דמוקרטיה מתגוננת

המושג דמוקרטיה מתגוננת (מכונה גם "זכות הדמוקרטיה להגן על עצמה") בפוליטיקה ובמדע המדינה מתייחס למנגנון של חוקים, תקנות ופסקי דין, המגביל חלק מזכויות האדם וזכויות האזרח במדינות דמוקרטיות במצבים שבהם יש סכנה לכאורה לעצם קיום המדינה, לאופייה הדמוקרטי, למרכיבים אחרים באופייה, לחייהן ולזכויותיהן האזרחיות של קבוצות מיעוט באוכלוסייה וכיוצא באלה. מושג זה מתאר את אחד הקונפליקטים העיקריים העלולים להתגלות במדינה דמוקרטית בין קיום העקרונות הדמוקרטיים, בעיקר חופש ההתארגנות וזכות בחירה, לבין מניעת גורמים לא-דמוקרטיים מניצול לרעה של העקרונות האלה.

במדינות דמוקרטיות שונות יש טעמים מיוחדים נוספים, הנתמכים על ידי חלק ניכר מהאוכלוסייה, המצדיקים את השימוש בגישה של דמוקרטיה מתגוננת. עם זאת, קיימת מחלוקת באשר לשאלה באילו מצבים יהיה מוצדק להתנהג כדמוקרטיה מתגוננת, מבלי שהדבר ייחשב כדיכוי מיותר של זכויות אזרח מקובלות.

היסטוריה
הצורך בדמוקרטיה מתגוננת עלה בעקבות גורמים לא-דמוקרטיים שניצלו לרעה את העקרונות הדמוקרטיים. הדוגמה המובהקת לניצול לרעה כגון זה הוא השתלטותה של המפלגה הנאצית, באמצעים דמוקרטיים, על גרמניה ב-1933, שגרמה לחיסול מוחלט של הדמוקרטיה בגרמניה. כמי שהדבר בא לידי ביטוי באחד מנאומיו המפורסמים של יוזף גבלס:

דוגמה נוספת היא השתלטותה של המפלגה הפאשיסטית, באמצעים דמוקרטיים, על איטליה בשנות ה-20 של המאה ה-20, שהביאה להשלטת דיקטטורה על איטליה.

 מנגנוני הדמוקרטיה המתגוננת 
הפעלת המנגנונים בשימוש דמוקרטיות מתגוננות יכול להתבטא במגוון אמצעים המופעלים על אדם או תנועה כגון:
 מעקב של גופי ביטחון (בייחוד שירותי מודיעין צבאי ומודיעין משטרתי) אחר פעילי גופים הנתפסים כמסוכנים, או אחר הפעילוּת של אותם גופים.
 הגבלות על חופש התנועה או הפעילות של פעילי גופים הנחשדים כמסוכנים לדמוקרטיה.
 שלילת זכויות של אינדיבידואלים או מפלגות מלהיבחר לבית הנבחרים (למשל, מאיר כהנא בישראל).
 הוצאת גופים שיש בהם סכנה לדמוקרטיה אל מחוץ לחוק (למשל חזבאללה בגרמניה).

ככלל, מדינות דמוקרטיות משתדלות, גם במצבים הנתפסים כמאיימים, לא לנקוט באופן מיידי וחריף מדי באמצעים של דמוקרטיה מתגוננת ולנסות לחפש חלופות אחרות ככל הניתן. למשל, אמצעי הסברה שונים, גינוי לפעילותה של קבוצה אנטי-דמוקרטית מצד דמויות ציבוריות מכובדות. עם זאת, יש מצבים שבהם מדינות חשות כי עליהן להפעיל אמצעי של דמוקרטיה מתגוננת (באמצעות בתי משפט או גופים אחרים מטעם המדינה). עם זאת, בין מדינות דמוקרטיות שונות קיים שוני ברמת ותדירות השימוש באמצעי הנ"ל. ארצות הברית, לדוגמה, נחשבת למדינה המרבה יחסית להשתמש במנגנון זה, במיוחד מאז פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 וההסתערות על הקפיטול בשנת 2021. מנגד, ניתן להציג את איטליה כדוגמה למדינה הממעטת להשתמש במנגנון זה.

 עילות אפשריות להפעלת המנגנון 
ייתכנו סיבות שונות שמעוררות צורך בהפעלת המנגנון של דמוקרטיה מתגוננת.
 איום אפשרי על עצם הדמוקרטיה – סוגים אלו של איום כוללים נטייה של אדם או גוף מסוים להשתמש באלימות או להסית לכך, על מנת לנסות לכפות את דעתם ולהשליטה על הכלל. אפשרות אחרת היא סימנים ברורים לכך שאדם או גוף מסוים שואפים לתפוס את השלטון בכוח, או להפוך למפלגת שלטון חוקית יחידה לאחר היבחרות בבחירות דמוקרטיות.
מושג זה כולל גם תמיכה של גורם מסוים (בין אם במעשים או בהצהרות) במה שנחשב כסטייה חמורה ממאפיין כלשהו של המדינה או המשטר, סטייה שאינה מקובלת על הרוב הגדול של האוכלוסייה. דוגמה בולטת לכך היא חשש מהותי לאפליה של קבוצות (לרוב מיעוטים) באופן חמור, או הסתה לאלימות נגדם, מה שעשוי להיחשב כגזענות.
 מניעת טרור – סיכול פעולות טרור נגד המדינה ותושביה, מצד יחידים או ארגונים המנצלים את הדמוקרטיה וחירויות האזרח על מנת לבצע פיגועים. פעילות זו כוללת לעיתים גם מעצר מנהלי.
 חתרנות – הסוג הבולט של חתרנות הוא ניסיון לפגוע בעצם קיומה של המדינה. סוגים נוספים הם תמיכה (במילים או במעשים) באויב, בגידה או ניסיון (אם לא הצלחה) לפגוע בביטחונה של המדינה. סוג אחר של חתרנות הוא אופי ורמה מסוימים של קשרים עם גורמי-חוץ שונים (לאו דווקא כאלו הנחשבים לאויבים) כגון קשרי-מימון מסוימים, העלולים להכניס את הגוף המדובר תחת הגבלות כאלו או אחרות. דוגמה לפסילה כזאת היא פסילתה של רשימת אל-ארד (רשימה שהוקמה בידי ערבים ישראלים) בבחירות לכנסת שנערכו ב־1965. בית המשפט העליון ראה במצע שלה חתרנות, כיוון שהציעה לשנות מן היסוד את אופי המדינה ולהופכה למדינה רב-לאומית.
 איום על שלטון החוק – כאן הכוונה לכך שיש חשד שגוף מסוים ישמש כמסווה או "מכבסה" לפעולות בלתי-חוקיות (כגון: שימוש בסמים אסורים), לאו דווקא בעלות אופי פוליטי או אידאולוגי. קריאה ופעולה לשינוי חוקים הן לגיטימיות, כל עוד נשמר החוק הקיים עד לשינויו.
 סיבות נוספות – ייתכנו גם מטרות אחרות להפעלת המנגנון. אחת הנפוצות שבהן היא שאיפה לשמור על צביון מסוים של המדינה (בייחוד צביון לאומי). בגרמניה, למשל, אוסרים על קיום מפלגות על בסיס קיבוצי (בשונה משמירה על זכויות אזרח שוות לבני מיעוטים באשר הם), מתוך רצון לשמור על גרמניה כמדינת לאום. בישראל, חלק ניכר מהאוכלוסייה רואה בצורך לשמור על המדינה כמדינה יהודית, ולכן בעיני רוב הציבור זוהי עילה לגיטימית לפסילת מפלגות המתנגדות לכך מלהיבחר לכנסת. ב-1985 נחקק חוק המכיר בשלילת אופייה היהודי או הדמוקרטי של המדינה כעילה לפסילת רשימה מהתמודדות בבחירות. עד כה נוצל החוק לפסילת רשימת כך שקראה לביטול המשטר הדמוקרטי. רשימת אל-ארד נפסלה עקב קריאתה לביטול האופי היהודי של המדינה נפסלה עוד בטרם נחקק החוק, על-פי פסק דין של בית המשפט העליון.

 טיעונים בעד דמוקרטיה מתגוננת 
 יהיה זה בלתי הוגן שמפלגות אנטי-דמוקרטיות, או כאלו הפועלות ביודעין נגד המדינה שמאפשרת להן זכויות דמוקרטיות, ייהנו מאותן זכויות של מפלגות הנחשבות דמוקרטיות.
 כאשר קבוצה אנטי-דמוקרטית עלולה לפגוע בעיקר במיעוט מסוג כלשהו (לאומי, דתי ועוד) עלולה רוב האוכלוסייה להישאר אדישה לגורל אותו מיעוט. ואילו המיעוט, בשל היותו כזה, יהיה חסר אמצעים מספיקים להגן על עצמו. במקרה כזה רק הסעד של הגבלת אותה קבוצה יוכל לתת לכך פתרון.
 כשם שבכל עניין אחר בדמוקרטיה יש יחסיות בערכים ועקרונות, כך גם אין סיבה שחופש ההתארגנות יהיה עיקרון מוחלט. במיוחד בנסיבות שאינן מצדיקות זאת, בין היתר בשל התנגשות עם עקרונות דמוקרטיים אחרים כגון זכות האדם לחופש.
 מפלגות וארגונים אנטי-דמוקרטיים או הפועלים נגד החוק מהווים בית גידול למעשים מסוג זה, ולא תמיד ניתן להפריד בין פעילים מסוימים לרמת הארגון כולו.
 לא תמיד הציבור הרחב הנחשב דמוקרטי ונורמטיבי יהיה מאוחד נגד קבוצות הנחשבות למסוכנות. הדבר עלול להתבטא גם בקרב נציגיו בפרלמנט. אנשים עלולים בחיי היום יום להישאר אדישים, ולא לפעול בצורה מספקת נגד קבוצות אלו. כמו כן, בקרב מפלגות הנחשבות דמוקרטיות כשלעצמן, עלולים אינטרסים ושיקולים אחרים להביא להעדפת קואליציה עם מפלגות שדמוקרטיה מתגוננת עלולה להצריך פסילתן או הגבלתן.
 גם כאשר גופים הנחשבים מסוכנים הם כולם ביחד מיעוט קטן מבחינה אלקטורלית, בכל זאת פעולותיהם עלולות לגזול מסדר היום הציבורי לא מעט משאבים, כמו גם מקופת המדינה.
 המשך פעולותיהן והטפותיהן של קבוצות הנחשבות למסוכנות, ולרוב מתאפיינות בנחרצות ובהתמדה, עלול להביא להן ביום מן הימים תמיכה ציבורית רבה על כל העלול להשתמע מכך.
 הטענה האפשרית שבתולדות כל מפלגה בעלת היסטוריה ממשית ניתן למצוא סטיות מסוימות מעקרונות דמוקרטיים כאלו או אחרים, ואולי אף סטיות מסוימות מהחוק, איננה מבטלת את העובדה שמבחינה זו יש מפלגות המאופיינות באופן מובהק מדי ככאלו.
 פרלמנט או מוסד ציבורי אחר אינם בהכרח מקור יעיל להוצאת רגשות תסכול וזעם המזינים קבוצות בעייתיות, ולפעמים יכול הדבר לשמש אפיק נוסף לפעילותן בתוספת חסינות הניתנת לחברי גופים כגון פרלמנט.

 טיעונים נגד דמוקרטיה מתגוננת 
 על תופעות אנטי-דמוקרטיות או אחרות הנחשבות לבזויות ניתן יהיה להתגבר באמצעי הסברה שונים כגון מערכת החינוך, התבטאויות של דמויות ציבוריות מכובדות, ופעילויות שונות היכולות להפחית בקרב אנשים הזדהות עם רעיונות המעוררים עילת פסילה אפשרית.
 עדיף שרגשות תסכול וזעם, קיצוניים ככל שיהיו, המזינים קבוצות הנחשבות למסוכנות, יתנקזו לאפיקים כגון בית נבחרים ועל ידי כך פחות יבואו לידי ביטוי במעשים כגון אלימות ברחוב.
 אם יש אנשים מסוימים העושים מעשים לא חוקיים או חתרניים, בהם יש לטפל ולא בכל הגוף שבו הם פעילים, יהיו אנשים אלו פעילים ראשיים ככל שיהיו.
 אם החברה היא ברובה הגדול באמת דמוקרטית, והרוב הגדול בה נוטה לדעות נורמטיביות ובלתי-קיצוניות לכיוון כלשהו, הרי שהיא תשכיל להתמודד עם קבוצות בעייתיות. לעומת זאת, אם החברה אינה בעלת רוב מוצק של אוכלוסייה התומכת בדמוקרטיה ושאינה קיצוני, הרי שהגבלות על פעילויותיהם של גופים שונים לא יעזרו הרבה. עד מהרה אותם גופים ימצאו אפיקי פעולה אחרים, בתוספת גיבוי אפשרי מצד רבים באוכלוסייה.
 אין לדעת היכן תיגמר "סתימת הפיות", ובמקרים רבים הגבול בין מה שראוי להצר את צעדיו למה שאינו, עלול להיות מלאכותי ולהשתנות בהתאם לנסיבות.
 בתולדות כל מפלגה עם היסטוריה ממשית ניתן יהיה למצוא סטיות כאלו או אחרות מעקרונות הדמוקרטיה ולפעמים אף מעשים שאינם מתיישבים עם החוק.
 פרלמנט אמור להיות "מדחום" של הלכי רוח ציבוריים, ותהיה זו אשליה ש"שבירת המדחום" תפתור בעיות שונות המזינות קבוצות שרוצים להצר את צעדיהן. עדיף במקרה זה להעלות את הבעיות הללו בפרלמנט.
 אפשר להגביל מעשים אנטי-דמוקרטיים, אך לא דעות.
 מה שבתקופה מסוימת נחשב בעיני רבים כקיצוני וחתרני יכול להיראות בתקופה אחרת כנורמטיבי. ישנם תקדימים לדעות שבעבר נחשבו אבסורדיות והיום הם נורמטיביות מאוד (כגון מתן זכות בחירה לנשים).

 דמוקרטיה מתגוננת בישראל 
בישראל ממומש עקרון הדמוקרטיה המתגוננת בחוק יסוד: הכנסת (סעיף 7א) שקובע ש"רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לכנסת אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי או שלילת אופייה הדמוקרטי".

חוקרי מדע המדינה רואים את ישראל כדמוקרטיה מתגוננת בעיקר עקב האילוצים החברתיים והביטחוניים שאיתם היא מתמודדת משחר הקמתה. בשלושת העשורים הראשונים לקיומה הייתה ישראל מוקפת במדינות אשר לא הכירו בה ולא ראו את עצם קיומה כלגיטימי. הרוב היהודי במדינה חשש שהמיעוט הערבי הגדול בתוך המדינה, הרואה עצמו חלק מהעולם הערבי, ישתף פעולה עם המדינות השכנות במאבקן בישראל. מצב זה העלה לעיתים קרובות את סוגיית הדמוקרטיה המתגוננת בישראל לראש סדר היום. בשנות ה-80 עלתה הסוגיה מחדש, אולם בהקשר אחר: בפעם הראשונה זכתה מפלגה יהודית – תנועת כ"ך – ששללה את אופייה הדמוקרטי של המדינה ואת זכויות המיעוט הערבי, במושב בכנסת.

בית המשפט העליון נדרש לסוגיית דמוקרטיה מתגוננת מספר פעמים ובין היתר היא מוזכרת בפסק דין שבו פסק נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בהסכמת השופטים שלצידו: המשנה לנשיא – חשין והשופטים ריבלין פרוקצ'ה וארבל:

ראו גם
 דמוקרטיה
 היסטוריה של הדמוקרטיה
 מדינה יהודית ודמוקרטית
 פסק דין ירדור
 דמוקרטיה אליטרית
 עריצות הרוב

לקריאה נוספת
 עמי פדהצור, הדמוקרטיה המתגוננת בישראל, הוצאת כרמל, ירושלים 2004.

קישורים חיצוניים


 רבקה ווייל, עיון מחודש בתפיסת הדמוקרטיה המתגוננת, דין ודברים י, 2017

 גבי סיבוני ופנינה שוקר, התגוננות מפני מבצעי השפעה — האתגרים הניצבים בפני דמוקרטיות ליברליות, מזכר 191, המכון למחקרי ביטחון לאומי, מאי 2019
הערות שוליים

מתגוננת
קטגוריה:לחימה בטרור
קטגוריה:שיטות ממשל