ברניקי

ברניקי (או ברניקה, ביוונית: Βερενίκη; 28 לספירה – לא לפני 79 לספירה) הייתה מלכה יהודיה מבית הורדוס, בתו של אגריפס מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי. היא הייתה מאהבתו של הקיסר לעתיד טיטוס והודות לכך הפכה לאחת הנשים המשפיעות ביותר בימיה.

משפחתה
ברניקי נולדה בשנת 28 לספירה לאגריפס הראשון ואשתו קיפרוס. אביה של קיפרוס היה פצאל, בנו של פצאל, אחי הורדוס. אמה של קיפרוס הייתה שלומציון, בתם של הורדוס ומרים החשמונאית. לפיכך, שני הוריה של ברניקי היו נכדיהם של הורדוס ומרים החשמונאית, והיא הייתה נצר לבית חשמונאי ולבית הורדוס.

אחיה היו אגריפס השני, מרים ודרוסילה. אח נוסף, דרוסוס, נפטר כשהיה ילד.

אביה, חביבם של הקיסרים קליגולה וקלאודיוס, הוכרז כמלך יהודה בשנת 41, לאחר תקופת שלטון בן שלושים וחמש שנים של נציבים רומאים. בשנת 44 נפטר אגריפס הראשון ויהודה הפכה שוב לפרובינקיה רומאית.

נישואיה
300px|ממוזער|שמאל|פאולוס מדבר בפני אגריפס ואחותו ברניקי.ציור של וסילי סוריקוב, 1875
ממוזער|300px|משפט פאולוס בפני פסטוס, אגריפס וברניקי.ציור של ניקולאי בודרבסקי, 1875
בהיותה עוד נערה צעירה, כבת 14 בלבד, נישאה ברניקי לראשונה למרקוס יוליוס אלכסנדר, בנו של אלכסנדר האלברכוס, מנהיג הקהילה היהודית באלכסנדריה ומקורב לחצר הקיסרית ברומא. גיסה היה טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שעלה לגדולה בהמשך במסגרת שירותו בצבא הרומאי. נישואיה של ברניקי היו קצרים, ותוך זמן קצר התאלמנה.

כשמלאו לה 16 שנים, השיא אותה אביה לאחיו האלמן הורדוס מלך כלקיס – ממלכה קטנה בצפונה של ארץ ישראל למרגלות הרי הלבנון. לזוג נולדו שני בנים, בֶּרניקְיאנוּס והורקנוס.

באותה שנה (44 לספירה) מת המלך אגריפס הראשון. עם הישמע דבר מותו הפתאומי של אביהן, שימשו ברניקי ואחיותיה הקטנות מושא לשמחה לאיד של היוונים תושבי קיסריה וסבסטיה, על מות מלכם של היהודים: "והחיילים שנזדמנו (לשם) אותה שעה, ורבים היו, הלכו אל בית (אגריפס) וחטפו את האנדרטות של בנות המלך והביאו אותן מתוך הסכמה כללית לבתי-זונות והעמידו אותן על הגגות, ונהגו בהן מנהג של ביזיון כמה שיכלו, ועשו מעשים מכוערים משאפשר לספרם".

למרות רצונו של קלאודיוס למנות למלך יהודה את בנו של אגריפס, אגריפס השני, שגדל ברומא בבית הקיסר ועדיין התחנך אצלו, שינה את דעתו בהשפעת ידידיו, שטענו כי הוא עדיין צעיר מדי (בן 17 בלבד) לשלטון בסדר גודל כזה וממלכת יהודה בוטלה והפכה לאפארכיה. המשימה הראשונה שהטיל הקיסר על הנציב (אפארכוס) החדש ביהודה, הייתה להעניש את תושבי קיסריה וסבסטיה על הביזיון שנהגו במלך המת והגסות כלפי בנותיו, ברניקי ואחיותיה.

בשנת 48 מת הורדוס מלך כלקיס, בעלה השני של ברניקי. לאחר מותו מסר הקיסר קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיה, אגריפס השני.
לדברי החוקרת טל אילן, סביר להניח שלאחר שהתאלמנה פעמיים בהיותר בת 20 בלבד, התקשה אגריפס למצוא גבר ראוי שיסכים לשאת אותה והיא נשארה איתו בכלקיס.
אגריפס שלט בממלכת כלקיס במשך 4 שנים. בשנת 53 החליף קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס בשטחי הטטרארכיה שהייתה בעבר של פיליפוס. כשעבר אגריפס לקיסריה פיליפי, ברניקי התלוותה אליו.

שמועות רבות התרוצצו לגבי היחסים בין ילדיו של אגריפס הראשון. ברניקי קינאה באחותה הקטנה דרוסילה בגלל יופייה, עד שדרוסילה, ש"הצטיינה ביופיה מכל הנשים", נאלצה לברוח ממנה כי "חשדה בה שהיא עלולה להזיק לה במידה לא מעטה".
לאחר זמן רב שברניקי ישבה באלמנותה, התהלכה שמועה שהיא מנהלת מערכת יחסים אסורה עם אגריפס אחיה. כדי לנסות ולהזים את השמועה, שכנעה את פולמון השני מלך קיליקיה להימול ולקחת אותה לאישה. אבל "הנישואין לא נמשכו זמן רב, וברניקי, כפי שסיפרו, עזבה בפריצותה את פולמון", שהתחתן איתה "בעיקר בגלל עושרה" ועם ביטול הנישואין עזב גם את היהדות. ככל הנראה, השמועה על היחסים האסורים עם אחיה לא הוזמה מעולם, ומלבד אזכורה אצל יוספוס היא נזכרת גם אצל המשורר הרומי בן התקופה יובנאליס, באופן עוין לברניקי כיהודיה.

ברניקי חיה מעתה בממלכת אגריפס ובארמונו שבירושלים. הימצאותה לצידו בכל האירועים הרשמיים והעובדה שהחזיקו באפוטרופוס משותף לרכושם יכולות להעיד שכנראה נחשבה כמלכה שותפה יחד עם אחיה. ייתכן והם אלה שנזכרים בתלמוד כ"מלכא ומלכתא".

על פי הברית החדשה, היו אלה אגריפס ואחותו ברניקי, שבפניהם שפט הנציב הרומי פסטוס את שאול התרסי (פאולוס) בקיסריה: "למחרת באו אגריפס ובֶרְנִיקָה ברֹב הדר ונכנסו לאולם עם שרי האלף ונכבדי העיר, ופסטוס צִוָה להביא את שאול". לאחר ניסיון מצד שאול לדבר על ליבו של אגריפס, "המלך והנציב קמו וכן גם ברניקה והיושבים איתם. אחרי צאתם דִברו זה אל זה ואמרו: 'האיש הזה לא עשה שום דבר המחיֵב מוֶת או מאסר'". למרות זאת, בשל פנייתו של שאול התרסי עצמו לקיסר, נשלח למעצר ברומא.

המרד הגדול
בינתיים הלך המצב ביהודה והדרדר. לאחר מותו של אגריפס הראשון החלו הרומאים ממנים שוב בארץ נציבים. על פי יוסף בן מתתיהו היו חמשת הנציבים שמונו משנת 44 ועד לשנת 66 אנשים מושחתים, שהכבידו ידם על האוכלוסייה. האחרון שבהם גסיוס פלורוס, ניסה לגזול את כספי המקדש, הכניס לירושלים חיילים הלניסטים, ביצע טבח, וגרם להתמרמרות כללית, שהפכה למרידה. היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול.

בעת מעשי הטבח שביצע פלורוס הייתה זו ברניקי שנאלצה להתמודד עם המצב, תוך שהיא מפגינה רגש לאומי עז וחירוף נפש. המלך אגריפס שהה באותו הזמן באלכסנדריה, לשם נסע כדי לברך את טיבריוס אלכסנדר הנציב החדש במצרים:

קריאת התגר העממית נגד תוקפנותו של פלורוס התבטאה בהריסת האולמות המחברים בין הר הבית למצודת אנטוניה. פלורוס שלח לנציב בסוריה "מכתב מלא כזבים על-דבר מרד היהודים". אבל נכבדי ירושלים לא שתקו וגם הם שלחו, בשיתוף עם ברניקי, מכתב לנציב "על התועבות אשר עשה פלורוס בירושלים".
אגריפס הגיע לירושלים בסמוך לאחר מכן. הוא מצא את העם במצב הקרוב למרידה כללית. אגריפס וברניקי לצדו, ניסו לשכנע את העם שלא למרוד, בנאום ארוך שמובא על ידי יוסף בן מתתיהו, ועיקרו כי למרידה אין כל סיכוי כנגד המעצמה העולמית הרומאית. נראה היה שהנאום השיג את מטרתו:
"וככלות אגריפס את הדברים האלה זלגו עיניו דמעות וגם אחותו בכתה עמו, ובדמעותיהם עלה בידם לשכך את חמת העם". הוא טען שהדרך היחידה להוכיח שליהודים אין כוונות מלחמתיות, היא לבנות מחדש את מה שנהרס: "העם שמע לדברים האלה ועלה יחד עם המלך ועם ברניקי אל הר-הבית והחל לבנות את האולמים ההרוסים". אבל נסיונותיו של אגריפס לשכנע את העם להסכים למרותו של פלורוס עד שישלח הקיסר נציב אחר במקומו כשלו.

לאחר שאחד הכהנים אלעזר בן חנניה שכנע את הכהנים שלא לאפשר הקרבת קרבנות לשמו של הקיסר (כפי שהיה נהוג עד אז), הפך המרד לגלוי. אגריפס שלח 3,000 פרשים מממלכתו בצפון, על מנת לדכא את המרידה. משהגיעו הפרשים לירושלים, גילו כי רובה נכבשה בידי המורדים. בלחימה שהתפתחה נשרפו ארמונם של אגריפס וברניקי, כמו גם בתי האצילים והעשירים, בית הכהן הגדול, והארכיון בו הוחזקו שטרי החוב. חייליו של אגריפס התבצרו במצודת אנטוניה ולאחר מצור קצר הותר להם לעזוב את העיר.

במהלך דיכוי המרד נאלצו ברניקי ואחיה לסייע לרומאים. בסתיו 66 הם יצאו לביירות כדי לקבל את פניו של נציב סוריה, קסטיוס גאלוס, וסייעו לו בחיילים ובאספקה. לתקופת שהותם מחוץ לממלכה הושאר בה ממלא-מקום, "אותו הפקידו בעת ההיא המלך ואחותו למפקח על המדינה" – עדות נוספת לסמכויותיה הרשמיות של ברניקי.
יוסף בן מתתיהו מעיד שבהיותו מושל הגליל מטעם ממשלת המרד, התעמת עם צבאו של אגריפס והחרים תבואה (שנאספה מכפרי הסביבה) מאסמיה של ברניקי בבית שערים, ושלח אותה לגליל.
כאשר הגיע אספסיאנוס לדכא את המרד, סייע לו אגריפס במשלוח חיילים.

החוקרת טל אילן מסיקה שבמרבית תקופת המרד שהו אגריפס וברניקי בבירת ממלכתם, קיסריה פיליפי. לדעתה, השניים הסתגרו בעיר וביצרו אותה לצורך ביטחונם האישי, לאחר שנאלצו לברוח מירושלים – שם נשרף ארמונם, טבריה מרדה – שם נשרף ארמון הורדוס אנטיפס אותו ירשו, ורכושם בגליל נשדד שוב ושוב.
מיד אחרי תיאור המצור על יודפת (יולי 67) ב"מלחמת היהודים", יוסף בן מתתיהו מספר שאספסיאנוס התארח בממלכתו של אגריפס השני בצפון הארץ, בהזמנתו. אילן מניחה שמטרת ההזמנה הייתה להראות לאספסיאנוס כיצד הוא ואחותו, הנאמנים לרומא, נאלצים להגן על עצמם מפני המורדים.
אגריפס אירח את אספסיאנוס וצבאו, ואספסיאנוס סייע לו לדכא את המרד בערים טבריה וטריכיי שהיו חלק מממלכתו.
על פי יוסף בן-מתתיהו, אגריפס הטיל על יוסטוס איש טבריה עונש מוות בפקודת אספסיאנוס, בעקבות תלונת תושבי הדקפוליס על כך שהוביל את ההתקפה של יהודי טבריה עליהם ושרף את כפריהם, ורק בקשותיה של ברניקי הביאו את אחיה להמיר את העונש למאסר ובכך הצילה את חייו.

מערכת יחסים עם טיטוס
ממוזער|250px|טיטוס וברניקי, 1678 לערך.
ממוזער|200px|טיטוס וברניקי, 1815.
תוך כדי שיתוף הפעולה של אגריפס עם אספסיאנוס בדיכוי המרד הגדול, התפתח קשר רומנטי בין ברניקי וטיטוס, בנו של אספסיאנוס. טיטוס התגרש מאשתו השנייה בשנת 65.

בשנת 68 הודח הקיסר נירון והתאבד, ורומא נקלעה למערבולת של חוסר יציבות לאורך שנת 69, הידועה בשם "שנת ארבעת הקיסרים".
ביוני 68 עלה הקיסר גלבה לשלטון במקומו של נירון. אספסיאנוס שלח את טיטוס לרומא לברכו, ועמו הפליג גם אגריפס השני, אך בהגיעם ליוון, כנראה בשלהי ינואר 69, נודע להם כי גלבה נרצח. אגריפס המשיך לרומא, כדי לברך את הקיסר החדש, אותו, ואילו טיטוס שב אל אביו בקיסריה. בין ההסברים שמציע ההיסטוריון הרומי טקיטוס להחלטתו זו, הוא קובע שהיו הסבורים כי טיטוס חזר ליהודה "בגלל געגועיו העזים לראות שוב את המלכה ברניקי". מכך משתמע שברניקי וטיטוס נפגשו עוד בעת ששהה טיטוס בארץ ישראל לצורך דיכוי המרד היהודי, בין אביב 67 וסתיו 68. טל אילן מניחה שהשניים נפגשו בעת שאספסיאנוס התארח בממלכתו של אגריפס השני. לאחר ביקור זה העניק אספסיאנוס לאגריפס חסדים שונים במהלך כל המלחמה, ואילן מניחה שאלו ניתנו לו לא רק בגלל נאמנותו הבלתי מעורערת, אלא גם בגלל מערכת היחסים שנקשרה בין בנו לבין אחותו של המלך.

לאחר תיאור הניצחון הרומאי בגליל ב"מלחמת היהודים", יוספוס מציין שטיטוס "הגיע מגוש חלב לקיסריה". רוב החוקרים סבורים שמדובר בקיסריה שעל הים, אולם טל אילן סבורה שמדובר בקיסריה פיליפי, עירה של ברניקי. מנקודה זו בזמן, בנובמבר 67, ועד דצמבר 68 או ינואר 69, אז הפליג טיטוס לרומא, הוא אינו נזכר כלל ב"מלחמת היהודים", ולדעת אילן ההסבר הסביר ביותר להיעדרו הוא שטיטוס נמצא במשך כל שנה זו בבירת ממלכתם של אגריפס וברניקי, כפי הנראה ברשות אביו.
באותה עת הייתה כבר ברניקי בת כ-40, וטיטוס בן 30 או 27 בלבד, אבל טקיטוס טוען שהייתה "באביב ימיה ובמרום יופיה", והקסימה אפילו את אביו של טיטוס ב"מתנותיה המפוארות".
אספסיאנוס הסכים להתמודד על השלטון רק אם תובטח לו תמיכת טיבריוס יוליוס אלכסנדר, יהודי מומר שהיה נציב מטעם רומא על מצרים, ואחי בעלה הראשון של ברניקי. טקיטוס מספר שברניקי פעלה לקדם את הפיכתו לקיסר בהתלהבות רבה. לדעת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי ביופייה ובעורמתה הביאה את אלכסנדר לתמוך באספסיאנוס, וזאת על מנת שבבוא היום, לאחר מינויו של אספסיאנוס לקיסר, ימונה בנו טיטוס תחתיו והיא תהיה לקיסרית, שכן טיטוס הבטיח להינשא לה.

יוספוס מספר כי מיד לאחר כיבוש ירושלים בספטמבר 70, נסע טיטוס מקיסריה שעל הים לקיסריה פיליפי, "שם שהה זמן רב". טל אילן טוענת כי "ברור שפניו היו מועדות אל ברניקי", וכי הדחיפות בנסיעתו אליה מעידה על כך שהיא לא הייתה לצדו בזמן המצור על ירושלים, ואם כך הרי שחלפו כשמונה חודשים מאז שהתראו לאחרונה, לפני שטיטוס יצא, ככל הנראה, לאלכסנדריה בפברואר אותה שנה. בקיסריה פיליפי ערך טיטוס משחקי ראווה בהם נספו שבויים יהודים רבים, ואילן סבורה כי אגריפס וברניקי נכחו בחגיגות הללו. מקיסריה פיליפי יצא טיטוס למסע ברחבי סוריה, אותו סיים בחורבות ירושלים, ואילן סבורה כי ברניקי נלוותה אליו במסעו, לפני שהמשיך בדרכו לאלכסנדריה. טיטוס חזר לרומא וברניקי חזרה כנראה לממלכתה. הרומאים רצו שליורש העצר של האימפריה הרומית תהיה אשה המסוגלת ללדת לו יורשים, ואילו ברניקי, שהייתה מבוגרת ממנו ב-11 שנה, כבר לא הייתה מסוגלת לכך. כמו כן, יהדותה לא אפשרה לה להתחבב על הרומאים מיד אחרי המלחמה של היהודים בשלטון הרומי.
לדעת אילן, טיטוס נפרד מברניקי בשנת 71.

בשנת 75 ביקרה ברניקי ברומא, ואז החל פרק שני במערכת היחסים שלה עם טיטוס. במשך השנים בהן היו פרודים, טיטוס לא נשא אשה אחרת על פניה.
ההיסטוריון הרומי קסיוס דיו מספר שברניקי הייתה "בשיא כוחה", ולכן הגיעה לרומא כשהיא מלווה באחיה. אגריפס השני קיבל משרת פראיטור וברניקי חיה עם טיטוס בארמונו כבת-זוגו.
ההיסטוריון הרומי בן התקופה סווטוניוס מספר כי טיטוס "חשוד היה בחמדת-בשרים בגלל... אהבתו העזה לברניקה המלכה, אשר הבטיח לה – כפי שהיו אומרים – גם לשאתה לאשה".
על פי "קיצור על הקיסרים" מסוף המאה ה-4, טיטוס הזמין לארוחה את הקונסול לשעבר אולוס קאיקינה אליינוס  וציווה לחנוק אותו למוות ברגע שעזב את חדר האוכל, בגלל שחשד בו בניאוף עם "אשתו ברניקי". גם על פי מקורות אחרים קאיקינה הוצא להורג על ידי טיטוס, אולם אף אחד מהם אינו קושר זאת לברניקי.
עדות למידת כוחה והשפעתה ניתן למצוא בכתבי הרטוריקן קווינטיליאנוס, שמספר על מקרה בו הוא עצמו טען לטובת ברניקי בבית המשפט, כאשר היא עצמה הייתה השופטת.
לדברי קסיוס דיו, ברניקי ציפתה להינשא לטיטוס וכבר התנהגה כאילו הייתה אשתו, אבל ההתמרמרות ברומא הלכה וגברה. בנוסף לדברי הרכילות על בנו של הקיסר ובת זוגו, הצליחו כמה סופיסטים מהאסכולה הציניקנית לחדור לעיר ולעורר מהומה. אחד מהם נכנס לתיאטרון מלא בקהל וגינה את הזוג בנאום פוגעני ארוך, עליו קיבל עונש מלקות. מאוחר יותר, סופיסט אחר, שחשב שזה העונש שיקבל גם הוא, פצח בנביחות חסרות טעם בסגנון ציניקני, ונענש על כך בעריפת ראשו. כשטיטוס ראה כי הרומאים אינם מרוצים מהמצב, שלח את ברניקי מרומא.
ייתכן שהרומאים לא היו מרוצים מכך שהיא יהודייה, בת לעם שאך זה מרד בהם, וייתכן שלא היו מרוצים מכך שאשת הקיסר העתידי תהיה מלכה מזרחית, בזוכרם את קלאופטרה מלכת מצרים ואת השפעתה השלילית על יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
בשנת 79, לאחר שאספסיאנוס מת וטיטוס הפך לקיסר, חזרה ברניקי לרומא. אולם זמן קצר אחר כך שלח אותה טיטוס בחזרה אל ממלכת אחיה אגריפס, כדי לשמור על אהדת העם, וזאת "למרות רצון שניהם". לאחר ששולחה בשנית מרומא, אין יותר מידע על קורותיה של ברניקי.

יוסף בן מתתיהו אינו מזכיר כלל קיומו של קשר כלשהו בין ברניקי לטיטוס. יוספוס מספר שקיבל את חסותו של טיטוס, ולאור זאת טל אילן משערת שטיטוס ביקש ממנו לא להזכיר בספרו "מלחמת היהודים" (פורסם בין השנים 75–79) את מערכת היחסים בינו לבין ברניקי. לדברי אילן, יוספוס סיים לכתוב את ספרו זה סמוך לשנת 75, מספר שנים לאחר שטיטוס נפרד מברניקי אך לפני שהחל הפרק השני במערכת היחסים שלהם, והוא לא רצה שיחשבו שבזמן המלחמה ביהודה הוא התרועע עם המלכה היהודיה במקום להתרכז בדיכוי המרד. ייתכן גם שביקש זאת כדי להגן על שמה הטוב של ברניקי בעיני בני עמה, בהיותו מחריב ירושלים, שכן היא המשיכה להתגורר ביהודה, ואולי אף להגן על שמה הטוב בעיני הרומים.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר הציע שייתכן ונמצא רמז לברניקי באגדה התלמודית על חורבן בית המקדש על ידי "טיטוס הרשע": "בא טיטוס... תפס זונה בידו ונכנס לבית קדשי-הקדשים והציע ספר-תורה ועבר עליה עבירה".
טל אילן מציינת כי בעוד שבראשית "מלחמת היהודים" ברניקי מוצגת באופן חיובי, יוספוס אינו מזכיר אותה בספר לאחר הגעת אספסיאנוס וטיטוס לארץ ישראל, ואילו ב"קדמוניות היהודים", שפורסם מאוחר יותר (בסביבות שנת 94), הוא מזכיר אותה בהקשרים לא חיוביים: הוא מספר על קנאתה באחותה דרוסילה, מזכיר את השמועה "שהיא נזקקת לאחיה", וכותב שהיא "עזבה בפריצותה" את בעלה פולמון. דניאל שוורץ טען שמאחר שדברים אלה מופיעים בסמיכות לדברים אחרים שנכתבו נגד אגריפס, הרי שהם מעידים שמילים אלה אינם של יוספוס עצמו אלא של מקור שהיה עוין את אגריפס, ועל כן יש לשער כי יוספוס כתב זאת לאחר מותו של אגריפס. אולם לדעת אילן, יוספוס העז לכתוב כך על ברניקי אחרי מותו של טיטוס (מת בשנת 81), ולא של אגריפס.

כתובות וצאצאית אפשרית
על פי גרץ, הוצב באתונה פסלה של ברניקי, כשעליו הכיתוב "המלכה הגדולה בת המלך הגדול יוליוס אגריפס".
כתובת מאתונה שנחקקה לכבודה משבחת את ברניקי עקב "דאגתה" לעיר, ומכנה אותה "בת אגריפס המלך וצאצא של מלכים גדולים מטיבי העיר". כתובת לטינית מביירות מנציחה את ברניקי, לצד אחיה, בזכות תרומות לשיקום בניין בעיר וקישוטו: "ברניקי המלכה והמלך אגריפס תיקנו מן היסוד את המקדש הזה (?), שהמלך הורדוס, שהם מצאצאיו, בנאו, אחרי שהידרדר הבניין ברבות השנים, וגם קישטו אותו בשיש ובשישה (?) עמודים".

למרות שאין מידע על חייה או צאצאיה לאחר שנת 79, ישנם חוקרים הקושרים אליה את יוליה קריספינה בת ברניקיאנוס, הנזכרת בארכיון בבתא כ"אפיסקופוס" – המפקחת על אחייניו היתומים של בעלה המנוח השני של בבתא. יוליה קריספינה ייצגה בשנים 130–131 את היתומים והאפוטרופוס שלהם במשפט תביעה נגד בבתא והחוקרים מעלים את האפשרות שהייתה נכדתה של ברניקי, מבנה ברניקיאנוס.{{הערה|Tal Ilan, Integrating Women Into Second Temple History (Mohr Siebeck, Germany 1999), Part 3: Women and the Judaean Desert Papyri, Chapter Eight: "Julia Crispina: A Herodian Princess in the Babatha Archive", Pages 217-233.}}

דמותה של ברניקי בספרות ובאמנות
ממוזער|200px|ברניקי במחזה הנושא את שמה מאת ז'אן ראסין, מערכה 5, תמונה 7, 1676.
ברניקי שימשה השראה לספרים, למחזות ואף לאופרה. פרט להיותה מוזכרת בשירי יובנאליס, המחזה הידוע ביותר אודותיה הוא "ברניס"  מאת ז'אן ראסין, אשר נכתב בשנת 1670 והוצג לראשונה בשנת 1679.

גם משוררים עבריים קיבלו השראה מדמותה. כך למשל חיים גורי כלל שיר אודותיה בשם "ברניקי המלכה" בספרו "חשבון עובר" (מבחר שירים 1945–1987).

בשנת 1962 ערכה סוכנות החלל הצרפתית ניסויים רקטיים על מנת ללמוד את תופעת ליקוי החמה. תוכנית זו כונתה "טיטוס" ובמסגרת זו נשלחו למסלול אחת-עשרה רקטות מסוג "ברניס" על שמה של ברניקי.

הווארד פאסט כתב עליה את הספר "Agrippa's Daughter" (יצא ב-1964), שיצא בעברית ב-1966 בשם "ברניקה החשמונאית" וב-1988 יצא שוב בשם "ברניקה: בתו של אגריפס". פאסט מתאר את נישואיהם של ברניקה עם שמעון בן גמליאל הנשיא מבית הלל, ובאמצעות תחבולה ספרותית זו הוא מספר על בית הלל ועל בית שמאי שסייעו בליבוי המרד הגדול. כמו כן מתאר פאסט את סיועה של ברניקה בקניית עבדים יהודים לאחר המרד הגדול, בכוונה למלטם מידי האדונים הרומים.

ב-2014 פורסם רומן היסטורי בעברית העוסק במלכה, בשם "אהבתה של ברניקי", מאת חבצלת פרבר-שפר.

ב-2021 בסרט הישראלי המאויר "אגדת חורבן", העוסק במרד הגדול, משתמשת ברניקי בהשפעתה על טיטוס כדי לנסות למנוע את הרס (שריפת) בית המקדש. את דמותה מדבבת יעל אבקסיס. במרץ 2023, נמסר על ליהוקה של לירז צ'רכי לגילום דמותה של ברניקי בסדרת הדרמה האפית "אלו שעומדים למות".

על שמה של ברניקי מכונים כמה אתרים בסביבות טבריה: הר ברניקי, גן לאומי ברניקי, שמורת מצוקי ברניקי, אמת ברניקי, יקב ברניקי וחוף ברניקי.

קרוי על שמה רחוב בירושלים.

לקריאה נוספת
 טל אילן, "יוספוס כמקור לרומן בין טיטוס לברניקי", בתוך: מלאכת מחשבת – מחקרים במדעי היהדות מוגשים לפרופסור בצלאל בר־כוכבא בהגיעו לגבורות''', סטפני בינדר, אשבל רצון וינון שבטיאל (עורכים), חלק א, אוניברסיטת ת"א, תשפ"ב, עמ' 185–200.
 Tal Ilan, Queen Berenice: A Jewish Female Icon of the First Century CE'', Brill, 2022

קישורים חיצוניים

 ברניקי - האישה שראתה הכל, נאמן למקור, הספרייה הלאומית




הערות שוליים

קטגוריה:בית הורדוס
קטגוריה:יהודים ארץ-ישראלים
קטגוריה:יהודי תקופת בית שני
קטגוריה:המרד הגדול
קטגוריה:נסיכות בעת העתיקה
קטגוריה:מלכות בעת העתיקה
קטגוריה:נשים במאה ה-1
קטגוריה:יהודים במאה ה-1
קטגוריה:ילידי 28