תקרית ליברטי

שמאל|ממוזער|250px|נזקי הירי על דופן אוניית הביון
שמאל|ממוזער|450px|נתיב אוניית הביון במהלך התקרית, 8 יוני 1967
תקרית ליברטי היא אירוע צבאי שבמהלכו הותקפה אוניית הביון USS Liberty של צי ארצות הברית על ידי צה"ל ב-8 ביוני 1967, ביומה הרביעי של מלחמת ששת הימים. בהתקפה נהרגו 34 מלחים אמריקאים ו-171 נפצעו.

מקור התקרית בשרשרת טעויות שנעשו בשני הצדדים. כדי להפריך את הודעת נאצר כי תקיפת שדות התעופה המצריים נעשתה על ידי מטוסים אמריקאיים, הצהירה ארצות הברית בעצרת האו"ם ב-6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקאיים במרחק מאות מיילים מאזור הלחימה. בעת ההצהרה הייתה ליברטי בחלקו המערבי של הים התיכון. חמישה מברקים של סוכנות הביטחון האמריקאית NSA שהורו לאונייה שלא להתקרב לאזור הלחימה לא הגיעו אליה.

בלילה שבין ה-7 ל-8 ביוני הופגז כוח שריון בפיקוד ישראל גרנית שנע באזור רומני על ידי משחתת מצרית. במקביל ובלא קשר, נשמעו באזור אל-עריש סדרת התפוצצויות. מוצב הפיקוד העליון הורה לחיל הים לטפל במשחתת המפגיזה את החוף. כוח של שלוש טרפדות הוזעק מבסיס אשדוד. הנתונים הראשונים שגילו הטרפדות איששו את זיהוי כלי השיט האמריקאי כמשחתת מצרית. לאחר מכן, במהלך התקרית, זוהתה "ליברטי" כאונייה המצרית "אל-קוצייר", אוניית עזר חמושה של הצי המצרי, שהייתה בעלת צדודית דומה לזו של "ליברטי" אך קטנה ממנה. לאחר חקירות שניהלו ישראל וארצות הברית, פיצתה ישראל את האמריקאים בסכום של כ-13 מיליון דולר שהם 121 מיליון דולר במושגי 2025 ויותר מכך בהשוואה לתל"ג דאז.

נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון קיבל את טענת ישראל, וזו הייתה עמדתה הרשמית של ממשלת ארצות הברית. עמדה זו מנעה משבר דרמטי ביחסים בין שתי המדינות. עם זאת, ניירות פנימיים שנחשפו בבית הלבן מראים שרבים מיועציו ושריו הבכירים של ג'ונסון, בהם ראש ה-CIA ריצ'רד הלמס, מזכיר ההגנה קלארק קליפורד ומזכיר המדינה דין ראסק, האמינו שהליברטי הותקפה בזדון. אנשי צוות ליברטי מצידם, משוכנעים כי ההתקפה הייתה מכוונת וכי ישראל ידעה שמדובר בספינה אמריקאית.

רקע

USS Liberty הייתה במקורה ספינת מטען אזרחית, מסוג ויקטורי, סדרה עוקבת לסדרת הליברטי המפורסמת, שנקראה Simmons Victory. הצי האמריקני רכש אותה, והסב אותה ל"ספינת מחקר טכני מסייע" (באנגלית: Auxiliary Technical Research Ship; ר"ת ATRS), ספינה המשמשת לאיסוף מידע מודיעיני. היא יצאה להפלגתה הראשונה ב-1965 ונשלחה לחוף המערבי של אפריקה. במשך השנים מילאה כמה משימות, וכשפרצה מלחמת ששת הימים, נשלחה לאסוף מידע מודיעיני במזרח הים התיכון.

ב-4 ביוני, יום לפני פרוץ המלחמה, פנתה ישראל לארצות הברית ושאלה אם היא מחזיקה בספינות באזור. ארצות הברית השיבה בשלילה, זאת מכיוון שבאותה שעה עשתה "ליברטי" את דרכה אל הים התיכון והייתה מרחק קצר ממצר גיברלטר. בנוסף, שלח הצי השישי חמש אזהרות ל"ליברטי", שלא להתקרב למרחק של פחות מ-100 מיילים מחופי חצי האי סיני, הודעות אלו לא נקלטו על ידי צוות הספינה.

ב-5 ביוני פרצה המלחמה. "ליברטי" שייטה באותה עת במזרח הים התיכון. קפטן הספינה ויליאם ל' מקגונאגל ביקש מהצי לשלוח משחתת שתלווה את "ליברטי" ותשמש לה מרכז תקשורת נוסף. למחרת הגיעה תשובתו של הצי השישי: "ליברטי היא ספינה אמריקנית מזוהה ששטה במים בין-לאומיים. היא אינה חלק מהסכסוך, ואין סיבה כי יתקוף אותה איש. הבקשה נדחית". עם זאת, הצי הבהיר בתשובתו כי במקרה הבלתי סביר של התקפה, ייחלצו לעזרתה מטוסי קרב אמריקניים בתוך עשר דקות בלבד.

לאחר התקיפה האווירית הישראלית של שדות התעופה המצריים עם פתיחת המלחמה (מבצע מוקד), פנו המצרים לסובייטים ודרשו את מעורבותם במלחמה. הטענה המצרית הייתה שהתקיפות האוויריות באו מכיוון הים, ובוצעו על ידי מטוסים של צי ארצות הברית. בתגובה, הודיע נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, כי לארצות הברית אין אף כלי שיט בטווח טיסה מהחוף המצרי.

התפתחות התקרית
הגילוי המוקדם שאבד
ממוזער|שמאל|300px| טרפדות שהשתתפו בתקיפה
בבוקר 8 ביוני, יום ההתקפה, חלפו מעל "ליברטי" מספר מטוסים. ישנה מחלוקת באשר למספרם המדויק. לפחות אחד מהם היה מטוס מטען מסוג נורד. כמו כן נצפה מטוס דקוטה ויש עדויות שגם מטוסי מיראז' 3 חלפו בקרבתה. ניצולים רבים העידו כי המטוסים חלפו קרוב מאוד ומנועיהם הרעידו את סיפון הספינה. עוד טענו שהטייסים נופפו להם לשלום והם השיבו להם חזרה.

האונייה אותרה על ידי סיור אוויר בבוקר לפני שהותקפה. סא"ל אורי מרץ, נציג המודיעין הימי במוצב הפיקוד המטכ"לי בקריה בתל אביב, קיבל את הדו"ח של סייר האוויר, ובכלל זה תיאור האונייה ומספר הדופן שלה. על סמך תחקור הסייר, ובעזרת השנתון Janes זיהה מרץ את הספינה כאוניית הביון האמריקאית "ליברטי". הוא העביר על כך דיווח לענף המודיעין הימי במפקדת חיל הים בחיפה, ואף הדגיש את הדמיון בין צללית האונייה לזו של אוניית העזר המצרית "אל קוצייר". הדיווח של מרץ הועבר לגורמי המבצעים והשליטה בחיל הים, אך כשהספינה התגלתה שוב, בצהריים, לא נעשה הקישור הנדרש, כי איתורה וזיהוייה הקודם נמחקו מהלוחות.

לפני הצהריים שינתה "ליברטי" כיוון דרומה, לעבר חצי האי סיני, לאחר ששטה בכיוון מזרח. הספינה הפליגה במהירות של 5 קשר מחוץ לגבול המים הטריטוריאליים שקבעו המצרים בסיני, מרחק של 21 קילומטרים מהחוף באל-עריש.

בשעות הצהריים הגיעה למפקדת חיל הים דרישה לטפל במשחתת מצרית המפגיזה את כוחות צה"ל באל-עריש. בחיל הים זכרו את הפגזת חיפה על ידי הספינה אבראהים אל-אוול במהלך מבצע קדש ושלחו מנמל אשדוד שלוש טרפדות ליירוט האונייה. הספינות התקרבו וקלטו במכ"ם מטרה מתרחקת. חישוב מהירות המטרה היה שגוי (מעל 28 קשר) וזה חיזק את ההערכה כי מדובר במשחתת.

מפקד הטרפדות העריך שלא יצליח להשיג את המשחתת המתרחקת וביקש סיוע אווירי. שיקול נוסף היה בהשוואת מערכות הנשק: באור יום היה למשחתת יתרון ברור על הטרפדות ולכן היה רצוי שתיפגע על ידי מטוסים ויכולתה הקרבית תקטן.

התקיפה האווירית
המטוסים שהוזנקו דיווחו על אונייה צבאית בצבע אפור בעלת שני תרנים, ארובה אחת ושלושה תותחים. תיאור זה מתאים למשחתת תוצרת בריטית מסדרה Z שנמכרה למצרים. על סמך זיהוי שגוי זה אישר יצחק רהב במפקדת חיל הים לתקוף את האונייה. בשעה שתיים אחר הצהריים תקפו את "ליברטי" שני מיראז'ים בירי תותחים וברקטות. לאחר מכן הפציצו אותה מטוסים אחרים בפצצות נפל"ם.

יפתח ספקטור, הטייס שהוביל את התקיפה האווירית הראשונה, מספר כי הוא ובן זוגו לתקיפה לא הצליחו להבחין בדגלים מתנפנפים על הספינה. בקר הטיסה דיווח לו בקשר שזו אוניית מטען מגויסת של המצרים שתקפה את כוחות צה"ל באל-עריש, והורה לו לתקוף ולעצור אותה. לאחר שנחת ספקטור בבסיס חצור סיפר לו קצין המבצעים התורן, דוד עברי, כי זו הייתה אונייה אמריקאית, מה שלדברי ספקטור גרם לו זעזוע עמוק ויסורי מצפון קשים.

תקיפת הטרפדות
ספינות הטורפדו התקרבו לאונייה אפופת עשן ולפי הצדודית הבינו שזו איננה משחתת. החל ניסיון לזהותה מחדש באיתות אור שנענה באש מקלעים מצד האונייה. לדברי המפקד האמריקאי, קפטן מקגונאגל, כעשרים דקות לאחר התקיפה האווירית התקרבו אל "ליברטי" שלוש ספינות טורפדו שנשאו דגלים וסימני זיהוי ישראליים. משהבחין מקגונאגל, כי הן נמצאות בעמדות שיגור, הורה לירות אליהן במקלע. מקגונאגל זיהה איתות אור מאחת הספינות הישראליות, אך לא הצליח להבין מה נאמר בהודעה בגלל העשן והאש בספינה. הוא הורה לאנשיו לנצור את נשקם, אך לרוע המזל לא הובנה הפקודה כהלכה עקב הבלבול, ושני מקלעים כבדים נוספים פתחו באש לעבר הספינות.

הפתיחה באש מהאונייה "ליברטי" סיימה את תהליך הזיהוי. הטרפדות דיווחו למפקדת חיל הים  וקיבלו אישור לתקיפה. הטרפדות נכנסו לתקיפה וירו חמישה טילי טורפדו. "ליברטי" נקטה בהתחמקות ורק אחד מטילי הטורפדו פגע במרכז "ליברטי" בצידה הימני, ופער בה חור גדול. מפקד האונייה אטם את המדורים הקרובים לפגיעה ומנע את טביעתה. איטום המדורים מנע מאנשי צוות שהיו בהם להיחלץ והם נוספו להרוגים.

בשלב זה סברו הטרפדות כי מדובר באוניית עזר חמושה של הצי המצרי "אל-קוצייר". התקרבו ל"ליברטי" וירו לעבר עמדות המקלעים על הסיפון.

ניסיונות לעזרה
כאשר התברר ש"ליברטי" איננה מצרית, חזרו הטרפדות והציעו עזרה אך מקגונאגל סירב. מתוך 294 ימאים אמריקאיים בצוות "ליברטי", נהרגו 34 ונפצעו 171. מייד לאחר ההתקפה, יידעה ישראל את שגרירות ארצות הברית בתל אביב בעניין. הנספח הימי ארנסט קארל קאסל  הוטס למקום במסוק אך מפקד האונייה לא אישר להתקרב אליה ולא לנחות. כך נמנעה האפשרות להעביר פצועים קשה לבתי החולים בישראל ולהציל אותם.

הטרפדות והמסוקים קיבלו הוראה לפנות את האזור. מטוסי הצי השישי הוזנקו על מנת להגן על האונייה אך כשהגיע מברק של הנספח כי התוקפים היו ישראלים החזיר אדמירל ויליאם מרטין, מפקד הצי השישי, את המטוסים. כשהתגלתה הטעות בזיהוי, התעורר חשש בצה"ל שהספינה שהותקפה הייתה סובייטית. דבר שעלול היה לגרור "תגובה רוסית הולמת" ולסייע בכוונת המצרים להכניס את ברית המועצות למלחמה.

המשחתת USS Davis הגיעה למקום כדי לבצע בקרת נזקים. אף על פי שנפגעה קשה, הצליחה "ליברטי" לעזוב את האזור בכוחות עצמה. ספינות של הצי השישי ליוו אותה למלטה, שם בוצעו בה תיקונים ראשוניים. לאחר כחודש חזרה לארצות הברית. האונייה לא שימשה יותר בכל תפקיד שהוא והוצאה משירות ביוני 1968, שנה וחודש לאחר התקרית. כעבור חמש שנים מכר אותה הצי האמריקאי לסוחרי גרוטאות.

תאוריות קונספירציה
ההכרזה מ-6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקניים בקרבת אזור הלחימה שנלקחה כנתון, המידע המלא שנמסר לשגרירות ארצות הברית בתל אביב, ההתנצלות המיידית והצעת הפיצויים למשפחות הנפגעים, התקבלו בהבנה על ידי הממשל. התגובה נראתה לחלקים בציבור האמריקאי, כולל הממסד הביטחוני, כמהירה מדי.

אף על פי שחקירה ראשונית הראתה שהתנהגות מושכלת של מפקד האונייה הייתה מסיימת את התקרית, קיבל מפקד ה"ליברטי" מקגונאגל את מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית.

שאיפת משפחות הנפגעים וצוות ליברטי לייחס חשיבות ליקיריהם שנהרגו ומשמעות לסבלם, השתלבה עם רצון אדמירלים בצי האמריקני לגולל האשמות על מזכיר ההגנה שהצר את צעדיהם בשיטות הבדיקה של העלות מול תועלת שהכניס לניהול תקציבי ההגנה. סביב התקרית התפתחו תאוריות קונספירציה רבות ומגוונות הגורסות שההתקפה הייתה מכוונת נגד האונייה על אף זיהויה כאמריקאית. הומצאו סיבות שונות שהביאו את מדינת ישראל לתקוף את הספינה. השופט האמריקני א. ג'יי קריסטול  שחקר את הנושא בארצות הברית מציג בספריו The Liberty Incident חלק מתאוריות הקשר ומזים את כולן.

ב-2014 פרסמה רשת הטלוויזיה הקטרית אל-ג'זירה תוכנית דוקומנטרית בשם The Day Israel Attacked America שבה שוב מועלית תאוריית הקונספירציה.

פיצויים מישראל והבעת צער
שמאל|ממוזער|200px|לוח זיכרון ל-34 חללי התקרית, המוצב במוזיאון ההעפלה וחיל הים, ביזמת ותיקי פלגת הטרפדות.
ב-10 ביוני 1967 הודיעה ממשלת ישראל על נכונותה לשלם פיצויים לנפגעים. ביוני 1968 העניקה ממשלת ישראל פיצוי כספי למשפחות ההרוגים והפצועים. בסך 13 מיליון דולר. ממשלת ישראל וממשל ארצות הברית לא הגיעו להסכמה על הפיצויים בגין נזקים לאונייה. בשנת 1978 הוקם צוות ישראלי למשא ומתן עם ארצות הברית על אירוע "ליברטי" ותשלום נזקים. בשנת 1980 הודיעה ממשלת ארצות הברית שייקבע תאריך למשא ומתן, אך תאריך טרם נקבע.

בשנת 2012, לאחר שידור פרק שעסק בפרשייה בתוכנית הקשר הישראלי של בן כספית, התקיימה תכתובת בין אגודת ותיקי "ליברטי" לגמלאים של חיל הים. מעבר להבעת הצער גם הוצב במוזיאון ההעפלה וחיל הים לוח זיכרון עם שמות ההרוגים בתקרית.

לאחר עשרות שנים הוסר בישראל ובארצות הברית הסיווג מעל מסמכים סודיים שעסקו בתקרית הליברטי. ד"ר מייקל אורן טוען: "מסכת העובדות שנחשפת במסמכים אינה מציירת תמונה של פשע ואפילו לא של רשלנות פושעת, אלא של שרשרת קצרים בתקשורת, טעויות אנוש, צירופי מקרים אומללים וכשל מערכות, הן אצל האמריקנים והן אצל הישראלים. האירוע נראה כמו טעות טרגית מן הסוג השכיח מדי בהמולת הקרב".

 התפתחויות מאוחרות 

הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSA) דיווחה כי לא התקבלו יירוטי רדיו של שידורים מהליברטי עצמה במהלך התקיפה, ואף לא על ידי הצוללת האמריקנית "אמברג'ק" . עם קבלת הדיווח על פגיעת טורפדו באונייה, שלח מפקד הסוכנות דאז, לוטננט גנרל מרשל קרטר , הודעה לכל אתרי היירוט בבקשה לבדוק תקשורות שעשויות להיות קשורות לתקיפה או לתגובות עליה. התקשורת היחידה שדווח עליה כקשורה נלכדה על ידי מטוס אמריקני מדגם EC-121, ששהה בסביבת התקיפה בין השעות 14:30–15:27 לפי שעון סיני (12:30–13:27 לפי זמן גריניץ'). המטוס קלט שיחות בין טייסי מסוקים ישראלים לבין מגדל הפיקוח של בסיס חצור לאחר סיום התקיפה.

ב־2 ביולי 2003 שחררה הסוכנות לביטחון לאומי את ההקלטות, תרגומן וסיכומיהן, בעקבות תביעה מכוח חוק חופש המידע התביעה הוגשה על ידי השופט האמריקני בדימוס ג'יי קריסטול. שני אנשי מודיעין שהיו על סיפון מטוס ה־EC-121 בעת ההקלטה מסרו בנפרד כי הוקלטו לפחות שתי קלטות נוספות שמעולם לא פורסמו. התרגומים לאנגלית של ההקלטות שפורסמו מלמדים כי במסוקים דובר על כך שהאונייה שהותקפה הייתה אוניית אספקה מצרית, גם לאחר תום התקיפה. טייסי המסוקים ביקשו לדעת את לאומיותו של הניצול הראשון שייאסף מהמים, ודנו באפשרות שהניצולים דוברי ערבית.

על פי סיכום תרגומי ההקלטות, בשעה 12:34 החלה בקרת האוויר בחצור להנחות שני מסוקים של חיל האוויר הישראלי להגיע לאוניית מלחמה מצרית לכאורה, במטרה לחלץ את צוותה. עם התקרבותם לאונייה בשעה 13:03 דווח: "אני רואה כלי שיט גדול, לידו שלושה כלים קטנים". בשעה 13:08 הביע מגדל הפיקוח דאגה בנוגע לזהות הלאומית של אנשי הצוות. שתי דקות לאחר מכן שאל אחד הטייסים: "כתוב עליה GTR5. זה אומר משהו?" התשובה שניתנה הייתה: "שלילי, זה לא אומר כלום". בשעה 13:12 נשאל הטייס: "האם זיהית בבירור דגל ארצות הברית?" אין תשובה בפרוטוקול, אך מגדל הפיקוח הורה: "אנא בצע סיבוב נוסף וודא האם אכן מדובר בדגל אמריקני". גם כאן לא נרשמה תשובה, ובשעה 13:14 ניתנה הוראה למסוקים לשוב לבסיס.

ב־10 באוקטובר 2003 פרסם העיתון "ג'רוזלם פוסט" ריאיון עם יפתח ספקטור, אחד מהטייסים שנטלו חלק בתקיפה, שטען כי הספינה זוהתה בטעות כאונייה מצרית וכי "לא היה דגל כלל". עם זאת, הכתב אריה אולסון, שערך את תמלול ההקלטות, אישר לאחר מכן כי חלקים מההקלטות שהאזין להן כללו "אזורים ריקים". גרסתו של ספקטור עומדת בסתירה לעדויות צוות ה"ליברטי", שלפיהן דגל ארצות הברית הונף על הספינה באופן ברור. לפי מסמכים מסווגים לשעבר של הסוכנות לביטחון לאומי: "כל הראיונות הרשמיים עם אנשי הצוות של הליברטי הצביעו בעקביות על כך שהאונייה הניפה דגל אמריקני, וכי תנאי מזג האוויר אפשרו זיהוי קל וברור של הדגל".

ב־8 ביוני 2005 הגישה התאחדות יוצאי ה־USS Liberty דו"ח רשמי למחלקת ההגנה של ארצות הברית בטענה לביצוע פשעי מלחמה נגד הצוות. לטענתם, ההנחיה הצבאית 2311.01E מחייבת את הפנטגון לפתוח בחקירה מקיפה, אך המשרד השיב כי חקירה כזו כבר בוצעה בעבר על ידי ועדת החקירה של הצי האמריקני.

נכון ל־2006, טרם הוסר הסיווג מ"ארגזים על גבי ארגזים" של מסמכים הקשורים לאירוע, אף שבקשות רבות לפי חוק חופש המידע הוגשו ל־NSA, ל־CIA ול־סוכנות המודיעין הצבאי. ב־8 ביוני 2007 פרסמה ה־NSA מאות מסמכים מסווגים נוספים בנוגע לתקיפה.

ב־2 באוקטובר 2007 פרסם עיתון שיקגו טריביון תחקיר מיוחד שכלל עדויות חדשות של אנשי צבא לשעבר בעלי ידע ממקור ראשון, שטענו כי ההסוכנות לביטחון לאומי כן יירטה שידורים של טייסי הקרב הישראלים וכי מתמלוליהם עלה שהטייסים ידעו שמדובר באונייה אמריקנית.

שני מברקים דיפלומטיים מהשגריר הישראלי בוושינגטון, אברהם הרמן, לשר החוץ דאז אבא אבן, שנחשפו מארכיון המדינה, מלמדים כי כבר חמישה ימים לאחר התקיפה דיווח הרמן כי לממשל האמריקני יש "הוכחה ברורה שהטייס זיהה את הספינה ועם זאת המשיך בתקיפה". שלושה ימים לאחר מכן הוסיף כי הבית הלבן "כועס מאוד" משום ש"האמריקנים ככל הנראה מחזיקים בממצאים המראים כי טייסינו אכן ידעו שהספינה אמריקנית".

מסמכי דיוני המטה הכללי של צה"ל, שפורסמו באוקטובר 2008, אינם כוללים כל אזכור לתכנון מוקדם של תקיפת אונייה אמריקנית.

ב־30 באוקטובר 2014 שידרה רשת "אל-ג'זירה" סרט תיעודי שכלל עדויות חדשות של ניצולי האירוע. הסרט טען כי ישראל ידעה שמדובר באונייה אמריקנית, וכי הייתה לה כוונה לייחס את תקיפת הספינה למצרים, כדי להביא למעורבות אמריקנית במלחמה לצידה של ישראל.

 ראו גם 
 פרשת פואבלו – תקיפת ספינת ביון אמריקאית ב-23 בינואר 1968 על ידי הצי של קוריאה הצפונית.

לקריאה נוספת
 רנדולף צ'רצ'יל ובנו וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת ששת הימים, הפרק "עזות מצח ימית", מאנגלית: אריה חשביה, הוצאת מסדה, 1967, עמ' 75–77.
 מיכאל אורן, "ההתקפה על 'ליברטי': סגירת תיק", תכלת 9 (תש"ס), עמ' 82–105.
 אורנה כץ-אתר, "פרשת טיבוע אניית הצי האמריקני 'ליברטי': גלגולה של עלילה", קתדרה 142, טבת תשע"ב, 2011, עמ' 111–130.
 יפתח ספקטור, רם וברור, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 108–114.

 Cristol, A. Jay, The Liberty Incident: The 1967 Israeli Attack on the U.S. Navy Spy Ship, 2002 Dulles, Virginia: Brassey's
 Cristol, A. Jay, The Liberty Incident Revealed: The definitive account of the 1967 Israeli attack on the U.S. Navy spy ship, Naval Institute Press, 2013

קישורים חיצוניים

 תיק התכתבויות גורמי ממשלת ישראל, בנושא תקרית ליברטי, ארכיון המדינה.
 מתי גרינברג,  תקרית ליברטי, צה"ל, אג"מ, מה"ד היסטוריה, 7 בפברואר 1982.
 ניר מאור, הפגיעה בשוגג באנייה האמריקאית ליברטי באתר עמותת חיל הים.




 היום בו ישראל תקפה את ארצות הברית -פרשת המתקפה הישראלית על הספינה האמריקנית "ליברטי" במלחמת ששת הימים, באתר "המולטי יקום של אלי אשד"
 א. ג'יי קריסטול  התקיפה הישראלית ב-1967 על אוניית הריגול של צי ארצות הברית - תחקיר מסכם תרגום לעברית יעקב שרת יורם שרת, 2016.
 סא"ל מתי גרינברג, תקרית תקיפת ה"ליברטי" (8 ביוני 1967), אג"ם-מה"ד המחלקה להיסטוריה, פברואר 1982. הוצאה שנייה בעריכת סא"ל בעז זלמנוביץ 2017.
  The Day America was Attacked by Israel 
 U.S.S. Liberty באתר הסוכנות לביטחון לאומי 
 USS Liberty Memorial אתר ותיקי צוות האונייה ליברטי העוסק בתאוריות הקונספירציה על התקרית.
 ד"ר אורנה כ"ץ אתר - פרשת טיבוע האונייה ליברטי המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין, אוניברסיטת בר-אילן 17 במאי 2017.

 בן כספית, הקשר הישראלי תקרית ליברטי 20 במאי 2012


 יעקב כץ, מפקד הליברטי מק גונגל בתאו מיד לאחר התקרית קבוצת חובבי היסטוריה, פייסבוק אוקטובר 2020.
  (תקרית ליברטי בגרסה האמריקאית)
 Wiliam D. Gerhard, Attack .on the USS.Liberty, Natioal Security Agency, 1981, 2nd subject

ביאורים

 הערות שוליים 

קטגוריה:מלחמת ששת הימים
קטגוריה:צי ארצות הברית: תקריות ואסונות
קטגוריה:היסטוריה של חיל הים
קטגוריה:יחסים צבאיים ארצות הברית – ישראל
קטגוריה:שייטת הטרפדות
קטגוריה:ספינות ואוניות ביון
קטגוריה:הים התיכון: היסטוריה צבאית
קטגוריה:1967 בפוליטיקה
קטגוריה:ישראל: הריגה עקב טעות בזיהוי
no:USS «Liberty»