ילדי טהראן

ילדי טהראן הוא הכינוי שניתן לקבוצת ילדים ניצולי השואה שהועברו מפולין לטהראן שבאיראן, ולאחר מכן הועלו לארץ ישראל בשנת 1943.

בברית המועצות ובאיראן
ילדי טהראן היו ילדים יהודים מפולין, שברחו עם משפחותיהם בפרוץ מלחמת העולם השנייה אל החבלים המזרחיים של פולין, שנתפסו על ידי הצבא האדום ב-19 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. חלק מהפליטים הוגלו על ידי הסובייטים מזרחה לסיביר ולברית המועצות האסייתית, וחלקם נסו לאזורים אלה עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941.

בשנת 1942, עם הקמת הצבא הפולני על אדמת ברית המועצות בפיקודו של גנרל ולדיסלב אנדרס, שכונה "צבא אנדרס", נספחו אליו אלפי פליטים ובהם הילדים.

עם הגיע צבא אנדרס ב-1942 לאיראן, שהייתה בשליטת הבריטים, הקימה הסוכנות היהודית בטהראן מחנה לילדי הקבוצה שנקרא "בית הילד היהודי", וריכזה בו 719 ילדים. הילדים שם סבלו ממחסור במזון. בינואר 1943, לאחר שהסוכנות היהודית השיגה רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) משלטונות המנדט ואונייה מהרשויות באיראן, היא ארגנה, בסיוע מימון שהתקבל מיק"א, את עלייתם לארץ ישראל. מרביתם הגיעו דרך ירדן, וחלק אחר הגיע בדרך הים מקראצ'י (אז בהודו הבריטית) לפורט סעיד שבמצרים ומשם ברכבת לעתלית, ב-18 בפברואר 1943.

לרוב ילדי טהראן היה רק הורה אחד. על פי דיווחה של הנרייטה סאלד, 124 מתוכם היו יתומים מאב ומאם. לחלקם היו הורים שנשארו בברית-המועצות ומסרו אותם למנזרים ולבתי-יתומים פולניים, ומשם הם הגיעו לאיראן.

בארץ ישראל
 בואם לארץ ישראל 
ממוזער|קבוצה של ילדי טהראן מחוץ לקרון רכבת בעתלית
שמאל|ממוזער|250px|קבוצה של ילדי טהראן ממתינה לרכבת בעתלית
שמאל|ממוזער|250px|קבלת הפנים בתחנת הרכבת בחדרה
250px|ממוזער|שמאל|שלט הנצחה לילדי טהראן ברחוב ילדי טהראן בפתח תקווה
ילדי טהראן הגיעו לארץ ישראל ב-18 בפברואר 1943, ערב פורים קטן תש"ג, לאחר שהסוכנות היהודית הצליחה להסדיר את קליטתם בארץ. נלוו אליהם כמה מבוגרים. הם הגיעו באונייה עד מצרים וברכבת עד עתלית. בדרך נערכו להם קבלות פנים בתחנות הרכבת ברחובות ובחדרה.

עיתון הצופה כתב בכותרת ראשית: "ושבו בנים לגבולם". השיירה כללה 1,228 נפש שהגיעו ב-12 קרונות שינה (פולמאן). קבלת פנים חגיגית נערכה להם בתחנת הרכבת העברית הראשונה שעצרו היא תחנת הרכבת ברחובות. הצופה כתב: 

קבלת פנים חגיגית נערכה להם בתחנת הרכבת עתלית. שם הילדים ירדו והועברו למחנה העולים במקום. לתחנת הרכבת בעתלית הגיעו תלמידי בתי ספר ובידיהם דגלים וכתובות וגם עגלות מלאות כל טוב, פירות ומגדנות. "כאשר הרכבת התקרבה לרציף, פרץ הקהל בתרועת גיל אדירה ושירת התקווה הרעידה את האוויר". שיירה ובה עשרות אוטובוסים של חברת "החבר" מחיפה העבירה בהתנדבות את העולים למחנה הקליטה לעולים.

הילדים סיפרו כי החיילים הבריטים דאגו לכל מחסורם בדרך, נתנו להם ארוחת בוקר ואפילו טיפלו בתינוק שנולד ברכבת.

 פולמוס קליטת ילדי טהראן 
הגעתם של ילדי טהראן הביאה לוויכוח חריף בעניין קליטתם. לחלק מהילדים היו קרובי משפחה בישראל אשר ביקשו לגדלם, ורק לאחר מאמץ קיבלו את מבוקשם. עיקר הוויכוח היה בין גורמים דתיים לחילוניים על חינוך הילדים. הגורמים הדתיים, והרב הראשי לישראל ביניהם, דרשו שכל ילד יהודי שאין לו הורים יישלח למסגרת חינוכית דתית. לעומתם, גורמים חילוניים דרשו למסור את הילדים למסגרות חילוניות, ובפרט קיבוצים, באמרם ששם ישנם תנאים טובים יותר.

הנרייטה סאלד החליטה שילדים מעל גיל 14 יבחרו את המסגרת בעצמם, ולגבי ילדים מתחת לגיל 14 ייערך בירור לבדוק האם גדלו במשפחות דתיות בפולין. על מנת לברר עניין זה שוחחה סאלד אישית עם כ-400 מהילדים, ועוזרה, הנס בייט, שוחח עם השאר. לגבי הילדים הקטנים נעשה ניסיון לדלות פרטים כמו האם עשו אצלם קידוש והבדלה בבית. הילדות ידעו במקרים רבים לתאר את הכשרת הבשר.

על פי דיווח של הנרייטה סאלד, בסופו של דבר חולקו ילדי טהראן כדלהלן:

298 - במקומות חילוניים, 288 - במוסדות ויישובים של המזרחי. 38 - במוסדות של אגודת ישראל. 27 - אצל קרובי משפחה. 36 - במוסדות לגביהם הייתה מחלוקת האם הם דתיים או חילוניים. 15 - נמצאו בבית תינוקות. 17 - טרם שובצו בעת מתן הדיווח.

החרדים בארץ מחו על השמתם של הילדים במוסדות חילונים ואף במוסדות המזרחי מכיוון שרובם של הילדים גדלו, לטענתם, בבתים חרדים.

רשימת שמות הילדים, גילם ומקום הולדתם שהגיעו בקבוצה הגדולה הראשונה ב-18 בפברואר 1943 מופיעה בספר: "ילדי טהראן". באוגוסט 1943 הגיעה דרך היבשה קבוצה שנייה ואחרונה של ילדי טהראן שמנתה כ־131 ילדים. הרשימה מופיעה בארכיון המדינה .

על קליטתם הרפואית של "ילדי טהראן" היה אחראי הד"ר שמואל ספירו הרופא הראשי של עליית הנוער.

במלחמת העצמאות
רבים מהבוגרים שבילדי טהראן לחמו במלחמת העצמאות, וכמה מהם נהרגו במלחמה. אחד מילדי טהראן, עמנואל לנדאו, נהרג במלחמת העצמאות בקרב נגד שיירה ערבית באזור הקריות שליד חיפה. נפילתו הייתה תוך גילוי גבורה עילאית והוא היה בין 12 מקבלי אות גיבור ישראל שהוענק ללוחמי מלחמת העצמאות בשנת 1949.

בין הנופלים האחרים מילדי טהראן: שלמה וגנר בקרב רמת יוחנן, זאב הולנד בשדה דב, חיים גרף בחיפה, דב גולומב בכיבוש כפר סבא, הדסה למפל בלטרון,  בדגניה א', חיה הורן בכפר עציון ויהודית יעקובוביץ ברמות נפתלי.

מאבקם המשפטי
בשנת 1997 הוכרו לראשונה ילדי טהראן כניצולי השואה על ידי מדינת ישראל. משמעות ההכרה היא שעד שנת 1997 לא זכו ילדי טהראן לפיצויים מהמדינה בהתאם להסכם השילומים שנחתם עם ממשלת גרמניה. בשנת 2004 התאגדו 217 מילדי טהראן ותבעו את המדינה במטרה לקבל את הפיצויים שטענו כי חייבים להם משנות ה-50. טענת המדינה הייתה, כי הפיצוי המגיע להם הוא קולקטיבי ואותו הם כבר קיבלו. באוגוסט 2012 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי כל אחד מ-217 התובעים זכאי לפיצוי אישי בסך 50,000 ש"ח. בינואר 2014 קיבל בית המשפט העליון את ערעור המדינה, וביטל את פסק הדין של בית המשפט המחוזי.

המשורר נתן אלתרמן כתב:

ילדי טהראן מפורסמים
 חיים ארז - אלוף במילואים
 אביגדור בן-גל ("יאנוש") - אלוף במילואים
 אלכס גלעדי - איש טלוויזיה וחבר הוועד האולימפי הבינלאומי
 הרב בן ציון רבינוביץ - האדמו"ר מביאלא
 אברהם רייף - יו"ר לשכת סוכני הביטוח ונשיא כבוד
 הרב פנחס שרייבר - לשעבר רבה של הקהילה החרדית באשדוד ואחיו הרב ישראל שרייבר
 הדסה למפל - ציירת ולוחמת פלמ"ח שנהרגה במלחמת העצמאות
 בן-ציון תומר - משורר, סופר ומחזאי. מחזהו "ילדי הצל" עוסק בסיפורו של אחד מילדי טהראן.
 אריה מינטקביץ - יו"ר לשעבר של הרשות לניירות הערך ויו"ר לשעבר של מועצת המנהלים של בנק דיסקונט
 הרב יוסף גליקסברג - לשעבר רבה הראשי של גבעתיים
 הרב יהושע רוזן - ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ), ובישיבת ניר בקריית ארבע.
 רחל גרא, אמנית
 זאב שוס - פרופ' אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת ת"א

ראו גם
 ילדי הצל
ילדי סלבינו
 ילדי בוכנוואלד
 הוועדה לעליית הנוער הדתי

לקריאה נוספת
 מאיר אהד, יזכור ל"ילדי טהראן", 1977
 דבורה עומר, התחנה טהראן, הוצאת כתר, 1988
 עורך: בן ציון תומר, אדום ולבן וריח תפוחי זהב, הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשל"ב 1972
 משה שנפלד, ילדי טהראן מאשימים, בני ברק תשל"א
 נעמי מורגנשטרן, לא הספקתי להיות עצוב - סיפורו של מיילך קנר, הוצאת יד ושם 1996
 גדית שמיר, ילדי טהראן, ירון גולן, 1989
 רחל זייטלבך, מדמדומים לאור ראשון, סיפורו של שמעון קופפרשמידט, הוצאת ר' זייטלבך 2005
 שמעון מלר, הרב מבריסק חלק ב', פרק העוסק בנושא
 מיכל דקל, בני המזל, ידיעות ספרים, 2023.

קישורים חיצוניים

 רשימת ילדי טהראן
 המסע של ילדי טהראן - הסרט
 ילדי האודיסיאה, סרט ,בימוי: סטפן פוגל, Stepahan Vogel, ארץ המקור: גרמניה.DIE ODYSSEE DER KINDER

 חיים שלם, "פרשת ילדי טהרן", עת לעשות להצלת ישראל: אגודת ישראל בארץ ישראל לנוכח השואה 1945-1942, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, תשס"ז 2007, עמ' 247–270

 גדעון רפאל בן מיכאל, קובץ עדויות ומאמרים בנושא ילדי טהראן, המכון ללימודי השואה
 תמונה של ילדי טהראן בהגיעם לארץ באתר יד ושם






 מחפציהם של ילדן טהראן, בתערוכה "עדים דוממים: סיפורי חפצים מאוסף מוזיאון יד ושם", באתר יד ושם



 רשימת ילדי טהרן בארכיון המדינה https://journaliststudio.google.com/pinpoint/document-view?collection=6e4efd35839fad15&labels=38d0fe05c29156fc&p=1&docid=1fe8b2a50abeb200_6e4efd35839fad15

הערות שוליים

*
קטגוריה:היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ניצולי השואה: ברית המועצות
קטגוריה:ניצולי השואה: פולין
קטגוריה:1943 בארץ ישראל