דרך המשי

דרך המשי (בסינית מסורתית: 絲綢之路; בסינית פשוטה: 丝绸之路; בפרסית: راه ابریشم) היא סדרה של דרכים יבשתיות וימיות אשר קישרו בין צ'אנג-אן בסין (שִׂי-אָן של ימינו) לבין אתרים רבים אחרים, שבהם עברו נתיבי המסחר העיקריים בין המזרח הרחוק, הודו, המזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה. דרך המשי הייתה רשת של נתיבי מסחר אירו-אסייתיים פעילה מהמאה השנייה לפני הספירה עד אמצע המאה החמש-עשרה, משתרעת על למעלה מ-6,400 ק"מ אשר מילאה תפקיד מרכזי בהתפתחות אינטראקציות כלכליות, תרבותיות, פוליטיות ודתיות בין העולם המזרחי והעולם המערבי.

השם "דרך המשי" נטבע לראשונה בסוף המאה ה-19, אבל כמה היסטוריונים מהמאה ה-20 וה-21 מעדיפים את המונח נתיבי משי, בטענה שהוא מתאר בצורה מדויקת יותר את הרשת הסבוכה של נתיבי יבשה וים המחברים את מרכז, מזרח, דרום, דרום מזרח ומערב אסיה, כמו גם מזרח אפריקה ודרום אירופה.

ממוזער|שמאל|מסעות ג'אנג צ'יאן "אבי דרך המשי"

 מקור השם 
מקור השם דרך המשי נבע מהמסחר הרווחי ביותר של טקסטיל משי שיוצר בעיקר בסין. הרשת החלה עם התרחבות שושלת האן ששלטה 400 שנה, (בין 226 שנה לפני הספירה עד 220 שנה לספירה). השם נטבע על פי הביטוי הגרמני: Seidenstraße של הגאוגרף הגרמני פרדיננד פון ריכטהופן במאה ה-19, על שם המסחר במוצר סיני יוקרתי, המשי, שהובל בדרכים אלה מאז העת העתיקה. דרך המשי חדרה לתוך מרכז אסיה בסביבות 114 שנה לפני הספירה, באמצעות השליח הקיסרי הסיני ג'אנג צ'יאן המכונה עד עצם היום הזה "אבי דרך המשי". הסינים גילו עניין רב באבטחת מוצרי הסחר שלהם, והרחיבו את החומה הסינית כדי להבטיח את ההגנה על נתיב הסחר.Xinru, Liu (2010). The Silk Road in World History New York: Oxford University Press, p. 11. עד המאה הראשונה לספירה, משי סיני היה מבוקש ברומא, מצרים ויוון. מצרכים רווחיים אחרים מהמזרח כללו תה, צבעים, בשמים ופורצלן. היצוא המערבי התבסס על גמלים, דבש, יין וזהב. מלבד יצירת עושר משמעותי עבור מעמדות סוחרים, ריבוי סחורות כמו נייר ואבק שריפה השפיע רבות על מסלול ההיסטוריה הפוליטית באירואסיה ומחוצה לה. הסחורות עברו אמנם מן הקצה אל הקצה של דרך המשי, אבל הסוחרים עברו בדרך כלל בקטעים ממנה. דרך המשי תרמה רבות להתפתחות האימפריה הפרסית, סין והודו.

 רקע היסטורי 
 התהוות דרך המשי 
ביות בהמות המשא, עוד בתקופה הפרהיסטורית, אפשר לאדם הקדמון לשאת משאות של חפצים גדולים מאתר לאתר, וכך התפתח המסחר. ביות הסוס והחמור לפני 6,000 שנה והגמל לפני 6,500 שנה, אפשרו את הובלת הסחורות על פני אזורים נרחבים באסיה, המזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה. הערבות הנרחבות ומכוסות הדשא המשתרעות בין מזרח אסיה לאפריקה ואירופה, והיותן של ערבות אלה רצועה מפרידה בין השטחים החקלאיים לבין שטחי המדבר, היוו תנאי שטח ראויים לתנועתן של שיירות סוחרים בשטחים פתוחים שאינם חקלאיים, מבלי שיתפתחו סכסוכים עם יושבי השטחים החקלאיים. מרכז אירואסיה ידועה מימי קדם בקהילות הרכיבה על סוסים וגידול סוסים שלה, ודרך הערבות היבשתית על פני הערבות הצפוניות של מרכז אירואסיה הייתה בשימוש הרבה לפני דרך המשי. באתרים ארכאולוגיים, כמו אתר הקבורה ברל  בקזחסטן, נמצאו זה לצד זה שלדי אדם וסוסים וכן עושר רב של תכשיטים. הממצאים מצביעים על כך שהשבטים הנודדים הארימספיאנים,  לא רק גידלו סוסים לצורכי לנדידה, לחימה ומסחר, אלא גם הצטיינו ביצירות אמנות מעודנות שהופצו לכל אורך דרך המשי. מהאלף השני לפני הספירה, ירקן נפריט המשמש בסיס להפקת אבן ירקן היקרה שהופק ממכרות באזור ירקאנד-חוטאן הגיע לסין. מכרות אלה לא היו רחוקים מאוד ממכרות הלפיס לזולי והספינל, שניהם מקור לאבני חן בבדח'שאן ואף על פי שהפרידו ביניהם הרי פמיר האימתניים,

כמה שרידים של מה שהיה כנראה משי סיני משנת 1,070 לפני הספירה נמצאו במצרים העתיקה. ערי נווה המדבר הגדול של מרכז אסיה מילאו תפקיד מכריע בתפקוד היעיל של סחר דרך המשי. היות שהמשי מתכלה מהר מאוד, לא ניתן לוודא אם זה היה משי תרבותי שמקורו כמעט בוודאות מסין או סוג של משי בר  שהגיע מהים התיכון או מהמזרח התיכון. Also available at )

דרכי המסחר הראשונות נוצרו כבר לפני 5,500 שנה. לאפיס לאזולי הובא למצרים מאפגניסטן כבר לפני 5,500 שנה והוא התגלה על פני מסכת הפנים, של תות ענח' אמון שמלך במצרים העתיקה לפני 3,300 שנה. במהרה נוצר הקישור בין שתי דרכי מסחר אלה. במצרים התגלה משי סיני מלפני 3,100 שנים. עדויות למסחר באמצעות דרכים ארוכות מתועדות גo בתנ"ך בו מסופר על סוחרים בין כנען למצרים, בסיפור יוסף ואחיו. מאוחר יותר קיימים אזכורים של סחר בעץ לבנוני עם חירם, מלך צור, וסחר בתבלינים ואבנים יקרות עם תרשיש ושבא.

בתקופת ההיסטוריון היווני הרודוטוס הוקמה דרך המלך הפרסית, שאורכה היה 2,857 ק"מ, בין העיר שושן (סוסה) לאיזמיר שבטורקיה. במסלול הדרך הוקמו תחנות התרעננות אשר שירתו את הסוחרים ואפשרו להם להחליף סוסים, וכן הוקמו שירותים שאפשרו לשליחים מלכותיים לעבור לכל אורכה של הדרך בתשעה ימים, באמצעות תחנות סוסים ומסחר, לעומת סוחרים להם ארכה הדרך בדרך כלל כשלושה חודשים.

בעקבות מגעים בין סין המרכזית לבין שטחי גבול מערביים, נוודים הובילו דברי זהב ממרכז אסיה, וחוצבי ירקן סיניים החלו ליצור עיצובי חיקוי של הערבות, תוך אימוץ אומנות החיות , בסגנון הסקיתי של הערבות שהתבססה על תיאורי חיות מעורבות בקרב. סגנון זה בא לידי ביטוי במיוחד בלוחות החגורה המלבניים העשויים מזהב וברונזה, עם גרסאות נוספות שנעשו בירקן וסטייטיט. בחפירות קבורה עילית ליד העיר שטוטגרט בגרמניה, המתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס ונמצאה לא רק ברונזה יוונית, אלא גם משי סיני.Christopoulos, Lucas (August 2012), "Hellenes and Romans in Ancient China (240 BC – 1398 AD)", in Victor H. Mair (ed), Sino-Platonic Papers, No. 230, Chinese Academy of Social Sciences, University of Pennsylvania Department of East Asian Languages and Civilizations, p. 31 footnote #56,  יצירות אמנות דומות בצורות של בעלי-חיים ומוטיבים של מתאבקים על חגורות נמצאו באתרי קבר סקיתים המשתרעים מאזור הים השחור ועד לאתרים ארכאולוגיים מתקופת המדינות הלוחמות במונגוליה הפנימית ובשאאנשי בסין.

דרך המשי התחילה להיווצר והופצה על ידי שושלת האן בסין באמצעות חקירות וכיבושים במרכז אסיה, אל הים התיכון מקושר לעמק פרגנה, השלב הבא היה פתיחת נתיב על פני אגן טארים ומסדרון הקסי  לסין עצמה, בסביבות 130 לפנה"ס, כאשר שגרירויות שושלת האן במרכז אסיה בעקבות דיווחיו של השגריר ג'אנג צ'יאן, אשר נשלח במקור לכרות ברית עם היואז'י  נגד שיונגנו. ג'אנג צ'יאן ביקר ישירות בממלכת דיואן  בפרגנה, בשטחי היואז'י בטרנסאוקסאניה, במדינה הבאקטרית דקסיה  עם שרידי השלטון היווניי-באקטרי שלה, ובקאנג'ו . הוא פרסם דיווחים על מדינות שכנות שלא ביקר בהן, כמו אנשי פרטה, טאיוז'י במסופוטמיה, שאנדו  בתת-היבשת ההודית, ובווסון . הדו"ח של ג'אנג צ'יאן פרט סיבות כלכליות להתרחבות סינית ולבניית חומות מערבה, ופתח את דרך המשי אשר הפך אותה לאחד מנתיבי הסחר המפורסמים בהיסטוריה ובעולם. לאחר הניצחון במלחמת הסוסים השמימיים  ובמלחמת האן-צ'יונגנו , צבאות סיניים התבססו במרכז אסיה, ויזמו את דרך המשי כמסלול מרכזי של סחר בינלאומי. הקיסר הסיני וו משושלת האן המערבית, שהחל להתעניין בפיתוח קשרים מסחריים עם התרבויות העירוניות המתוחכמות של פרגנה, באקטריה והאימפריה הפרתית: "בן השמיים כששמע את כל זה נימק כך: פרגנה (דייואן "האיוניים הגדולים") החזקות של באקטריות טה-סיה,  והאימפריה הפרתית הן מדינות גדולות, מלאות בדברים נדירים, עם אוכלוסייה המתגוררת במקומות קבועים ונתונה לעיסוקים זהים במידה מסוימת לאלו של העם הסיני, אך עם צבאות חלשים, ומייחסת ערך רב לתוצרת העשירה של סין" (ספר האן המאוחרת). חוקרים אחרים טועניםDi Cosmo, Ancient China and its Enemies, 2002 שהקיסר וו היה מעוניין בעיקר בלחימה בצ'יונגוו  וכי סחר גדול החל רק לאחר שהסינים כבשו את פרוזדור הקסי.

הסינים התענינו גם בסוסים הגבוהים והחזקים שכונו "סוסים שמימיים"  שכונו "היוניים הגדולים" בממלכה היוונית של מרכז אסיה, שהיו בעלי חשיבות מכרעת בלחימה בנוודים. אשר הובסו במלחמת האן-דאוין  המכונה גם . לאחר מכן שלחו הסינים שגרירים רבים, בקצב של כעשרה מדי שנה, למדינות אלו ועד לסוריה הסלאוקית. קשרים אלו החלו את תחילתה של רשת הסחר של דרך המשי שהתרחבה עד האימפריה הרומית.Ebrey (1999), 70. הסינים ערכו מסעות למרכז אסיה במספר הזדמנויות, ומפגשים ישירים בין חיילי האן ללגיונרים רומיים אשר כנראה נשבו או גויסו כשכירי חרב על ידי השיונג-נו מתועדים, במיוחד בקרב סוגדיאנה בשנת 36 לפני הספירה. ייתכן כי הקשת המוצלבת הסינית חדרה לעולם הרומי בדרך זו, אם כי ייתכן שהקשת היוונית, הגסטרפט  היא המקור לקשת הרומאית.

דרך המשי נוצלה למשך שנים רבות והייתה עדה לשינויים היסטוריים כבירים ברחבי היבשת, כמו מגפת המוות השחור שארעה באירופה ואסיה במאה ה-14 לספירה, והכיבושים המונגולים במאה ה-13. הרשת הייתה מבוזרת מאוד, והאבטחה הייתה דלילה: מטיילים התמודדו עם איומים מתמידים של שודדים ופושטים נוודים, ומרחבים ארוכים של שטח לא ידידותי. מעטים הם האנשים שנסעו לכל אורכה של דרך המשי, במקום זאת הסתמכו על רצף של מתווכים שהתבססו בנקודות עצירה שונות לאורך הדרך. בנוסף לסחורות, הרשת אפשרה חילופי מחשבה דתיים, בייחוד הבודהיזם, פילוסופיה ומדעיים. מגוון רחב של אנשים השתמשו במסלולי נדידה שלא לצורכי מסחר. דרך המשי היוותה גם אולי מסלול התפשטות של מגפות, למשל מגפת הדבר באירופה. משנת 1453 ואילך, האימפריה העות'מאנית החלה להתחרות על שליטת הנתיבים היבשתיים על ידי אימפריות נוספות יצרני אבק שריפה. מאבק זה גרם לפוליטיקה האירופית לחפש חלופות. זוהי תחילת עידן התגליות, התפתחות הקולוניאליזם האירופאי והתעצמות הגלובליזציה. במאה ה-21, השם "דרך המשי החדשה" משמש לתיאור כמה פרויקטים גדולים של תשתיות לאורך רבים מנתיבי הסחר ההיסטוריים; בין הידועים ביותר כוללים את גשר היבשה האירו-אסיאתי, ויוזמת החגורה והדרך. ביוני 2014, אונסק"ו הגדיר את מסדרון המשי הבנוי כרשת הדרכים של פרוזדור צנגאן-טיאנשאן, כאתר מורשת עולמית, בעוד שהחלק ההודי נשאר ברשימת האתרים מועמדים להכרה. הקטעים הדרומיים של דרך המשי, מחוטאן במחוז שינג'יאנג ועד מזרח סין, שימשו לראשונה לסחר אבן הירקן ולא לסחר המשי, 5,000 שנה לפנה"ס ודרכים אלו עדיין בשימוש למטרה זו. המונח "דרך הירקן" היה מתאים יותר מ"דרך המשי" לולא האופי הגדול והרחב הרבה יותר מבחינה גאוגרפית של סחר המשי; המונח "דרך המשי" נמצא בשימוש נוכחי בסין.

 האימפריה הרומית 
מיד לאחר כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית בשנת 30 לפנה"ס החלו יחסי מסחר בין סין, דרום מזרח אסיה, הודו, המזרח התיכון, אפריקה ואירופה שהלכו ופרחו עם הזמן. הרומאים הכירו מסלולים במזרח שהיו חלק מדרך המשי עוד מהתקופה ההלניסטית. המסחר היווני-רומי החל עוד במאה השלישית לפנה"ס. השימוש בדרך המשי על ידי הרומאים חשף את אזרחי רומי למוצרי מותרות ושפע. המסחר בין האימפריה היוונית-רומית לבין הודו החלה על ידי יורד הים היווני אודוקוס מציזיקוס . בשנת 130 לפנה"ס, ובזמנו של הקיסר אוגוסטוס הפליגו מדי שנה מאה ועשרים ספינות להודו מנמל מיוס הורמוס  ששכן לחופי ים סוף שהיה בשליטת הרומאים לאחר כיבוש מצרים. מסמך הדרכה יווני למסעות בשם "השיוט בים האריתריאי" משנת 60 לספירה מתעד בצורה מדויקת את נתיבי ההפלגות.

 מסלולים 
דרך המשי כללה מספר מסלולים. היא השתרעה מערבה מהמרכזים המסחריים העתיקים של סין: דרך המשי היבשתית, הבין יבשתית, התחלקה לנתיבים צפוניים ודרומיים העוקפים את מדבר טקלמקאן ואגם לופ נור. סוחרים לאורך המסלולים הללו היו מעורבים ב"סחר ממסר" שבו סחורות החליפו ידיים פעמים רבות לפני שהגיעו ליעדיהם הסופיים.

 דרכים במרכז אסיה 
החל משנת 130 לפנה"ס הוקמו שגרירויות של שושלת האן באסיה המרכזית, בשל רצונו של הקיסר הסיני וו לפתח את המסחר עם מרכז אסיה, ובעיקר עם הערים פרגנה באוזבקיסטן ופרתיה באיראן. השגרירויות הסיניות הגיעו עד לסוריה ולפרתיה, בעיקר בשל רצונם לרכוש סוסים למטרות מלחמה. במקביל, התפתחו קשרי המסחר עם האימפריה הרומית, שאליה נשלחו שגרירים מסין. ההיסטוריון הרומי לוקיוס אנאוס פלורוס מהמאה הראשונה לפני הספירה, מתאר ביקור של שגרירים סיניים בעת מלכותו של אוגוסטוס קיסר (27 לפנה"ס-14):
"אפילו אומות העולם אשר אינן כפופות לשליטת הקיסר נפעמו מגדולתם והעניקו כבוד לעם הרומאי, כובש המדינות הגדול. כך גם הסקיתים והסרמטים שלחו שליחים לבקש את ידידותה של רומא. ואפילו הסרסים הגיעו, וההודים השוכנים מתחת השמש האנגית הביאו מתנות של אבנים יקרות, פנינים ופילים."

 האימפריה הרומית 
ממוזער|שמאל|150px|ציור קיר רומי של אישה לבושה שמלת משי סיני
לאחר כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית, בשנת 30 לפנה"ס, החל להתפתח סחר בין רומא לבין הודו, דרום מזרח אסיה וסין. ברומא התעורר ביקוש רב למשי הסיני, אף שהרומאים האמינו שמקורו של המשי בעלי עצים, כפי שכתב המלומד הרומאי פליניוס הזקן (23–79 לספירה):
"הסרסים (הסינים) ידועים בחומר דמוי הצמר שהם משיגים מיערותיהם. אחרי שהם משרים את העלים של עצים אלה במים, הם סורקים את הסיבים הלבנים מהעלים. ומאפשרים לעלמה רומאית ללכת בבגדים שקופים בציבור".
השליח הרומי הרשמי הראשון הגיע לסין בדרך הים בשנת 166 לספירה. הסנאט הרומי אסר במספר צווים הליכה בפומבי במשי, בעיקר מטעמי מוסר, אולם איסורים אלה היו גזירה שהציבור לא עמד בה. סנקה הצעיר (4 לפנה"ס בערך – 65 לספירה) כתב: "אני רואה בגדי משי – אם החומר אשר לא יכול להסתיר את הגוף ולא יכול לשמור על צניעותו של אדם יכול להיקרא 'בגד' – לובשת האישה בגדים אלה וגופה נראה מבעד לבד הדק, כך לבעלה אין כל יתרון בצפייה בגוף אשתו על פני זר".

 המסלול הצפוני 
המסלול הצפוני התחיל בצ'אנגאן, שנקראת כיום שיאן, בירה עתיקה של סין שהועברה מזרחה יותר במהלך תקופת האן המאוחרת ללוו-יאנג. המסלול הוגדר בסביבות המאה ה-1 לפני הספירה כאשר האן וודי שם קץ להטרדות של שבטים נוודים. הנתיב הצפוני השתרע לכיוון צפון-מערב דרך המחוז הסיני גאנסו ממחוז שאאנשי והתפצל לשלושה מסלולים נוספים, שניים מהם עקבו אחר רכסי ההרים מצפון ומדרום למדבר טקלה מקאן והתחברו מחדש לקאשגאר, והשני מצפון לטיין שאן, הרי שאן דרך טורפאן, טלגר, ואלמטי, שמצויות בדרום מזרח קזחסטן. המסלולים התפצלו שוב ממערב לקאשגאר, עם שלוחה דרומית במורד עמק אלאי  לכיוון תרמז באוזבקיסטן המודרנית ובעיירה בלח' באפגניסטן, בעוד שהמסלול השני השתרע דרך קוקנד בעמק פרגנה, במזרח אוזבקיסטן, ולאחר מכן פנה מערבה על פני מדבר קאראקום בטורקמניסטן. שני המסלולים התחברו לנתיב הדרומי הראשי לפני שהגיעו למרב העתיקה בטורקמניסטן. מסלול נוסף של התוואי הצפוני פנה לכיוון צפון – מערב על פני ימת אראל וצפונה לים הכספי, והמשיך לים השחור. דרך המשי הצפונית, כמסלול לשיירות, הובילה לסין סחורות רבות כגון, תמרים, אבקת זעפרן ואגוזי פיסטוק מפרס; לבונה, אלוורה ומור מסומליה, אלגום מהודו; בקבוקי זכוכית ממצרים וסחורות יקרות אחרות.Ulric Killion, A Modern Chinese Journey to the West: Economic Globalisation And Dualism, (Nova Science Publishers: 2006), p.66 בתמורה, השיירות הובילו בגדי משי, כלי לכה  וחרסינה.

 המסלול הדרומי 
המסלול הדרומי המכונה גם מסלול קארקורם היה בעיקרו נתיב בודד מסין שהשתרך מהרי קארקוראם, וקיים גם כמסלול נסיעות גם בתקופה המודרנית כביש קארקוראם, דרך סלולה המחברת בין פקיסטן לסין. משם הוא פונה מערבה עם שלוחות דרומה המאפשר את השלמת המסע בים מנקודות שונות. המסלול חוצה את ההרים הגבוהים, עובר דרך צפון פקיסטן, מעל הרי ההינדו-כוש אל אפגניסטן, ומצטרף מחדש לנתיב הצפוני ליד העיר מרב בטורקמניסטן. ממרב המסלול פונה בקו ישר מערבה דרך צפון איראן ההררית, מסופוטמיה וקצהו הצפוני של המדבר הסורי עד הלבנט, שם המשיכו במסע דרך ספינות מסחר ים-תיכוניות בדרכים קבועות לכיוון איטליה, בעוד שדרכים יבשתיות עברו צפונה דרך אנטוליה או דרומה לכיוון צפון אפריקה. דרך מסועפת נוספת הובילה מהעיר הראת שבאפגניסטן דרך שושן למפרץ הפרסי ומעבר לפטרה, לאלכסנדריה ולנמלים אחרים של מזרח הים-התיכון, משם נשאו ספינות את המטענים לרומא.

 המסלול הדרום מערבי 
הנתיב הדרום-מערבי הוא הדלתא של הנהרות הגנגס / בראהמאפוטרה, שהייתה מושא לעניין בינלאומי כבר למעלה מאלפיים שנה. סטרבו, הסופר הרומי מהמאה ה-1, מזכיר את ארצות הדלתא: "לגבי סוחרים המפליגים כעת ממצרים ... עד לגנגס, הם רק אזרחים פרטיים." הערותיו מעניינות שכן חרוזים רומיים וחומרים אחרים נמצאים בעתיקות הרי-בטשואר, העיר העתיקה שנוסדה לפני תקופת הברונזה, כיום נחפר באיטיות ליד ברהמה-פוטרה העתיקה בבנגלדש. המפה של תלמי של דלתת נהר הגנגס, מאמץ מדויק להפליא, הראתה שהמודיעים שלו ידעו הכול על מהלך נהר הברהמפוטרה, חוצה את הרי ההימלאיה ואז מתכופף מערבה למקורו בטיבט. אין ספק שהדלתא הזו הייתה מרכז סחר בינלאומי מרכזי, כמעט בוודאות ממוקדמות הרבה יותר מהתקופה הפשוטה. אבני חן וסחורות אחרות מתאילנד וג'אווה נסחרו בדלתא ודרכה. הסופר הארכאולוגי הסיני בן יאנג וכמה סופרים וארכאולוגים קודמים, כמו ג'ניס סטארגארדט, מציעים בתוקף נתיב זה של סחר בינלאומי כדרך סצ'ואן - יונאן - בורמה - בנגלדש. לפי בן יאנג, בעיקר מהמאה ה-12, הנתיב שימש להעברת מטילי יונאן (זהב וכסף הם בין המינרלים שבהם יונאן עשיר), דרך צפון בורמה, אל בנגלדש המודרנית, תוך שימוש בנתיב העתיק. המכונה מסלול 'לדו'. מאמינים שהעדויות המתעוררות של הערים העתיקות של בנגלדש, בפרט חורבות וארי-בטשוור, מסטנגאר, בהיטגרה,  ביקרמפור,  אגראסינדור וסונרגון  הן מרכזי הסחר הבינלאומיים בנתיב זה.Yang, Bin. (2008). Between Winds and Clouds: The Making of Yunnan. New York: Columbia University Press. הרשת הלכה בעקבות רשתות עתיקות של אבן הירקן בדרום מזרח אסיה, וכן רשתות התבלינים הימיות בין דרום-מזרח אסיה לדרום אסיה, והרשתות הימיות של מערב אסיה בים הערבי ומחוצה לו, במקביל למסלולי הסחר הימיים העתיקים הללו של העידן הנוכחי.

 דרך המשי הימית 
דרך המשי הימית או נתיב המשי הימי היא הקטע הימי של דרך המשי ההיסטורית שחיברה בין דרום-מזרח אסיה, מזרח אסיה, תת-היבשת ההודית, חצי-האי ערב, מזרח אפריקה ואירופה. היא החלה במאה ה-2 לפנה"ס ושגשגה עד המאה ה-15 לספירה. דרך המשי הימית הוקמה והופעלה בעיקר על ידי מלחים אוסטרונזיים בדרום מזרח אסיה שהפליגו בספינות סחר  גדולות למרחקים ארוכים מדגם  ו-. המסלול נוצל גם על ידי ספינות הדאו של הסוחרים פרסים וערבים בים הערבי ומחוצה לו, וסוחרים טמילים בדרום אסיה. סין החלה לבנות גם ספינות סחר משלה שנקרו ג'ונקה והפליגה במסלולים אלה בתקופה מאוחרת יותר, מהמאות ה-10 עד ה-15 לספירה. המסלול הראשי של האזורים המערביים של דרך המשי הימית חוצה ישירות את האוקיינוס ההודי מהקצה הצפוני של סומטרה או דרך מצר סונדה לסרי לנקה, דרום הודו, בנגלדש והאיים המלדיביים ומסתעף לנתיבים ימיים דרך הים הערבי המגיעים למפרץ הפרסי שהיא לשון של מפרץ עומאן, ולמפרץ עדן לים סוף. מסלולים משניים עוברים גם דרך קווי החוף של מפרץ בנגל, הים הערבי, ודרומה לאורך חופי מזרח אפריקה עד לזנזיבר, ארכיפלג קומורו, מדגסקר ואיי סיישל. השם "דרך המשי הימית" הוא שם מודרני, בגלל דמיונו לדרך המשי היבשתית. כמו הנתיבים היבשתיים, לנתיבים הימיים העתיקים דרך דרום מזרח אסיה והאוקיינוס ההודי לא היה שם מיוחד במשך שנותיה הארוכות. למרות השם המודרני, דרך המשי הימית כללה סחר חליפין במגוון רחב של סחורות בנוסף למשי. היא הייתה שונה משמעותית בכמה היבטים מדרך המשי היבשתית, ולכן אין לראות בה רק הרחבה של דרך המשי היבשתית. סוחרים הנוסעים דרך המשי הימית יכולים להפליג על כל המרחק של הנתיבים הימיים, בשונה מהצורך בשימוש בממסרים אזוריים בדומה לנתיב היבשתי. ספינות יכלו לשאת כמויות הרבה יותר גדולות של סחורות, ועל כן הייתה לכך השפעה כלכלית גדולה יותר. חילופי הסחורות שנישאו על ידי הספינות הייתה שונה מחילופי הסחורות שנישאו באורחות גמלים. סוחרים בנתיב הימי התמודדו עם סכנות רבות, כגון, מזג אוויר ופיראטיות, אבל הם לא הושפעו מחוסר יציבות פוליטית ויכלו להימנע מנסיעה באזורים מסוכסכים שהיוו סכנת חיים.

המסחר עם מרכז אסיה
ממוזער|ימין|170px|סוחר אירופי על גמל, פסל מתקופת שושלת טאנג, מוזיאון שאנגחאי
בעקבות המסחר בדרך המשי חלה גם השפעה הדדית בין התרבויות השונות הסוחרות לאורך הדרך. הן השפעה של תרבות המזרח על התרבות היוונית-רומית, והן השפעה של התרבות היוונית-רומית על התרבות הבודהיסטית במרכז אסיה, והשפעה של שתיהן על התרבות הסינית.

אימפריית קושאן בצפון הודו הייתה המרכז של השפעות הדדיות אלה, שהחלו במאה ה-2 לספירה, והסתיימו עם נפילת האימפריה הביזנטית.

במקביל לדרך המשי היבשתית התפתחו החל מהמאה השנייה לספירה דרכי מסחר ימיות בין אלכסנדריה שבמצרים לבין גואנגג'ואו שבסין. ספינות המסחר עצרו גם בחופי הודו. דרכי המסחר תרמו להיווצרות מדינות חזקות מבחינה צבאית לאורך הדרך. במדינות אלה שלטו שבטים נודדים שמקורם במדבריות צפון סין. הגדולה במדינות אלה שצמחו על דרך המשי הייתה האימפריה המונגולית.

הסחר היבשתי לאורך דרך המשי נפסק בפועל עם נפילת האימפריה הרומית, שהיוותה אבן שואבת של ביקוש למוצרים אסייתים ו"הניעה" את כל המסחר על דרך המשי, במאה ה-5 לספירה, וכן עם עליית האסלאם במרכז אסיה, במאה ה-7 לספירה, אירוע שהביא להפסקת ההתפשטות הסינית מערבה.

האימפריה המונגולית

התקדמות המונגולים ושליטתם במרכז אסיה החל משנת 1215 הביאו להקמת רשת של דרכי מסחר יבשתיות, ויצרו מחדש את דרך המשי.

רק מעטים עברו את דרך המשי לכל אורכה, מקצה לקצה, בהם מרקו פולו וויליאם מרוברוק. לרוב עברו הסחורות מיד ליד לאורך הדרך, והמתווכים הרבים היו הסיבה למחירן הגבוה מאוד של סחורות סיניות באירופה.

לאחר נפילת האימפריה המונגולית השתלטו הטורקמנים על דרכי המסחר המערביות יותר (לאחר נפילתה של האימפריה הביזנטית). בשל כך, וכן בשל השפעתה של המגפה השחורה באירופה, פסק המסחר בין סין לאירופה. משנת 1400 פסקו לחלוטין הסחר היבשתי והעברת המשי מסין לאירופה באמצעות דרך המשי.

קשרים בין אירופה לאסיה
בעקבות נפילת המונגולים נותק הקשר היבשתי בין סין לאירופה. היעדר הקשר המסחרי הוביל לניסיונות אירופיים להגיע לסין דרך הים. בשנת 1492 הפליג כריסטופר קולומבוס מערבה, בניסיון להגיע לסין ממערב וליצור דרך משי חדשה. אף על פי שחשב כי הגיע להודו, למעשה הוא גילה את אמריקה. ניסיונות לשלוט בדרכי המסחר לסין הביאו לכיבושים פורטוגליים באפריקה, ולאחר מכן להתפתחות המושבות של הולנד ובריטניה החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-17.

אתרי מורשת עולמית
לאורך דרך המשי קיימים אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו מערות מוגאו ומערות לונגמן ובנוסף הוכרזו שני אתרי מורשת עולמית שהם מקבץ של אתרים היסטוריים לאורך הנתיבים השונים של דרך המשי: דרכי המשי: רשת המסלולים של מסדרון צ'אנגאן-טיין שאן, מקבץ של אתרים בחלק המזרחי של דרך המשי ודרכי המשי: מסדרון זראפשאן-קאראקום, מקבץ אתרים בחלק המערבי.

לקריאה נוספת
ברוק לארמר, מערות קדושות, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 145, יוני 2010


קישורים חיצוניים



 רונית סבירסקי, הנשים של דרך המשי, באתר PHOTOUR
 דרך המשי, מדריך למרכז אסיה, באתר צור שיזף
 מהדורה מחודשת של דרך המשי גם בספר דיגיטלי






 הערות שוליים 

קטגוריה:מרכז אסיה
קטגוריה:אסיה: היסטוריה
קטגוריה:אירופה: היסטוריה
קטגוריה:סין: היסטוריה
קטגוריה:דרכים וכבישים
קטגוריה:משי