אתלטיקו מדריד

קלוב אתלטיקו דה מדריד (בספרדית: Club Atlético de Madrid) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר מדריד. הקבוצה נוסדה ב-26 באפריל 1903 ומשחקת בלה ליגה, הליגה הבכירה בספרד. המועדון זכה 11 פעמים באליפות הליגה הספרדית ועשר פעמים בגביע המלך הספרדי. לקבוצה זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע (1962), שלוש זכיות בליגה האירופית (2010, 2012, 2018) וזכייה אחת בגביע הבין-יבשתי (1974). היא הפסידה שלוש פעמים בגמר גביע אירופה וליגת האלופות (1974, 2014, 2016).

בשנים 1966–2017 ערכה הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון ויסנטה קלדרון, אשר הכיל 54,907 מקומות ישיבה. בשנת 2017 עברה הקבוצה לאצטדיון וונדה מטרופוליטנו המכיל 68,456 מקומות ישיבה.

במהלך ההיסטוריה של המועדון דבקו בו מספר כינויים: Los Colchoneros (תעתיק: לה קולצ'ונרוס; יצרני מזרנים), כינוי שדבק בקבוצה משום שבעת הקמתה מדיה האדומים-לבנים היו דומים לקצוות המזרנים אשר היו מיוצרים באותה התקופה. במהלך שנות ה-70 דבק בשחקניה גם הכינוי Los Indios (האינדיאנים), מכיוון שעם הסרת ההגבלה על החתמת שחקנים זרים הוחתמו באתלטיקו שחקנים רבים מדרום אמריקה. עם זאת, ישנן מספר תאוריות שמציעות הסברים אחרים לכינוי, ובהן הימצאותו של האצטדיון הביתי שלה על גדות נהר המנסנרס (Manzanares), או משום שהאינדיאנים היו אויביהם של הלבנים שהתיישבו בצפון אמריקה, וכינויה של היריבה העירונית של אתלטיקו, ריאל מדריד, הוא "הלבנים", ולכן כינוי זה מתאים לקבוצה.

אחד מבעלי הקבוצה הנוכחית הוא המיליארדר הישראלי, איש העסקים עידן עופר ממשפחת עופר (33%).

היסטוריה
הקמה ושנים ראשונות (1939-1903)
אתלטיקו מדריד נוסדה בתאריך ה-26 באפריל 1903, על ידי שלושה סטודנטים ממוצא בסקי שהתגוררו במדריד. מייסדים אלו ראו במועדון החדש קבוצת בת של אתלטיק בילבאו קבוצת הילדות שלהם, ולכן בשנותיו הראשונות של המועדון מדי הקבוצה היו בצבע כחול-לבן, בדומה למדיה של אתלטיק בילבאו דאז. בשנת 1904 הצטרפו אליהם חברים שפרשו מריאל מדריד. ב-1911 שינתה הקבוצה את מדיה לצבעים הנוכחיים, אדומים-לבנים. באותה התקופה נהוג היה בספרד לכסות מזרני שינה בבד הצבוע בפסים אדומים ולבנים, ועל כן דבק באתלטיקו הכינוי Los Colchoneros. יש המאמינים כי הכינוי דבק בהם מכיוון שיצרו את המדים מאותם הבדים בהם השתמשו לייצור מזרנים על מנת לחסוך בהוצאות, אך אין לכך ראיות ברורות. הסבר אחר שניתן לשינוי צבעי הקבוצה הוא, שכמו אתלטיק בילבאו גם אתלטיקו מדריד רכשה מדים כחולים-לבנים מקבוצת בלקברן רוברס האנגלית. חואניטו אלורדיי, שחקן הקבוצה וחבר במועצת המנהלים של אתלטיקו, נשלח לאנגליה כדי לרכוש מדים מבלקברן, אך לאחר שלא מצא מדים אלו קנה במקומם מדים מקבוצת סאות'המפטון, שמדיה הם אדומים-לבנים. אתלטיקו מדריד החליטה לאמץ את החולצה האדומה-לבנה, אך השאירה את המכנסיים הכחולים.

חלקת האדמה הראשונה של אתלטיקו הייתה הרודנה דה ואלקס, שהייתה ממוקמת באזור הפועלים בצדה הדרומי של העיר מדריד. בשנת 1919 רכשה חברת אורבניזדורה מטרופוליטאנו, החברה שניהלה את מערכת התקשורת התת-קרקעית במדריד, חלקת אדמה ליד אוניברסיטת סיודאד. בשנת 1921 הפכה אתלטיקו מדריד למועדון עצמאי, שלא היה תלוי יותר באתלטיק בילבאו. כחלק מהפרויקט החדש החברה בנתה את אצטדיונה הראשון, ה"מטרופוליטאנו", שנפתח בשנת 1923, וותכולתו כללה 35,800 מושבים. ה"מטרופוליטאנו" שימש את המועדון עד שנת 1966, אז נחנך אצטדיונה של הקבוצה עד שנת 2017, אצטדיון ויסנטה קלדרון. בימינו מארחת הקבוצה את משחקיה באצטדיון מטרופוליטנו.

עד שנת 1920 זכתה אתלטיקו מדריד שלוש פעמים באליפויות האזוריות, והייתה סגנית גביע המלך הספרדי בשנת 1921, לאחר שהפסידה 1–4 לאתלטיק בילבאו. בשנת 1926 אתלטיקו מדריד הגיעה שוב לגמר, בו הפסידה 2–3 בהארכה, לקבוצת ברצלונה. בשנת 1928 הוזמנה הקבוצה לפתיחת הליגה הספרדית, שנוסדה שנה מאוחר יותר, בשנת 1929. במהלך עונת הבכורה של הקבוצה בליגה הבכירה, מאמן הקבוצה היה פרד פנטלנד האנגלי. לאחר שתי עונות בלבד בליגה הראשונה, ירדה אתלטיקו מדריד לליגת המשנה הספרדית. לאחר שלוש עונות חזרה הקבוצה לליגה הבכירה, אך סיימה את עונת 1935/1936 במקום ה-11 המוביל לליגת המשנה, כשבמהלך העונה מונה ז'וזפ סמיטייר למשרת המאמן במקום פנטלנד. בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה בספרד הושבתה הליגה למשך שלוש שנים.

אתלטיקו אוויאסיון מדריד (1947-1939)
למזלה של אתלטיקו נמנע מריאל אוביידו לשחק בליגה הבכירה עם חידושה בעונת 1939/1940, מכיוון שאצטדיונה נהרס בהפצצות, ונפסק כי זהות מחליפתה בליגה תיקבע במשחק בין אתלטיקו מדריד לאוסאסונה, אשר הייתה אמורה לרדת לליגת המשנה אף היא. אתלטיקו גברה על אוסאסונה בתוצאה 1–3 ונשארה בליגה הבכירה. כאשר חודשה הליגה התמזגה אתלטיקו מדריד עם קבוצת הכדורגל מסרגוסה, אוויאסיון נסיונל, והפכה לאתלטיקו אוויאסיון מדריד. אוויאסיון נסיונל הייתה קבוצת כדורגל שנוסדה על ידי חברים בחיל האוויר הספרדי, ומשנדחתה על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, החליט המועדון להתמזג עם אתלטיקו מדריד, שהסכימה לכך, כיוון ששמונה משחקניה נהרגו במלחמת האזרחים. בעונה זו זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, כשאת הקבוצה מאמן ריקרדו זאמורה. הקבוצה הצליחה לשמור על התואר גם בעונה הבאה, עונת 1940/1941. השחקן המשפיע ביותר בתקופה זו היה הקפטן, חֶרְמַן גומס, שהגיע מראסינג סנטאנדר בשנת 1939, ושיחק בתפקיד הקשר המרכזי במשך שמונה עונות רצופות במדי הקבוצה, עד עונת 1947/1948, ולצידו הקשרים מצ'ין ורמון גבילונדו. על פי רבים, הקישור וצורת המשחק הייחודית של גומז, הייתה זו שהפכה את אתלטיקו מדריד לאחת הקבוצות החזקות בספרד. בשנת 1947 החליט המועדון להשתחרר מהקשר הצבאי לאוויאסיון, וחזר לשמו הקודם אתלטיקו מדריד. באותה שנה התרחש ניצחון השיא של אתלטיקו מול ריאל מדריד, 0–5. זהו הניצחון הגדול ביותר של אתלטיקו בדרבי מול היריבה המושבעת, ריאל מדריד, עד היום.

עידן הזהב (1965-1947)
תחת המאמן הארגנטינאי, הלניו הררה, ועם הכוכב המרוקאי, לארבי בן בארק, זכתה אתלטיקו באליפות פעמיים נוספות בשנים 1950 ו-1951. עם עזיבתו של הררה, בשנת 1953, עד סוף שנות ה-50 לא הצליח המועדון לאיים על הבכורה שלרוב נשמרה ברשותן של ריאל מדריד וברצלונה, כשהישג השיא היה בעונת 1957/1958 אותה סיים במקום השני, תחת הובלתו של המאמן פרדיננד דוצ'יק הצ'כוסלובקי. מיקום זה הביא את אתלטיקו לגביע אירופה לאלופות, מאחר שריאל מדריד, אלופת ספרד המכהנת, הייתה אז גם אלופת אירופה המכהנת. עם חלוץ החוד הברזילאי ואוה, ועם הקיצוני הספרדי אנריקה קויאר, הגיעה אתלטיקו מדריד לשלב חצי הגמר, לאחר שהדיחה את דרומקונדרה האירית, את צסק"א סופיה הבולגרית ואת שאלקה מגרמניה המערבית. בחצי הגמר הודחה אתלטיקו על ידי ריאל מדריד: ריאל ניצחה 2:1 בסנטיאגו ברנבאו, אתלטיקו ניצחה 0–1 במטרופוליטאנו, ובמשחק החוזר ניצחה ריאל 1–2 באצטדיון לה רומרדה שבסרגוסה.

בשנות ה-60 וב-שנות ה-70 אתלטיקו קראה תיגר על מעמדה של ברצלונה כקבוצה השנייה בחוזקה בספרד, כאשר במקום הראשון שלטה באופן בלתי מעורער ריאל מדריד. בכל אופן, אתלטיקו זכתה לנקמה משלה, כאשר החתימה את מאמן ריאל מדריד לשעבר, חוסה וייונגה, וניצחה את ריאל מדריד פעמיים ברציפות בגמר גביע המלך הספרדי, ב-1960 וב-, וזכתה בו לראשונה. בשנת 1962 זכתה אתלטיקו בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר תיקו 1-1 עם פיורנטינה בגמר, וניצחון 0–3 במשחק החוזר. לאחר שנה שוב הגיעה הקבוצה לגמר בטורניר זה, אך הפסידה 1–5 לטוטנהאם הוטספר האנגלית. אנריקה קויאר המשיך להיות שחקן משפיע בתקופה זו, יחד עם הקשרים מיגל ג'ונס ואדלרדו רודריגס.

פריצת הדרך באירופה (1974-1965)
בין השחקנים משמעותיים בתקופה זו בלטו חאבייר אירורטה, חוסה אאלוחיו גארטה ולואיס אראגונס. גראטה זכה שלוש פעמים ברציפות בתואר ה"פיצ'יצ'י", מלך השערים, בעונות , , 1970/1971. בשנות ה-70 הגיעו מספר שחקנים ארגנטינאים, דוגמת רובן איילה, פאנאדרו דיאס ורמון "כאצ'ו" הרדיה, שהובאו על ידי המאמן הארגנטינאי חואן קרלוס לורנסו. לורנצו האמין במשמעת, זהירות ושיבוש המשחק של היריבים. הוא אמנם היה מאמן שנוי במחלוקת, אך השיטות שלו הוכיחו את עצמן כאשר אתלטיקו זכתה באליפות בשנת 1973 והעפילה לגמר גביע אירופה לאלופות 1974, לאחר שניצחה את גלאטסראיי הטורקית, דינמו בוקרשט הרומנית, הכוכב האדום בלגרד היוגוסלבית ואת סלטיק הסקוטית. בגמר פגשה אתלטיקו את באיירן מינכן, שנחשבה לאחת הקבוצות הטובות בעולם. משחק הגמר הראשון נערך ב-15 במאי. בסיום 90 הדקות התוצאה עמדה על 0-0, והמשחק נכנס להארכה. בדקה ה-114, כבש לואיס אראגונס שער לזכות אתלטיקו בבעיטה חופשית, אך בדקה ה-120 בלם באיירן מינכן, הנס ג'ורג' שוורצנבק, הצליח להכניע את שוער אתלטיקו, מיגל ריינה, בבעיטה מ-30 מטרים. במשחק החוזר שנערך יומיים לאחר מכן באיירן מינכן ניצחה 4-0.

השנים הטובות ביותר של אתלטיקו הגיעו במקביל לשנים הטובות של ריאל מדריד, שהייתה יותר דומיננטית וזכתה ביותר תארים. בין השנים 1961 - 1980 זכתה ריאל מדריד 14 פעמים באליפות. אתלטיקו הייתה היריבה המרכזית שנגסה בשליטה של היריבה העירונית בספרד וזכתה בארבע אליפויות בשנים , , 1973 ו-1976. מלבדן רק ולנסיה וברצלונה זכו באליפות בתקופה זו - כל אחת פעם אחת.

תקופת לואיס אראגונס כמאמן (1987-1974)
זמן קצר לאחר התבוסה בגמר גביע אירופה לאלופות פרש לואיס אראגונס ממשחק פעיל, ומיד מונה למאמן אתלטיקו מדריד. בסך הכול אימן אראגונס את אתלטיקו בארבע קדנציות שונות: 1974–1980, 1982–1987, 1991–1993, 2001–2003. הצלחתו של אראגונס הגיעה במהירות: מאחר שבאיירן מינכן זכתה בגביע אירופה לאלופות, היא הייתה אמורה להשתתף בגביע הבין-יבשתי, אך בעקבות לחץ של משחקים שהיה לבאיירן, הוחלט על ידי הנהלת הקבוצה הגרמנית לא להשתתף. אתלטיקו מדריד, שהייתה סגנית אלופת אירופה, הוזמנה במקומה. הקבוצה שיחקה נגד אינדפנדיינטה הארגנטינאית, זוכת גביע ליברטדורס. המשחק הראשון, שנערך באצטדיון ליברטדורס דה אמריקה שבבואנוס איירס, נגמר בניצחון 0–1 לאינדפנדיינטה. המשחק השני, שנערך באצטדיון ויסנטה קלדרון, נגמר בניצחון 0–2 של אתלטיקו ובזכייה היסטורית של אתלטיקו מדריד בגביע הביניבשתי. בשנת 1976 הוביל אראגונס את אתלטיקו לזכייה בגביע המלך, לאחר ניצחון 0–1 על ריאל סרגוסה בגמר. שנה לאחר מכן, בשנת 1977, זכתה אתלטיקו באליפות.

במהלך הקדנציה השנייה של אראגונס כמאמן אתלטיקו מדריד, בעונת 1984/1985, הגיעה הקבוצה למקום השני, אך זכתה בגביע המלך. שחקן משמעותי בהישגי הקבוצה בעונה זו היה הוגו סאנצ'ס המקסיקני, שגם זכה בתואר הפיצ'יצ'י לאחר שהבקיע 19 שערי ליגה. בעקבות הצלחתו נרכש סאנצ'ס על ידי היריבה העירונית ריאל מדריד, אך למרות עזיבתו אראגונס המשיך להוביל את אתלטיקו להצלחה, והיא זכתה בסופר קאפ הספרדי עם ניצחון 1–3 על ברצלונה. בעונת 1985/1986 הגיעה אתלטיקו לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, אך הפסידה 0–3 לדינמו קייב.

תקופת חסוס חיל (2003-1987)
בשנת 1987 נבחר הפוליטיקאי ואיש העסקים הספרדי, חסוס חיל, לנשיא המועדון. בזמן בחירתו חלפו כבר עשר שנים מאז הזכייה האחרונה של אתלטיקו באליפות, והמועדון היה נואש להצלחה בליגה. מסיבה זו חיל הוציא כספים רבים וביצע מספר החתמות יקרות, בהן החתמתו של פאולו פוטרה, הקיצוני הפורטוגלי שהגיע מפורטו. למרות כל ההוצאות הגבוהות הקבוצה זכתה בשני תארים בלבד: שתי זכיות רצופות בגביע המלך, בעונות 1990/1991 ו-1991/. הכי קרוב שהגיעה אתלטיקו בשנים אלו לזכייה בתואר האליפות הייתה בעונת 1990/1991, לאחר שסיימה במקום השני בליגה, עשר נקודות פחות מברצלונה של יוהאן קרויף. כל זה גרם ליחס שלילי לאופן שבו ניהל חיל את המועדון שמינה ופיטר מאמנים במהירות. בין המאמנים שמונו ופוטרו על ידי חיל היו: ססאר לואיס מנוטי, רון אטקינסון, חאבייר קלמנטה, טומיסלב איביץ', פרנסיסקו מטורנה, אלפיו באסילה, וגם אחד הסמלים של הקבוצה הגדולה לואיס אראגונס. בנוסף, אחד המהלכים שעשה חיל והתבררו מאוחר יותר כטעות גדולה, היה סגירת מחלקת הנוער של המועדון בשנת , שבעקבותיה עזבו שחקני נוער מבטיחים, בהם ראול בן ה-15, שעזב ליריבה העירונית ריאל מדריד.

בעונת  המועדון נאבק נגד הירידה לליגת המשנה, וניצל רק בזכות תוצאת תיקו במשחק במחזור האחרון. בעקבות המצב אליו הגיעה הקבוצה, בוצעו שינויים משמעותיים: חיל החתים את המאמן הסרבי רדומיר אנטיץ' ובחלון ההעברות עזבו שחקנים רבים את הקבוצה. הקבוצה פתחה את עונת  עם המאמן החדש ושחקנים שנותרו מהעונה הקודמת (בתוכם: חוסה לואיס קמינרו, דייגו סימאונה, קיקו), לצד החתמות חדשות: מילינקו פאנטיץ', לובוסלב פנב, סנטיאגו דניה וחוסה פרנסיסקו מולינה. בעונה זו זכתה סוף סוף אתלטיקו באליפות, 19 שנה מאז האליפות הקודמת, ואף השלימה דאבל כשזכתה גם בגביע המלך בעונה זו.

בעונת  שיחקה אתלטיקו לראשונה בליגת האלופות. הקבוצה פתחה את העונה עם ציפיות ושאיפות חדשות, ובנוסף עם החתמות חדשות - חואן אדוארדו אסניידר שהגיע מריאל מדריד וראדק בייבל הצ'כי, שהרשים ביורו 1996 בו הגיעה נבחרת צ'כיה לגמר. אך הקבוצה אתלטיקו לא מימשה את הציפיות שתלו בה. בליגה הסיכויים לזכייה אבדו, ומליגת האלופות הקבוצה הודחה הודחו בשלב רבע הגמר לאחר צמד משחקים מול אייאקס אמסטרדם. בעונה הבאה, , ההוצאות גדלו אף יותר מההוצאות בעונות הקודמות, עם החתמות של כריסטיאן ויירי האיטלקי ושל ז'וניניו פאוליסטה הברזילאי. אף על פי שאנטיץ' הביא את תואר האליפות, הוא הוחלף לקראת סוף העונה באריגו סאקי, ש"שרד" במשרת המאמן פחות משישה חודשים. לאחר מכן חזר אנטיץ', שהוחלף לאחר חודשיים בלבד בקלאודיו ראניירי.

לקראת סוף שנת 1999 הושעו חסוס חיל וכל הצוות שלו על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, והם נחקרו בחשד לשימוש לרעה בכספי המועדון. הממשלה מינתה את חוסה מנואל רובי לתפקיד הנשיא הזמני של המועדון. השעייתו של חיל גרמה לאי סדר במועדון, דבר שבא לידי ביטוי גם בהישגי הקבוצה. במרץ 2000, כאשר הקבוצה נמצאה במקום ה-17 ועל סף ירידה, הגיש ראניירי את התפטרותו מתפקיד המאמן. חזרתו של אנטיץ' לקבוצה לא עזרה לקבוצה בליגה, ועל אף שהגיעה לגמר גביע המלך, בו הפסידה 1–2 לאספניול, היא ירדה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-19.
שמאל|ממוזער|300px|אוהדי אתלטיקו בשנת 2005
אתלטיקו בילתה שתי עונות בליגה השנייה, עד שלבסוף הצליחה לחזור לליגה הבכירה, בעונת , כאשר המאמן שהחזיר אותה לליגה הראשונה היה לואיס אראגונס, שהוסיף לאמן את הקבוצה גם בעונת החזרה לליגה הראשונה והיה הראשון לתת לפרננדו טורס הצעיר לשחק בליגה, במשחק נגד ברצלונה בקאמפ נואו בו טורס הבקיע את שער השויון והציל את אתלטיקו מהפסד.

במאי 2003 הגיש חיל באופן רשמי את התפטרותו מהקבוצה.

תקופת חאבייר אגירה (2009-2006)
בשנת 2006 מונה חאבייר אגירה למאמנה של אתלטיקו מדריד. עם מינויו הגיע לאתלטיקו החלוץ הצעיר סרחיו אגוארו.

בחודש יולי 2007 עבר פרננדו טורס, אחד השחקנים המזוהים ביותר עם אתלטיקו מדריד, לליברפול מהפרמייר ליג, ששילמה לאתלטיקו עבורו 26,500,000 ליש"ט. לאחר העזיבה של טורס החתימה הקבוצה את החלוץ האורוגוואי דייגו פורלאן, שזכה בתואר הפיצ'יצ'י ובנעל הזהב האירופית בהיותו בוויאריאל. בעונת  הגיעה אתלטיקו לשלב 32 האחרונות בגביע אופ"א אך הפסידה לבולטון וונדררס. הקבוצה הגיעה גם לרבע גמר גביע המלך בו הודחה על ידי ולנסיה. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה והעפילה למוקדמות ליגת האלופות. סרחיו אגוארו, דייגו פורלאן, סימאו והשוער לאו פרנקו החזירו את אתלטיקו למפעל הבכיר של הכדורגל האירופי מאז ההפסד ברבע הגמר לאייאקס אמסטרדם בעונת .

בעונת  הגיעה הקבוצה עד לשלב שמינית גמר ליגת האלופות, בו הודחה על ידי פורטו. בגביע המלך הודחה בסיבוב ה-16 על ידי ברצלונה, שזכתה לבסוף בתואר. ב-3 בפברואר 2009, לאחר ירידה ביכולות הקבוצה, עזב המאמן חאבייר אגירה את הקבוצה. לאחר עזיבתו היה זעם ציבורי רב על התנהלות המועדון כשנטען שהבעיות של המועדון לא נגרמו מתפקודו של אגירה, אלא בשל יכולתו של החלוץ דייגו פורלאן. פורלאן עצמו התנגד לפיטורי אגירה ואמר: "פיטורי אגירה הייתה הדרך הכי קלה. אגירה לא היה הגורם לבעיות. השחקנים אשמים, אנחנו לא משחקים היטב ומבצעים המון שגיאות". לאחר פיטוריו של אגירה, מונה אבל רסינו למשרת מאמן הקבוצה.

לאחר מינויו של רסינו השיגה הקבוצה עונה נוספת את המקום הרביעי בליגה, המוביל לליגת האלופות. דייגו פורלאן זכה בתואר הפיצ'יצ'י וגם בתואר נעל הזהב האירופית, לאחר שהבקיע 32 שערי ליגה באותה עונה. אתלטיקו ראתה את ההצלחה בליגה המקומית כהזדמנות לחזק את הסגל שלה. במקום השוער לאו פרנקו שעזב עלה מקבוצת הנוער שוער צעיר ומבטיח, דויד דה חאה. למרות לחץ מצד מועדונים גדולים לרכוש את פורלאן ואגוארו, החליטה אתלטיקו שלא למכור אותם ושמרה על הבסיס ההתקפי שלה, בתקווה להצלחה בעונה הבאה.

בתחילת עונת  מיעטה אתלטיקו לנצח בליגה, ולאחר שהפסידה בתוצאה 0–4 לצ'לסי ב-21 באוקטובר 2009, במסגרת ליגת האלופות, עזב רסינו את הקבוצה. לאחר שאתלטיקו לא הצליחה להביא את המאמן הדני מיכאל לאודרופ, החתימה הקבוצה את קיקה סאנצ'ס פלורס למאמנה עד לסוף העונה.

ההצלחה באירופה ודייגו סימאונה (2010-)
שמאל|ממוזער|250px|הרכב אתלטיקו ופולהאם בגמר גביע אופ"א 2010
אף על פי שהקבוצה המשיכה לפגר במקצת בליגה, אותה סיימה לבסוף במקום ה-9, היא הצליחה לסיים במקום ה-3 בשלב הבתים של ליגת האלופות ולכן העפילה לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית. לאחר ניצחונות על גלאטסראיי, ספורטינג ליסבון, ולנסיה וליברפול, העפילה למשחק הגמר אשר נערך בהמבורג ארנה. אתלטיקו ניצחה בתוצאה 1–2 את פולהאם, מצמד של דייגו פורלאן שכבש את שער הניצחון בדקה ה-116 במסגרת הארכה, וזכתה בגביע ובתואר אירופי ראשון מאז עונת 1961/1962. בנוסף, הגיעה אתלטיקו לגמר גביע המלך, בו התמודדה נגד סביליה, אך הפסידה 0–2 במשחק שנערך בקאמפ נואו. בזכות הזכייה בגביע אופ"א, העפילה אתלטיקו למשחק הסופר קאפ האירופי ב-2010 וניצחה 0–2 את אינטר מילאנו, זוכת ליגת האלופות.

גם בעונת  התקשתה הקבוצה להגיע לצמרת הליגה. כמו כן, הודחה הקבוצה מגביע המלך בשלב רבע הגמר והודחה משלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שסיימה במקום ה-3 בבית שלה. חוסר ההצלחה הוביל לעזיבתו של פלורס עוד לפני סיום העונה. במקום פלורס מונה המאמן גרגוריו מנסאנו, שהוביל את הקבוצה למקום ה-7 בליגה, שהעניק כרטיס למוקדמות הליגה אירופית. מנסאנו עצמו הוחלף בדייגו סימאונה בחודש דצמבר 2011, בעקבות פתיחת עונה חלשה של הקבוצה.

לקראת עונת  הוחתם בקבוצה רדאמל פלקאו הקולומביאני, שנרכש מפורטו תמורת 40 מיליון אירו, הסכום הגבוה ביותר ששילמה אתלטיקו עבור שחקן כלשהו עד אז. סימאונה הוביל את הקבוצה לזכייה נוספת בליגה האירופית, שמו החדש של גביע אופ"א, לאחר ניצחון 0–3 על אתלטיק בילבאו במשחק הגמר, בו פלקאו הבקיע צמד. שוב, בזכות הזכייה בליגה האירופית, העפילה אתלטיקו לסופר קאפ האירופי, וניצחה 1–4 את צ'לסי. במשחק זה כבש פלקאו שלושער.

בעונת  ניצחה אתלטיקו את ריאל מדריד 1–2 בגמר גביע המלך. היה זה הניצחון הראשון של אתלטיקו על ריאל מזה 14 שנים. עונה זו הייתה אחת העונות המוצלחות של אתלטיקו, לאחר שסיימה במקום ה-3 בליגה והבטיחה את מקומה בשלב הבתים של ליגת האלופות. באותה עונה, בליגה האירופית, סיימה הקבוצה את שלב הבתים במקום השני, שהקנה לה כרטיס לשלב 32 האחרונות, אך הודחה על ידי רובין קאזאן.

בעונת  גברה הקבוצה על ריאל מדריד וברצלונה שנחשבו לעדיפות, וזכתה באליפות העשירית בתולדותיה, ולראשונה מזה 18 שנים. בעונה זו העפילה הקבוצה גם לגמר ליגת האלופות, לאחר שגברה על מילאן בשמינית הגמר, ברצלונה ברבע הגמר ועל צ'לסי בחצי הגמר, אך הפסידה בגמר ליריבתה העירונית, ריאל, בתוצאה 1–4 לאחר הארכה.

לאחר ההצלחה חסרת התקדים בעונה זו, שינה סגל הקבוצה את פניו: שחקנים מוכרים שהובילו את הקבוצה עזבו, כמו דייגו קוסטה, טיבו קורטואה, פיליפה לואיס ודויד וייה, ומנגד רכשה הקבוצה שחקנים בסכומים גבוהים, כמואנטואן גריזמן ב-30 מיליון אירו, מריו מנדז'וקיץ' ב-22 מיליון אירו, יאן אובלק ב-16 מיליון אירו (השוער היקר ביותר בתולדות הלה ליגה עד אז) ועוד. בכך, הפך קיץ 2014 לקיץ בו הוציאה אתלטיקו את הסכומים הגבוהים ביותר על רכישת שחקנים אי פעם.

את עונת  פתחה אתלטיקו עם זכייה בסופר קאפ הספרדי בפעם הראשונה מזה 29 שנים, ובפעם השנייה בסך הכול, כאשר גברה על היריבה העירונית, ריאל מדריד, בתוצאה 1–2 בסיכום שני המשחקים (1-1 בחוץ, 0–1 בבית).

בעונת 2015/2016 סיימה אתלטיקו מדריד במקום השלישי בלה-ליגה. היא הגיעה לגמר ליגת האלופות בפעם השלישית בהיסטוריה, שם פגשה את ריאל מדריד, כמו לפני שנתיים. אתלטיקו מדריד הפסידה לריאל מדריד בפנדלים וסיימה כסגנית.

בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי בלה-ליגה, והודחה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד בתוצאה של 2–4 בסיכום שני המשחקים.

בעונת 2017/2018 סיימה במקום השני בלה ליגה, הודחה מליגת האלופות בשלב הבתים, משם הגיעה אל הליגה האירופית בה היא זכתה לאחר ניצחון של 0–3 במשחק הגמר על אולימפיק מרסיי הצרפתית, ורשמה זכייה שלישית במפעל, שנייה בעידן דייגו סימאונה. לאחר מכן, אף זכתה בסופר קאפ האירופי כאשר ניצחה את ריאל מדריד בתוצאה 2–4.

לקראת 2020/2021 צירפה הקבוצה את לואיס סוארס מברצלונה. לאורך רוב העונה אתלטיקו הובילה את הטבלה, ובמחזור הסיום ניצחה את ריאל ויאדוליד וזכתה באליפות.

בעונת 2021/2022 בליגת האלופות הגיעה הקבוצה עד לשלב רבע הגמר, בו הודחה על ידי מנצ'סטר סיטי בתוצאה 0–1 בסיכום שני המשחקים. את עונת 2021/2022 בלה ליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי.

האצטדיון
שמאל|ממוזער|300px|אצטדיון וונדה מטרופוליטנו

המועדון שיחק את משחקי הבית שלו באצטדיון ויסנטה קלדרון שבדרום העיר מדריד עד שנת 2017. לפני כן, במקור, המועדון שיחק בקמפו דה אודונל עד 1923. לאחר השלמת האצטדיון מטרופוליטנו דה מדריד בשנת 1923, המועדון עבר לשחק שם עד שנת 1966, לאחר שבנייתו של הוויסנטה קלדרון הסתיימה.

האצטדיון הביתי של המועדון החל משנת 2017 הוא אצטדיון ונדה מטרופוליטנו, אשר במסגרת שיפוץ רחב הוסב מאצטדיון אולימפי לאצטדיון כדורגל בלבד. במסגרת השיפוץ הורחבה הקיבולת של האצטדיון מ-20,000 מקומות ישיבה (כשהיה אצטדיון אולימפי) ל-68,456. במקור, האצטדיון היה בבעלות עיריית מדריד, שרצתה לארח את אולימפיאדת 2016, אך משום שהעיר ריו דה ז'ניירו נבחרה לארח את האולימפיאדה, הוחלט כי האצטדיון יועבר לבעלות אתלטיקו מדריד כבר בשנת 2011, ושהיא זו שתישא בעלויות ההרחבה. הוויסנטה קלדרון נהרס, והוחלף על ידי פארק מים על גדות נהר המנסנרס במדריד.

ההחלטה לעזוב את אצטדיון ויסנטה קלדרון לאחר שנים כה רבות בהן הוא שימש כאצטדיונה של הקבוצה, עוררה זעם בקרבם של חלק מאוהדי אתלטיקו, שדרשו להרחיב את האצטדיון הקיים ולא להחליפו לגמרי.

מגרשים ואצטדיונים לשעבר
הוונדה מטרופוליטנו הוא האצטדיון החמישי במספר שמשמש את אתלטיקו מדריד. לפניו היו:
קמפו דל רטירו (1903-1913) - היה ממוקם בפארק בואן רטירו והיה ידוע בכינוי:"Campo de la Rana" ("מגרש הצפרדע").
קמפו דה אודונל (1913-1923) - הכיל 10,000 מקומות ישיבה.
אצטדיון מטרופוליטאנו דה מדריד (1923-1966) - הכיל בשיאו 35,800 מקומות ישיבה.
אצטדיון ויסנטה קלדרון (2017-1966) - הכיל 54,907 מקומות ישיבה.

המנון
בשנת 1920 נכתב השיר המוכר הראשון על אתלטיקו מדריד, אשר היה בשימוש על ידי אוהדי הקבוצה באותן שנים. בשנת 1947 נכתב שיר נוסף, הפעם לכבוד השתחררות הקבוצה מהשם "אוויאסיון" שציווה על הקבוצה פרנסיסקו פרנקו להשתמש בו.

ההמנון הרשמי של אתלטיקו מדריד נכתב בשנת 1974 על ידי צמד המוזיקאים אוהדי הקבוצה, חוסה אגילר גרנדוס ואנחל גרנדוס גרסיה. ההמנון נקרא "Himno del Metropolitano" ("ההמנון של המטרופוליטנו").

לרגל חגיגות המאה של המועדון, בשנת 2003, הזמר חואקין סבינה, אוהד מוכר של אתלטיקו, חיבר שיר בשם "Motivos de un Sentimiento" ("סיבות של תחושה"), שמאז נחשב כ"המנון המאה", יחד עם ההמנון המקורי משנת 1974. את הלחן לשירו של סבינה כתב פאצ'ו וארונה. סבינה אף הקליט את השיר, כאשר בשיר מושמעים קולות רקע של קהל אוהדי אתלטיקו מדריד.

סמל
שמאל|ממוזער|150px|סמל הקבוצה בשנים 1970–2017
במשך ההיסטוריה היו לאתלטיקו מדריד סמלים רבים, שהתחלפו במשך השנים. צורתו של הסמל שמשמש את הקבוצה עד היום נבחרה בשנת 1947, ומאז לא נעשו בו שינויים משמעותיים. בסמל הנוכחי, בצד השמאלי העליון, נמצא סמל העיר מדריד, כאשר שאר הסמל הוא צבעי הקבוצה. הסמל ממוסגר בצבע צהוב-זהוב. מאפייני הסמל הם:
צורת מגן - זאת על מנת להדגיש את חוזקה של הקבוצה.
הדוב ועץ התות - הצד השמאלי העליון מכיל את סמל העיר מדריד. מקור סמל זה הוא עוד מהמאה ה-13, והוא נוצר בגלל כמות הדובים הרבה שהייתה חיה באזור מדריד, וכן עצי התות הרבים שצמחו שם.
שבעת הכוכבים במסגרת הכחולה שמקיפה את סמל הדוב ועצי התות - נמצאים גם בסמל העיר מדריד ולקוחים מדגל הקהילה האוטונומית מדריד.
פסים אדומים ולבנים - כצבעי מדי הקבוצה.

ההיסטוריה של הסמל
שמאל|ממוזער|150px|1911-1903
מאז הקמתה של אתלטיקו מדריד ב-1903 הוחלף סמל הקבוצה מספר פעמים:
הסמל הראשון (1903-1911) - סניף מועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד: סמל עגול בצבעים כחול ולבן, כמו המדים של הקבוצה בשנים אלו. במרכז מופיעות האותיות AC שהן ראשי התיבות של שם המועדון - Athletic Club de Madrid. חלקו החיצוני של העיגול בסמל מעוצב כחגורה. הסמל למעשה זהה לסמל המקורי של אתלטיק בילבאו אשר בהשראתה הוקמה אתלטיקו מדריד.
הסמל השני (1911-1917) - דגל פסים אדומים-לבנים: בעקבות שינוי צבעי מדי הקבוצה לאדום ולבן שונה גם סמל המועדון בהתאם. סמל המועדון הפך לדגל עם פסים אדומים-לבנים וכדור, אשר מוקפים במסגרת עגולה בצבע כחול.
הסמל השלישי (1917-1939) - הוספת סמל העיר מדריד: סמל בצורת מגן, אשר מזכיר את הסמל הנוכחי, כשהשוני הוא המסגרת שמופיעה בצבע לבן.
הסמל הרביעי (1939-1947) - אתלטיקו אוויאסיון מדריד: לאחר מיזוג הקבוצה עם אוויאסיון נסיונל, והפיכתה לאתלטיקו אוויאסיון מדריד, השתנה סמל הקבוצה לגמרי, ועוצב כאשר הוא דומה לסמל חיל האוויר הספרדי דאז - צורה של כנפיים של מטוס, יחד עם כתר מעליו. לאחר מכן, השתנה במקצת הסמל, כאשר הוכנס סמל הקבוצה הקודם בין כנפי המטוס, אולם המסגרת הכחולה מסביב לציור הדוב הוחלפה במסגרת אדומה. לאחר כשנה הוחזרה המסגרת הכחולה על חשבון המסגרת האדומה.
הסמל החמישי (1947-שנות ה-80) - הכתר והכנפיים יורדים: לאחר השתחררות המועדון מהקשר הצבאי אליו, הוחזר סמל הקבוצה הקודם, כאשר במקום 6 פסים אדומים ו-6 פסים לבנים, נשארו 4 פסים אדומים ו-4 פסים לבנים. בנוסף, המסגרת הלבנה התחלפה במסגרת זהובה.
הסמל השישי (החל משנות ה-80 - 2017): הסמל זהה לסמל משנת 1947, כאשר צבעי הסמל הובהרו, וצבע המסגרת שונה לצהוב-זהוב.
הסמל השביעי (החל מ-2017): הסמל דומה לסמל הקודם. הוא הפך להיות בשלושה צבעים בלבד - כחול, אדום ולבן.

מדי הקבוצה
שמאל|ממוזער|300px|אוטובוס המפרסם את הקבוצה, שעליו מדי הקבוצה
בשנותיו הראשונות של המועדון, מדי הקבוצה היו בצבע כחול-לבן בדומה למדיה של אתלטיק בילבאו דאז. בשנת 1904 הצטרפו לקבוצה חברים, שפרשו מריאל מדריד. ב-1911 שינתה הקבוצה את מדיה לצבעים הנוכחיים, אדומים-לבנים. המדים באותה תקופה יוצרו ממזרנים ישנים. רבים מאמינים כי הסיבה לשנות את צבע המדים, היא כלכלית: באותה תקופה, המזרנים הישנים היו בצבע אדום-לבן, והיה הכי פשוט להשתמש בבדים הישנים של המזרנים להכנת המדים. עובדה זו חסכה למועדון הוצאות רבות, וממנה הגיע הכינוי Los Colchoneros (יצרני המזרנים). לאחר מספר שנים, גם אתלטיקו מדריד וגם אתלטיק בילבאו, רכשו מדים כחולים-לבנים מקבוצת בלקברן רוברס האנגלית. חואניטו אלורדיי, שחקן הקבוצה וחבר במועצת המנהלים של אתלטיקו, נשלח לאנגליה כדי לרכוש מדים מבלקברן, אך לאחר שלא מצא מדים אלו, קנה במקום זאת מדים של קבוצת סנדרלנד, שצבעם אדומים-לבנים. אתלטיקו מדריד החליטה לאמץ את החולצה האדומה-לבנה, אך השאירה את המכנסיים הכחולים. מאז, דבק במועדון הכינוי Los Rojiblancos (האדומים-לבנים).

ברוב העונות של אתלטיקו, מאז החלו להשתמש בצבעים אדום-לבן, צבע המכנסיים במדי הבית של הקבוצה היו בדרך כלל כחולים, אך צבע הגרביים השתנה בין כחול, אדום ושחור.

נותני החסות
החל משנת 2001, יצרנית מדי הקבוצה היא חברת "נייקי", אשר החלה לעבוד עם הקבוצה במטרה להוות מתחרה לחברת אדידס, המייצרת את המדים עבור ריאל מדריד. הספונסרית הראשית של הקבוצה היא חברת "Riyadh Air" של ערב הסעודית, אשר הלוגו שלה מופיע על קדמת החולצה. הלוגו של "חברת Ria Money Transfer" האמריקאית מופיע על גב החולצה, תחת מספר השחקן. הלוגו של AXN, שנמצאת בבעלות חברת סרטי סוני, נמצא על גב המכנסיים. בנוסף, בחזית המכנסיים מופיע הלוגו של חברת ההימורים הפינית "PAF". בעבר, חברת סרטי קולומביה הייתה הספונסרית הראשית של הקבוצה. החברה שינתה לא פעם את הלוגו שלה שהופיע על החולצה, ובמקרה אחד אף שינתה באופן גמור את מדי החוץ של הקבוצה על ידי עיצוב החולצה כך שתדמה לקורי עכביש, בזמן שהסרט "ספיידרמן 2" שודר בקולנוע. בנוסף, החברה שינתה את מדי הקבוצה לעיצובים המתאימים לסרטים אחרים שהיא הוציאה בשנים שהייתה ספונסרית הקבוצה (2003–2005). בין הסרטים, בנוסף ל"ספיידרמן 2", היו: "ימ"מ יחידת פריצה", "סיפורי דגים" ו"היצ'". בשנים אלו לא נמכרו מדי החוץ של אתלטיקו בחנויות של חברת נייקי בשל השינויים התכופים שנעשו בהם.

ביולי 2014 האריכו נייק ואתלטיקו מדריד את חוזה החסות שביניהן עד לשנת 2026.

להלן נותני החסות של הקבוצה החל משנת 1980
שמאל|ממוזער|200px|דייגו פורלאן, שחקן אתלטיקו,לובש חולצה עם הסמליל של קיה
שניםיצרנית המדיםנותן חסות עיקרי1980–1986 מייבהללא ספונסר1986–1989 פומהללא ספונסר1989–1990 קיוסרה1990–1993 מרבלה*1993–1994 אנטנה 31994–1996 מרבלה*1996–1997 בנדאי נאמקו/טמגוצ'י1997–1998 מרבלה*1998–1999 ריבוק1999–2000ללא ספונסר2000–2001 אידאה2001–2002 נייקי2002–2003לא הייתה ספונסרית עקב חגיגות המאה למועדון2003–2005 סרטי קולומביה2005–2011 קיה מרץ-מאי 2012מלונות ריקסוס מאי-דצמבר 2012 וואווי2012–2015 אזרבייג'ן2015–2022 Plus5002023-2022WhaleFin2023-RIYADH AIR
 (*) - מועצת התיירות של העיר מרבלה נתנה חסות לקבוצה, משום שנשיא הקבוצה דאז, חסוס חיל, כיהן כראש עיריית מרבלה.

אתלטיקו מדריד ב'
שמאל|ממוזער|300px|שחקני אתלטיקו מדריד ב' בעונת 
אתלטיקו מדריד ב' היא קבוצת המילואים של המועדון. הקבוצה עורכת את משחקי הבית שלה באצטדיון קרו דל אספינו, ונכון לעונת  משחקת הקבוצה בליגה הספרדית השלישית.

הקבוצה הוקמה בשנת 1966 כקבוצת המילואים של אתלטיקו מדריד. תחילה היה שמה של הקבוצה "רייפה אתלטיקו קלאב". רק בשנת 1991, לאחר שהשתנה שם הקבוצה פעמים רבות עד שנה זו, קיבלה הקבוצה את השם "אתלטיקו מדריד ב'". בעונת  סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה. הקבוצה הייתה אמורה לעלות לליגה הבכירה עקב מיקומה זה, אך לא הייתה זכאית לעלייה עקב היותה קבוצת מילואים.

החל מעונת  משחקת הקבוצה בליגה הספרדית השלישית.

שחקנים רבים ששיחקו בקבוצה התקדמו לקבוצה הבוגרת. בין השאר ניתן למנות את דויד דה חאה, אנטוניו לופס גררו, פרננדו טורס, קוקה, אוליבר טורס, רובן בראחה, גבי, מריו סוארס ואיגנסיו קמאצ'ו.

הדרבי של מדריד

ריאל ואתלטיקו מדריד הן קבוצות שונות, עם זהויות מנוגדות לגמרי. מבחינה היסטורית ריאל מדריד נתפסה זה שנים רבות כקבוצה שמזוהה עם השלטון של המדינה, בעיקר הייתה מזוהה עם שלטונו של פרנקו, השלטון הדיקטטורי שבראשו עמד העריץ פרנסיסקו פרנקו, ואילו אתלטיקו הזדהתה עם תחושות של מרד, עם הרצון לשחרור, אם כי בשנותיו הראשונות של פרנקו הוא העדיף את אתלטיקו, אך לאחר מכן, כשאתלטיקו "השתחררה" ממנו, הוא עבר לריאל לקראת סוף שנות ה-40.

בזמן שלטון פרנקו ספרד הייתה מוחרמת על ידי רוב העולם, בעיקר מפני השלטון הדיקטטורי אותו הנהיג הרודן פרנסיסקו פרנקו. ריאל מדריד, שנחשבה אז כקבוצה שקשורה לשלטון, הייתה קבוצה שייצגה את המדינה מחוצה לה, והביאה לה כבוד רב. שר אחד, שהיה מקורב לפרנקו אמר:"ללא כל ספק, ריאל מדריד היא השגרירה הטובה ביותר שאי פעם הייתה לנו".

בעקבות קרבתה של ריאל לשלטון פרנקו, ומפני שהמוטו של אתלטיקו היה שונה לגמרי משל ריאל (אתלטיקו היא הקבוצה של העם, ריאל היא הקבוצה של הממשלה, של השלטונות), נוצרה שנאה עזה בין מועדונים אלו. אוהדי אתלטיקו החלו לשיר: "Hala Madrid, hala Madrid, el equipo del gobierno, la verguenza del país". (בתרגום חופשי מספרדית: "לכי מדריד, לכי מדריד, הקבוצה של הממשלה, הבושה של המדינה". הכוונה בעיר מדריד היא לקבוצה ריאל מדריד).

גביע אתלטיקו מדריד
גביע אתלטיקו מדריד הוא טורניר כדורגל לשעבר, שאירחה אתלטיקו מדריד באצטדיון ויסנטה קלדרון. הטורניר התקיים משנת 1973 עד שנת 2003 (למעט השנים 1999 ו-2001). בשנת 2003 שונה שמו של הטורניר ל"גביע הלבוי", אך לאחר שנה זו הופסק הטורניר, לא באופן רשמי, אלא שהמארחת, אתלטיקו, הפסיקה להזמין קבוצות לטורניר.

תחילה הטורניר החל במסגרת של ארבע קבוצות, כאשר אתלטיקו הזמינה שלוש קבוצות לשני משחקי חצי גמר, משחק על המקום השלישי ומשחק הגמר. אולם בשנים שלקראת סיום הטורניר, המסגרת הייתה משחק גמר אחד בלבד, אתלטיקו נגד הקבוצה המוזמנת על ידה.

גביע זה התקיים במקביל לטורנירי קיץ אחרים בספרד, כדוגמת גביע טרסה הררה ביוזמתה של קבוצת דפורטיבו לה קורוניה, וגביע ז'ואן גאמפר ביוזמתה של קבוצת ברצלונה.

להלן טבלת זוכי המפעל ומשחקי הגמר

 שנה  מנצחת  סגנית  תוצאה 1973   מילאן   פרטיזן בלגרד  2–1 1974   אתלטיקו מדריד   אויפשט  1–0 1975   אתלטיקו מדריד   טורפדו מוסקבה  2–1 1976   אתלטיקו מדריד   אתלטיק בילבאו  1–0 1977   מילאן   אמריקה 3–2 1978   ריבר פלייט   אתלטיקו מדריד  0–0 (פ) 1979   שטוטגרט   גראסהופרס ציריך  1–0 1980   אתלטיקו מדריד   אייאקס אמסטרדם  1–1 (פ) 1981   אינדפנדיינטה   נבחרת הונדורס  1–0 1982   בורוסיה דורטמונד   אתלטיקו מדריד  2–0 1983   אתלטיקו מדריד   סביליה  2–1 1984   פ.ס.וו. איינדהובן   אתלטיקו מדריד  1985   אתלטיקו מדריד   גרמיו 2–0 1986   אתלטיקו מדריד   פלמנגו  3–2 1987   ליברפול   אתלטיקו מדריד  1–0 1988   ורדר ברמן   אתלטיקו מדריד  1–0 1989   אתלטיקו מדריד   דינמו בוקרשט  1990   אתלטיקו מדריד   הכוכב האדום בלגרד  3–2 1991   מילאן   אתלטיקו מדריד  1–1 (פ) 1992   אתלטיקו מדריד   סאו פאולו  2–0 1993   אתלטיקו מדריד   ואסקו דה גאמה  1994   אתלטיקו מדריד   פ.צ. קלן  5–1 1995   אתלטיקו מדריד   ניואל'ס אולד בויס  3–1 1996   אתלטיקו מדריד   הכוכב האדום בלגרד  5–0 1997   אתלטיקו מדריד   אינטר מילאנו  1–0 1998   אתלטיקו מדריד   לאציו  3–0 2000   אתלטיקו מדריד   פלמנגו  3–1 2002   קייבו ורונה   אתלטיקו מדריד  4–2 2003   אתלטיקו מדריד   בוקה ג'וניורס  1–0

תארים
תארים אזוריים
 אליפות מחוזית מרכז (4):
 1920/1921, 1924/1925, 1927/1928, 1939/1940
 גביע מרכז הפדרציה (1):
 1941

תארים ארציים
אליפות ספרד:
זכייה (11): 1939/1940, 1940/1941, 1949/1950, 1950/1951, 1965/1966, 1969/1970, 1972/1973, 1976/1977, 1995/1996, 2013/2014, 2020/2021
סגנות (10): 1943/1944, 1957/1958, 1960/1961, 1962/1963, 1964/1965, 1973/1974, 1984/1985, 1990/1991, 2017/2018, 2018/2019
גביע ספרדי:
זכייה (10): 1959/1960, 1960/1961, 1964/1965, 1971/1972, 1975/1976, 1984/1985, 1990/1991, 1991/1992, 1995/1996, 2012/2013
סגנות (9): 1921, 1926, 1955/1956, 1963/1964, 1974/1975, 1986/1987, 1998/1999, 1999/2000, 2009/2010
הסופר קאפ הספרדי:
זכייה (2): 1985, 2014
סגנות (5): 1991, 1992, 1996, 2013, 2019
הסופר קאפ הספרדי (במתכונת הישנה):
זכייה (1): 1940
גביע אווה דוארטה:
זכייה (1): 1951
סגנות (1): 1950
גביע הנשיא:
זכייה (1): 1947
הליגה הספרדית השנייה:
זכייה (1): 2001/2002
סגנות (2): 1932/1933, 1933/1934
גביע הליגה הספרדית:
סגנות (2): 1983/1984, 1984/1985

תארים בין-לאומיים
ליגת האלופות:
סגנות (3): 1973/1974, 2013/2014, 2015/2016
הליגה האירופית:
זכייה (3) : , 2011/2012, 2017/2018
גביע המחזיקות:
זכייה (1): 1961/1962
סגנות (2): 1962/1963, 1985/1986
הסופר קאפ האירופי:
זכייה (3): 2010, 2012, 2018
גביע מוחמד החמישי:
זכייה (3): 1965, 1970, 1980
גביע האינטרטוטו:
זכייה (1): 2007
סגנות (1): 2004
הגביע הבין-יבשתי:
זכייה (1): 1974
הגביע האיברי:
זכייה (1): 1991

שחקנים בולטים בעבר ובהווה
קוקה הוא שיאן ההופעות במועדון בכל הזמנים, אחרי שב-2022 שבר את שיאו של אדלרדו רודריגס שעמד על 511 הופעות במדי המועדון בשנים 1959–1976.
אנטואן גריזמן הוא מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים לאחר שב-10 בינואר 2024 שבר את שיאו של לואיס ארגונס שעמד על 173 שערים. ארגונס שיחק במדי המועדון בשנים 1964–1974, עד פרישתו ממשחק פעיל. שחקנים פעילים באתלטיקו מודגשים.

הנתונים בטבלאות מתייחסים לכל המסגרות ומעודכנים ל-30 בספטמבר 2025

 שיאני הופעות 
+שיאני ההופעות#שםלאוםעמדהשנים במועדוןהופעות בליגהסה"כ הופעות במועדון1קוקהקשר2009–הווה4916922אדלרדו רודריגסקשר1959–19764015533יאן אובלקשוער2014–הווה3765044תומאס רניונסמגן1984–19963714705אנריקה קויארחלוץ1952–19693674836אנחל קוריאהקשר2015–20253354697חואן קרלוס אגילרהמגן1996–20053654568אנטואן גריזמןקשר-חלוץ2014–2019
2021–הווה3224549סאול ניגסקשר2012–202529542710איסקיו קאלחהבלם1958–1972300425

 שיאני שערים 
+שיאני השערים#שםלאוםעמדהשנים במועדוןשערי ליגהסה"כ שערים במועדון1אנטואן גריזמןחלוץ2014–2019
2021–הווה1372002לואיס אראגונסחלוץ1964–19741231733אדריאן אסקודרוחלוץ1945–19581501694פרנסיסקו קמפוסחלוץ1940–19481441585חוסה אולוחיו גראטהחלוץ1966–19771091366פרננדו טורסחלוץ2001–2007
2015–20181091297חואקין פיירוקשר1954–1962951258אדלרדו רודריגסקשר1959–1976731139אנריקה קויארחלוץ1952–19697110510חוסה חונקוסהחלוץ1944–195580103

 שחקנים בולטים נוספים 
שםלאוםעמדהשנים באתלטיקולארבי בן בארקחלוץ  קשר התקפי1948–1953ואוהחלוץ1958–1961חאבייר אירורטהחלוץ1967–1975לואיס פריירהקשר1974–1980דירסאוקשר1979–1982הוגו סאנצ'סחלוץ1981–1985אבל רסינושוער1986–1995טוני מוניוסמגן1990–2001דייגו סימאונהקשר אחורי1994–1997  2003-2005קיקוחלוץ1994–2001אנטוניו לופס גררומגן2000–2012לאו פרנקושוער2004–2009דייגו פורלאןחלוץ2007–2011דייגו קוסטה  חלוץ2007–2009  2010–2014  2018–דויד דה חאהשוער2009–2011רדאמל פלקאוחלוץ2011–2013טיבו קורטואהשוער2011–2014חסוס לנדבורוקשר1982–1988

 20 הרכישות היקרות ביותר של אתלטיקו מדריד 
נכון לספטמבר 2025
#שםמועדון קודםעמדהשנת רכישהסכום רכישה (במיליוני אירו)1 ז'ואאו פליקסבנפיקהחלוץ2019127.22 חוליאן אלברס מנצ'סטר סיטיחלוץ2024753 תומא למאר מונקוקיצוני2018724 דייגו קוסטה צ'לסיחלוץ2018605 אנטואן גריזמן ריאל סוסיאדדקיצוני2014546 אלכס באנה ויאריאלקיצוני202542 קונור גלאגר צ'לסיקשר2024428 רדאמל פלקאו פורטוחלוץ2011409 ויטולו סביליהקיצוני201835.610 רודריגו דה פול אודינזהקשר202135 אלברו מוראטה צ'לסיחלוץ2020 ג'קסון מרטינס פורטוחלוץ2015 מתאוס קוניה הרטה ברליןחלוץ202114  רובין לה נורמן ריאל סוסיאדדבלם202434.515 אלכסנדר סרלוט ויאריאלחלוץ202432 קווין גמיירו סביליהחלוץ201617 מרקוס יורנטה ריאל מדרידקשר20193018 יאניק קרסקו דאליין פרוקיצוני20212719 דויד האנצקו פיינורדבלם20252620 ניקולאס גייטן בנפיקה ליסבוןקשר201625 מריו הרמוסו אספניולבלם2019
ראו גם: רשימת כדורגלני אתלטיקו בעלי ערך בוויקיפדיה

סגל הקבוצה
 נכון ל-3 בפברואר 2026

 (קפטן שלישי)

 (קפטן שני)

 (בהשאלה מיובנטוס)

מאמנים
להלן רשימה של מאמנים אשר זכו בתארים בזמן שאימנו את הקבוצה

שםשנים כמאמן אתלטיקותארים ריקרדו זאמורה1939-19462 אליפויות, הסופר קאפ הספרדי אמיליו וידל1946-1948גביע הנשיא הלניו הררה1949-19522 אליפויות, הסופר קאפ הספרדי חוסה וייונגה1959-19622 גביע המלך הספרדי, גביע אירופה למחזיקות גביע אוטו בומבל1964-1965גביע המלך הספרדי דומנק בלמניה1965-1966אליפות מרסל דומינגו1969-1972, 1979-1980אליפות מקס מרקל1971-1973אליפות, גביע המלך הספרדי לואיס אראגונס1974-1980, 1982-1987  1991-1993, 2001-2003הגביע הבין-יבשתי, אליפות, 3 גביע המלך הספרדי  הסופר קאפ הספרדי, הגביע האיברי טומיסלב איביץ'1990-1991גביע המלך הספרדי סנטוס אוביירו1992-1993, 1994-1995גביע המלך הספרדי רדומיר אנטיץ'1995-1998, 1999, 2000אליפות, גביע המלך הספרדי חאבייר אגירה2006-2009גביע האינטרטוטו קיקה סאנצ'ס פלורס2009-2011הליגה האירופית, הסופר קאפ האירופי דייגו סימאונה2011-2 אליפויות, גביע המלך הספרדי, 2 הליגה האירופית,  2 הסופר קאפ האירופי, הסופר קאפ הספרדי
 ראו גם: רשימת מאמני אתלטיקו שיש להם ערך בוויקיפדיה

הנהלה
נכון לשנת 2010 הונה של קבוצת אתלטיקו מדריד הסתכם בסכום של 24,706,699 אירו. מניות הקבוצה מתחלקות בין 3 בעלים עיקריים, כאשר רוב המניות שייכות למשפחתו של חסוס חיל, אשר בניו מחזיקים עד היום בתפקידים במועדון.

נשיאים
שמאל|ממוזער|220px|הנשיא הראשון ואחד ממייסדי המועדון, אנריקה איינדה
מאז הקמת המועדון ועד היום כיהנו בתפקיד נשיא מועדון הספורט אתלטיקו מדריד 27 אנשים, ב-29 קדנציות. רק 2 נשיאים כיהנו במשך 2 קדנציות שונות: חוליאן רואטה וויסנטה קלדרון. רוב נשיאי המועדון, 27 במספר, היו ספרדים. רק נשיא אחד היה לא ספרדי, לוסיאנו אורקיחו הארגנטינאי.

הנשיא הראשון של המועדון היה אנריקה איינדה. הוא גם נמנה עם מייסדי המועדון.

הנשיא שכיהן בזמן הרב ביותר בתפקיד הוא ויסנטה קלדרון, שכיהן 21 שנים ב-2 קדנציות שונות. מיד אחריו נמצא חסוס חיל עם 16 שנים בתפקיד. אנריקה סרסו וחוליאן רואטה כיהנו 10 שנים בתפקיד וחאבייר בארוסו 9 שנים.

נשיא המועדון נבחר בבחירות לנשיאות, כאשר הבוחרים הם חברי המועדון.

נשיא המועדון הנוכחי הוא אנריקה סרסו, שמכהן בתפקיד החל משנת 2003, כאשר נבחר לתפקיד במקום חסוס חיל שהתפטר.

הדירקטוריון
שמאל|ממוזער|200px|נשיא המועדון הנוכחי, אנריקה סרסו
דירקטוריון המועדון אתלטיקו מדריד מורכב מהאנשים הבאים:
נשיא: אנריקה סרסו
מנכ"ל: מיגל אנחל חיל
סגן נשיא בתחום העסקי: לסארו אלברכין מרטינז
סגן נשיא בתחום הכלכלי: פרננדו גארסיה אבאסולו
סמנכ"ל מסחרי: אנטוניו אלונסו סאנס
יועצים: סווריאנו חיל, אוסקר חיל, מרים חיל
מזכיר: פבלו חימנס דה פארגה
מנהל כללי: קלמנטה וייארדה
מנהל שיווק ותקשורת: אמיליו גוטיירס
 מנהל ראשי: מריו אראגון
מנהל בקרה וניהול: חוסה מנואל דיאס פרס
מנהל קשרים חברתיים: פרננדו פאריסה רקואיו
מנהל מסחרי: גיירמו מוראלדה
מנהל ספורטיבי: חוסה לואיס קמינרו
מנהל כדורגל ראשי: חואן קרלוס אגילרה

צוות מקצועי

מאמן: דייגו סימאונה
עוזר מאמן: חרמן בורגוס
עוזר מאמן שלישי: חואן ויסקאינו
מאמני כושר: אוסקר אורטגה, קרלוס מניינדס
מאמן שוערים: פבלו ורסיונה
מנהל ציוד: פדרו מאתסאנס
רופא הקבוצה: חוסה וייאלון

קישורים חיצוניים



 האתר הרשמי  
 אתלטיקו מדריד באתר הלה ליגה  
 אתלטיקו מדריד באתר אופ"א 
 אתלטיקו מדריד באתר BDFutbol   

הערות שוליים

*
קטגוריה:קבוצות כדורגל ספרדיות
קטגוריה:מדריד: מועדוני כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1903
קטגוריה:ספרד: כדורגל