי 1968, ארצות הברית: מקום 1; בריטניה: מקום 16.
 The Soft Parade, יולי 1969, ארצות הברית: מקום 6.
 Morrison Hotel, פברואר 1970, ארצות הברית: מקום 4; בריטניה: 12.
 L.A. Woman, אפריל 1971, ארצות הברית: מקום 9; בריטניה: מקום 26.
 Other Voices, אוקטובר 1971, ארצות הברית: מקום 31.
 Full Circle, יולי 1972, ארצות הברית: מקום 68.
 An American Prayer, נובמבר 1978, ארצות הברית: מקום: 54.

 אלבומים הופעה חיה 
 Absolutely Live, יולי 1970, ארצות הברית: מקום 8; בריטניה: מקום 69.
 Alive, She Cried, אוקטובר 1983
 Live at the Hollywood Bowl, מאי 1987
 In Concert מאי 1991, ארצות הברית: מקום 50; בריטניה: מקום 24.
 Message to Love: The Isle of Wight Festival 1970, אוקטובר 1996

אוספים, פסקולים ואחרים (רשימה חלקית)
 The Doors מרץ 1991, ארצות הברית: מקום 88; בריטניה מקום 11. (פסקול)
 Box Set אוקטובר 1997, ארצות הברית: מקום 65.
 Bright Midnight: Live In America, פברואר 2002.
 Live In Hollywood, מאי 2002.
 Legacy: The Absolute Best, אוגוסט 2003, ארצות הברית: מקום 63.
 When You're Strange: Music from the Motion Picture, אפריל, 2010. (פסקול)

סינגלים
 Break on Through (To The Other Side), ינואר 1967, ארצות הברית: מקום 106
 Light My Fire, אפריל 1967, ארצות הברית: מקום 1.
 People Are Strange, ספטמבר 1967, ארצות הברית: מקום 12.
 Love Me Two Times, נובמבר 1967, ארצות הברית: מקום 25.
 The Unknown Soldier, מרץ 1968, ארצות הברית: מקום 39.
 Hello, I Love You, יוני 1968, ארצות הברית: מקום 1. בריטניה מקום 15.
 Touch Me, דצמבר 1968, ארצות הברית: מקום 3.
 Wishful Sinful, מרץ 1969, ארצות הברית: מקום 44.
 Tell All the People, מאי 1969, ארצות הברית: 57.
 Runnin' Blue, אוגוסט 1969, ארצות הברית: מקום 64.
 You Make Me Real / Roadhouse Blues, מרץ 1970, ארצות הברית: מקום 50.
 Love Her Madly, מרץ 1971, ארצות הברית: מקום 11.US #11
 Riders on the Storm, יוני 1971, ארצות הברית: מקום 14.
 Tightrope Ride, נובמבר 1971, ארצות הברית: מקום 71.
 Ships With Sails, ינואר 1972
 Get Up And Dance, יולי 1972
 The Mosquito, אוגוסט 1972, ארצות הברית: מקום 85.
 The Piano Bird, נובמבר 1972

קישורים חיצוניים





קטגוריה:להקות רוק פסיכדלי
קטגוריה:להקות רוק אמריקאיות
קטגוריה:להקות זוכות פרס גראמי
קטגוריה:הדלתות
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הרוק אנד רול
קטגוריה:הרכבים ולהקות שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד
קטגוריה:רביעיות מוזיקליות
קטגוריה:מחלוקות סביב טענות לתועבה במוזיקה
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1965
קטגוריה:לוס אנג'לס: להקות