עזמי בשארה

עַזְמִי בִּשַארָה (; נולד ב-22 ביולי 1956) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי ומייסד מפלגת "בל"ד", שכיהן כחבר הכנסת מטעמה. עזב את ישראל והתפטר מהכנסת לאחר שנחשד בסיוע לארגון הטרור "חזבאללה" במהלך מלחמת לבנון השנייה, ושוהה כיום בקטר. בשארה הוא דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.

ביוגרפיה

בשארה נולד למשפחה ערבית-נוצרית-קתולית בעיר נצרת, ישראל, למונירה, ילידת ראמה, ולאנטון בשארה, יליד כפר תרשיחא. אורח חייו היה לא אדוק. אביו היה פקיד במשרד הבריאות ופעיל קומוניסטי, ואימו הייתה מורה. את לימודיו התיכוניים השלים בשארה בבית הספר הבפטיסטי בנצרת, שם הקים את הוועד הארצי של תלמידי התיכון הערבים – יחד עם בן הדוד, באסל גטאס.

בשנת 1975 החל בלימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה ולאחריהם למד משפטים באוניברסיטה העברית. ב-1980 התקבל עקב פעילותו הקומוניסטית ללימודי דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט שבברלין המזרחית וסיים אותם בהצטיינות. כותרת הדיסרטציה שנכתבה בגרמנית, משנת 1985: "Zur Frage des Logischen und Historischen in der Methode von Karl Marx" (בתרגום חופשי: "שאלת ההיגיוניות וההיסטוריות בשיטת קרל מרקס").

ב-1986 שב לישראל והצטרף לסגל המרצים לפילוסופיה באוניברסיטת ביר זית, ובשנים 1994–1996 שימש כראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת ביר זית. ב-1990 החל לעבוד גם כחוקר במכון ון ליר בירושלים.

בשארה כתב מספר מאמרים אקדמיים על הערבים בישראל מאז 1948 ועל האוכלוסייה הפלסטינית.

במרץ 1997 עבר השתלת כליה. בשנת 2001 נזקק לטיפולי דיאליזה, ומאז הוא אינו בקו הבריאות.

קריירה פוליטית
בשארה החל את דרכו כפעיל קומוניסטי במפלגת רק"ח ובזמן לימודיו באוניברסיטה העברית היה פעיל בתא הסטודנטים הערבי-יהודי "קמפוס". לאחר ששב מלימודי הדוקטורט בגרמניה המזרחית, פרש מרק"ח וב-1995 הקים את בל"ד. בשארה עמד בראש מפלגת בל"ד מאז הקמתה ומזוהה עם שאיפתה להפוך את מדינת ישראל למדינת כל אזרחיה. תפיסה זו מתייחדת בחילון מושג המדינה והתייחסות אינסטרומנטלית כלפי מוסדותיה, האמורים לשרת את האזרח בלא קשר מחייב ללאומיותו או דתו. הוא נבחר בפעם הראשונה לכנסת ה-14 ברשימה המאוחדת של בל"ד וחד"ש ולאחר מכן הפכה סיעתו לסיעה עצמאית.

בשנת 1999, בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, התמודד בשארה על ראשות הממשלה, מול נתניהו, אהוד ברק, יצחק מרדכי ובני בגין; אולם ערב הבחירות הסיר את מועמדותו. המפלגה זכתה בשני מושבים בכנסת החמש עשרה.

בשנת 2001 נסע בשארה לבקר בסוריה באזכרה לחאפז אל-אסד, שנכחו בה גם מזכ"ל חזבאללה וסגן נשיא איראן, והביע תמיכה בפעולות "התנגדות" לישראל. בשל נאום זה ונאום נוסף הוסרה חסינותו והוגש נגדו כתב אישום בשנת 2001, אך בשנת 2006 בוטלו ההליכים המשפטיים נגדו משנקבע כי עומדת לו החסינות העניינית, שלא ניתן להסירה.

נאום זה לצד נאומים נוספים הביאו לפסילת מועמדותו לכנסת ה-16 על ידי ועדת הבחירות המרכזית על סמך חוק יסוד: הכנסת המאפשר למנוע מאדם להתמודד בבחירות אם יש במעשיו שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית או אם יש במעשיו תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל. בית המשפט העליון הפך את החלטת הוועדה ואישר, ברוב של 7:4, את התמודדות הרשימה. בית המשפט התייחס להסבריו של בשארה על תפישתו ביחס להגדרתה הרצויה לדעתו של מדינת ישראל ולפרשנות שנתן לתמיכתו במאבקם של הפלסטינים ושל החזבאללה, לפיה הוא תומך בהתנגדות ל"כיבוש" אך לא בדרך של מאבק מזוין ופגיעה באזרחים. בית המשפט קבע כי כדי "לשלול את אחת מהזכויות המרכזיות של הדמוקרטיה – הזכות לבחור ולהיבחר" דרושות ראיות "משכנעות, ברורות וחד משמעיות" לקיומן של העילות המופיעות בחוק. על סמך עיקרון זה קבע בית המשפט כי אין למנוע את מועמדתו של בשארה לכנסת כיוון שהראיות שהובאו אינן מקיימות את התנאים הללו.

בשארה נמנה עם מוזהרי ועדת אור, שמצאה אותו אשם בעידוד האלימות שבאירועי אוקטובר 2000, אולם בשל היותו נבחר הציבור לא ניתנו נגדו המלצות אישיות.

לקראת הבחירות לכנסת ה-17 נבחר בוועידת בל"ד בשפרעם למקום הראשון ברשימה לאחר שהיה מועמד יחיד.

במהלך חברותו בכנסת יצא לביקורים בסוריה ובלבנון, חרף האיסור לבקר במדינת אויב. בספטמבר 2006 יצא לביקור בדמשק עם עוד ח"כים מבל"ד, שם אמר כי הוא תומך במאבקה של סוריה נגד ישראל, נפגש עם בשאר אל-אסד והביע תמיכה בחמאס ובחזבאללה. בתגובה שקל היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית נגדו.

אף שאזכוריו בתקשורת העברית היו בעיקר בהקשרים מדיניים, במהלך כהונתו בכנסת עסק בשארה גם בנושאים נוספים, ובין היתר יזם את חוק פיצוי נפגעי פוליו, שמקנה פיצויים לאזרחים שלקו בשיתוק ילדים.

על כישרון הנאום שלו אמר הפרשן הפוליטי, שלום ירושלמי: "לא היה דובר רהוט ממנו, רטוריקן יוצא דופן, פרובוקטור מתוחכם ואינטלקטואל שהילך קסם בנאומיו על רבים מחברי הבית".

 החשדות כי סייע לאויב וההתפטרות מהכנסת 

ב-23 במרץ 2007 עבר בשארה את הגבול בין ישראל לירדן בגשר שייח' חוסיין, ומאז לא שב לישראל. הדבר פורסם רק לאחר יותר משבועיים, ב-8 באפריל 2007, אך הוטל צו איסור פרסום מלא על נסיבות עזיבתו. ב-22 באפריל 2007 הגיש בשארה את מכתב התפטרותו מהכנסת לקונסול ישראל בקהיר. ב-25 באפריל הוסר חלקית הצו.

ב-2 במאי 2007 הוסר צו איסור הפרסום על רוב סעיפי האישום נגדו, ולציבור נודע כי משטרת ישראל והשב"כ ניהלו חקירה נגד בשארה בגין חשדות לעבירות של סיוע לאויב במלחמה, מגע עם סוכן חוץ ומסירת ידיעה לאויב. במסגרת החקירה בוצעה האזנת סתר למכשיר הטלפון של בשארה, דבר נדיר שדרש אישור מיוחד מהיועץ המשפטי לממשלה ובית המשפט העליון. ההאזנות העלו כי במהלך מלחמת לבנון השנייה יצר בשארה קשר עם סוכן מטעם חזבאללה והעביר לו מידע על מקומות אסטרטגיים לטיווח טילים וכן מידע בדבר השפעת הגדלת טווח הטילים מעבר לחיפה, מסר הערכות על סיכויי ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, וכן מידע והערכות בנוגע לשינויים צפויים בהיערכות ישראל תוך כדי מלחמה. לפי חשד אחר, קיבל בשארה מאות אלפי שקלים אשר הועברו דרך חלפני כספים ערביים ממזרח ירושלים ובכך עבר גם על חוק איסור הלבנת הון.

תגובת בל"ד ובשארה הייתה שמדובר בשיחות פרטיות עם חברים שניתנו להן פרשנויות פליליות, ושאת רוב הפרטים ניתן היה להשיג גם דרך העיתונות הישראלית. בריאיון לאסעד תלחמי, שפורסם ב"ידיעות אחרונות" ב-11 במאי 2007, אמר בשארה: . לגבי ההאשמה כי ריגל תמורת כסף טען: .

לטענת עבד אל-חלים ח'דאם, סגנו לשעבר של נשיא סוריה, בשארה מונה על ידי המודיעין הישראלי והעביר מסרים בין ישראל לבין סוריה ואף תיווך בין ישראל לבין סוריה.

לאחר שעזב את ישראל
מאז שעזב את ישראל מרבה בשארה להרצות בעניינים הקשורים לפוליטיקה הפנימית בישראל וכן בענייני הסכסוך הישראלי-ערבי בערי העולם הערבי. הוא שימש מספר פעמים כפרשן לענייני ישראל בכמה תחנות טלוויזיה המשדרות במדינות ערב, בהן רשת "אל-ג'זירה" וכותב באופן קבוע טור פרשנות על נושאים מדיניים בעולם הערבי בעיתון "אל-אהראם". מאז 2010, עזמי בשארה מתגורר בקטר והוא מנהל את  אותו הקים כשהגיע לקטר. בנוסף הוא מכהן כיו"ר חבר הנאמנים של .

ב-14 בפברואר 2011 אושר בכנסת . החוק, המכונה "חוק בשארה", מאפשר לשלול תשלומי פנסיה מחבר כנסת שחמק מחקירה או ממשפט בישראל, בגין חשדות לפשע חמור שביצע בעודו חבר הכנסת. יום לאחר קבלת החוק הוגשה בקשה לוועדת הכנסת לשלול את התשלומים מבשארה, וב-28 במרץ החליטה מליאת הכנסת לשלול ממנו את התשלומים.

במרץ 2014 הקים בשארה את רשת החדשות הפאן-ערבית "אל-ערבי אל-ג'דיד" ("הערבי החדש"), שבבעלות חברת "פדאאת מדיה" (בתעתיק מערבית: פצ'אא'את מידיא) ומבוססת בלונדון, והיא חלופה משמעותית של רשת החדשות הקטרית אל-ג'זירה שבעשור האחרון החלה להיות מזוהה עם "חמאס" בקטר.

עזמי בשארה הודיע בתחילת 2017 על פרישה מעבודה פוליטית ישירה, במטרה "להתמסר למחקר וכתיבה והפקה אינטלקטואלית".

בשארה מקורב למקבלי ההחלטות בקטר ודמות תקשורתית מוכרת בה. במהלך מלחמת חרבות ברזל, נטען ב"לה פיגארו" הצרפתי כי הוא מייעץ לאמיר קטר בנושא החטופים הישראלים. לפי פרסום של העיתונאי נדב אייל במערכת הביטחון מעריכים כי בשארה היה מעורב בניסוח המסרים של קטר שהודהדו באמצעות אנשי לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו, במסגרת פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.

עמדותיו המדיניות

בריאיון לעיתון "הארץ" ב-1998 התבטא ביחס ל"זכות השיבה": .

בין השאר השתתף ב"פסטיבל הניצחון של החזבאללה" שנערך באום אל-פחם ביוני 2000 לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון. בכינוס אמר בשארה: .

באזכרה לחאפז אל-אסד שנערכה בסוריה ב-2001 נשא בשארה דברים וקרא לפלסטינים לטפח ולהרחיב מחדש את דרך המאבק של "התנגדות" לישראל, כדי שזו לא תצליח לכפות על העולם הערבי את תנאיה בשל חוסר האונים הצבאי של הערבים במלחמה כוללת. בנאומו השתמש בשארה במילה הערבית "מוקאוומה", שפירושה התנגדות לדיכוי.

בסוף 2002 נאם בפני ועדת הבחירות המרכזית ואמר שהוא מתנגד לפגיעה באזרחים חפים מפשע: .

הוא כינה את ההגדרה "ערבי-ישראלי" – , ובמקומה בחר לכנות את הערבים אזרחי ישראל .

בשארה מרבה להרצות במדינות ערב ולהתבטא בגנות ישראל והדמוקרטיה הישראלית. בהרצאה ב-16 בדצמבר 2005 ביריד הספרים הערבי בביירות אמר: .

בתקופת האביב הערבי בשארה הותקף על ידי משטרים ערביים וחלק מכלי התקשורת שלהם, בהאשמה שהוא עמד לצד העמים הערביים, נגד משטריהם.

חיים אישיים
נשוי לרנא, אב לשניים, ולפני שנמלט מישראל גר בשכונת בית חנינא שבירושלים. החזיק גם בית בחיפה ומשרד בנצרת.

אחיו, מרואן בשארה, פלסטיני-ישראלי המתגורר בלונדון, הוא אינטלקטואל ומומחה לפוליטיקה גלובלית, המשמש כפרשן הפוליטי הבכיר של רשת אל-ג'זירה בשפה האנגלית.

ספריו
 הנאורות – פרויקט שלא נשלם: שש מסות על נאורות ומודרניזם הוצאת הקיבוץ המאוחד. 1997
 בין האני לאנחנו: הבניית זהויות וזהות ישראלית (קובץ מאמרים בעריכתו). הוצאת הקיבוץ המאוחד. 1999
 כיסופים בארץ המחסומים: רסיסי סיפור, מערבית מיכאל גוגנהיימר הוצאת בבל. 2006
 השאלה הערבית 2007

לקריאה נוספת

 אמל ג'מאל, "חזון האומה המדינית ואתגר מדינת כל אזרחיה – עיונים בכתביו של עזמי בשארה", אלפיים 30, 2006.


קישורים חיצוניים



 כתבות 








הערות שוליים

קטגוריה:חברי הכנסת מטעם בל"ד
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם חד"ש-בל"ד
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם סיעות יחיד
קטגוריה:ערבים נוצרים ישראלים
קטגוריה:קומוניסטים ישראלים
קטגוריה:מהגרים ישראלים
קטגוריה:חברי הכנסת הארבע עשרה
קטגוריה:חברי הכנסת החמש עשרה
קטגוריה:חברי הכנסת השש עשרה
קטגוריה:חברי הכנסת השבע עשרה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ביר זית
קטגוריה:חברי כנסת ערבים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
קטגוריה:ישראל: ראשי מפלגות
קטגוריה:ראשי מפלגת בל"ד
קטגוריה:חברי כנסת נוצרים
קטגוריה:בית חנינא: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956
קטגוריה:פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר