מנחם מנדל מקוצק

רבי מנחם מנדל מורגנשטרן מקוֹצק, מכונה גם השרף מקוצק (ה'תקמ"ז, 1787 – כ"ב בשבט ה'תרי"ט; 27 בינואר 1859) היה מייסדה של חסידות קוצק, ואחד הבולטים באדמו"רי החסידות בימיו. התפרסם בגישתו האליטיסטית, בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה, ובחתירה לאמת המושלמת.

ביוגרפיה
נולד בגוריי שבמחוז לובלין שבפולין. אביו, רבי יהודה לייבוש, היה מתנגד. סבו של רבי לייבוש מצד אמו היה רבי דוד היילפרין אב"ד אוסטראה ואיזיאסלב מברודי, תלמיד הבעש"ט. בצעירותו נשלח לזמושץ', לישיבתו של הרב יוסף הוכגלרנטר שם בלט בלמדנותו ובהתמדתו יצחק אלפסי, הרבי מקוצק עמ' 29. ונקרא 'העילוי מגוריי'. כשהיה בן 15 נסע עם מלמד תינוקות שנשלח אליו על ידי החוזה מלובלין והתחיל להתקרב לחסידות. יועץ קים קדיש ראקאץ, "תפארת היהודי" דף כד עמ' ב;אולם לפי גרסת חתנו רבי אברהם בורנשטיין בעל ה'אבני נזר' רק בגיל עשרים נסע לרבי מלובלין, ("מיכאל באחת" עמוד לט). ובשם נכדו רבי יוסף מקוצק נסע לחוזה מלובלין רק לאחר נישואיו, (פנחס זליג גליקסמאן, "דער קאצקער רבי" עמודים יג–יד; "  משה שנפלד, הרבי מקאצק וששים גבורים" חלק א עמ' כד הערה 6). בגיל עשרים (תקס"ז) (1806) נשא את מרת גליקל, בת אייזיק ניי, מנכבדי העיירה טומשוב. חותנו הבטיח לו נדוניה גדולה ומזונות לכל ימי חייו, החתונה התקיימה בטומשוב והוא קבע מקומו בעיר זו.

לאחר נישואיו למד בבית מדרשו של החוזה מלובלין. שם התקשר לתלמידו של החוזה – רבי יעקב יצחק מפשיסחה (היהודי הקדוש), מייסד חסידות פשיסחה. לאחר פטירת היהודי הקדוש ב־י"ט בתשרי ה'תקע"ד (1813) היה לתלמידו הגדולכמעט כל הנהגות הרבי ר' בונם נעשו על ידו.  של ממלא מקומו, רבי שמחה בונם מפשיסחה.

ב־י"ב באלול ה'תקפ"ז (1827) נפטר רבי שמחה בונם ורוב חסידיו ובמיוחד המובחרים שבהםמתורגם לעברית –  בחרו ברבי מנחם מנדל למנהיגם.בשם רבי יוסף לוינשטין, אב"ד סרוצק. תחילה התיישבו רבי מנחם מנדל וחסידיו בעיירה טומשוב, אולם לאחר מכן, בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) בעקבות חילוקי דעות והבדלי מנהגים עם רבי יוסף מיאריטשוב וחסידיו, קבע מקומו בקוצק.

ב־תקצ"א (1830) תמך במרד הפולני יחד עם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר. יש הטוענים כי עקב כך ברח לברודי שהייתה תחת שלטון אוסטריה, והחליף את שם משפחתו מהלפרין למורגנשטרן. אולם מקורות מוסמכים יותר שוללים זאת, בחודש מנחם אב תקצ"ז (1837) נפטרה זוגתו הרבנית גליקל ונקברה בבית הקברות בעיר ווארקא. בתחילת שנת תקצ"ח (1837) נישא בזווג שני עם הרבנית חיה בת רבי משה ליפשיץ (חלפן), אחות אשת רבי יצחק מאיר אלטר מגור. בשנים ה'תרי"ג (1852) – ה'תרט"ז (1855) השיא את צאצאיו מהזווג השני כאשר החופות והטישים נערכו בחצר ביתו בהשתתפות קהל חסידים גדול.

בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) בתחילת הטיש כשהשמיע מתורתו, התעלף וחלה מאוד, מצבו היה קשה במשך כתשעה חודשים. בסוכות ה'ת"ר (1839) החלים וחזר לערוך טישים. כארבעים שנה לאחר פטירתו (שישים שנה לאחר התקרית) נפוצה שמועה שבאותה שבת התפרץ, ואמר דברי כפירה או חילל את השבת. אולם לפי עדותו של רבי אלעזר מפולטוסק מחסידיו שנכח שם וטיפל בו כשהתעלף, ראו   ובהרחבה   ועל פי מחקריהם של משה פיירשטיין, דייוויד ביאלה ואחרים   נראה ששמועות מאוחרות אלה לא מבוססות. הרב ד"ר יצחק אלפסי כותב כי הסיפור מקורו הוא מ י.ל. אלזט (הרב י.ל. זלוטניק) אין בו קורטוב של אמת ומחוסר ידיעה נלכדו גם טובים בחוטי השקר של הסיפור.

רבי מנחם מנדל נפטר בכ"ב בשבט ה'תרי"ט (1859) ונטמן באהל בבית הקברות בקוצק. דבריו האחרונים שאמר כצוואה לדורות היו "כל מי שיניח את ראשו בתורה הנני ערב בעדו שיהיה ממנו בזה ובבא, ומי שהוא בעל רגש ריקם ילך לנוקבא דתהומא רבא". לאחר פטירתו קיבלו רוב החסידים, ובהם בניו וחתניו את הנהגתו של רבי יצחק מאיר אלטר מגור, ומיעוטם נשארו בקוצק אצל בנו רבי דוד.

פרשת איזביצא
בשמחת תורה ה'ת"ר (1839) לאחר תקופת מתיחות קשה, עזב את החצר תלמידו רבי מרדכי יוסף ליינר (האדמו"ר מאיזביצה), עם קבוצת חסידים, בימים לפני הפרישה פרצה מחלוקת עם גדולי תלמידים שהיו עוד בפשיסחא ובראשם רבי חנוך העניך לוין האדמו"ר מאלכסנדר אשר חשדו ברבי מרדכי יוסף שמתנהג כאדמו"ר והחלו לרדוף אותו ואת חבורתו, המחלוקת הלכה וגברה ועברה בירושה מדור לדור. קיימות מספר השערות לסיבת עזיבתו את חצר קוצק. לפי גרסה אחת הדבר נובע ממחלוקת על אודות היחס הראוי כלפי המוני החסידים שהחלו לגדוש את קוצק שחלקם התקרבו גם לרבי מרדכי יוסף. האחרון סבר כי יש לקרבם ולא לנהוג בתובענות מקצינה שתותיר רק את יחידי הסגולה. עם הזמן התפתחה סביבו 'אדמו"רות', למורת רוחו של הרבי מקוצק.

רבים מהחסידים שדבקו בתחילה ברבי מרדכי יוסף חזרו לקוצק ובקשו את סליחת הרבי. נטישת תלמידים את רבם נחשבה בעיניו כמרידה בה'.

הסתגרותו
החל מאז שחלה בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) ועד פטירתו, במשך 20 שנה, שהה בביתו ומיעט לצאת ממנו, אף לאחר שהחלים וחזר לערוך טישים כתשעה חודשים לאחר מכן. למרות זאת המשיכו חסידים רבים להגיע לקוצק. בתקופה זו, חסידים שרצו להיכנס אליו לעיתים נאלצו להמתין במשך ימים ואף שבועות, פרט לגדולי התלמידים ולמקורבים שהורשו להיכנס מיד. אברהם ישכר בנימין אליהו אלטר, "מאיר עיני הגולה" חלק ב עמ' ג; וכן בספר הרבי מקוצק וששים גיבורים פרק חמשה עשר עמ' סו-עבבעקבות כך נפוצו שמועות על כך שבכל אותה התקופה הסתגר בחדרו, הפסיק את הקשר עם חסידיו ורק מקורבים מעטים הורשו להיכנס אליו. חסידי קוצק מכחישים את השמועות הללו בטענה שמקורם במשכילים ובמתנגדי דרכו ומביאים לכך סימוכין על ידי אירועים שונים שהתרחשו ממש באותה תקופה בה נטען כי הסתגר. בתאריך כ"ז באדר ראשון שנת ה'ת"ר (1840) כחמשה חודשים לאחר פרישת רבי מרדכי יוסף, כתב רבי יצחק מאיר אלתר מגור מכתב חריף לידידו רבי אלעזר הכהן מפולטוסק מגדולי חסידי קוצק, בו הוא מזים את השמועות ומדגיש שפורסמו על ידי אנשים שרדפו את הרבי מקוצק והפיצו עליו עלילות שוא.

תורתו

הרבי מקוצק לא השאיר אחריו כתבים או ספרים מודפסים. על פי המסופר, שרף קודם פטירתו את כל כתביו, אולם נינו רבי יצחק זליג מורגנשטרן ואחרים טוענים שלא כתב כלל. פורסם ממנו מכתב לרבי יצחק מאיר אלתר מגור מתאריך כ"ג בשבט תקפ"ח (1828).

נכדו, רבי ישראל מפילוב, הסביר שאביו וסבו לא השאירו אחריהם חידושים כיוון שאת כל כוחם השקיעו בהעמדת תלמידים.

במשך השנים יצאו ספרים שנכתבו על ידי נכדיו, ניניו ותלמידיו שבהם מובאות אמרות ששמעו ממנו או על פי עדות שומעיהן. הספרים הראשונים שיצאו הם "רמתים צופים" שחיבר תלמידו רבי שמואל משינאווא והודפס בשנת ה'תרמ"א (1881), והספר "מדרש משה" שחיבר נינו האדמו"ר רבי משה מרדכי מפילוב ונדפס בשנת ה'תרס"ז (1906). אמרות רבות עם ביאורים נמצאות בספר "שם משמואל", שחיבר נכדו האדמו"ר השני של חסידות סוכטשוב, רבי שמואל בורנשטיין, שיצא לאור בשנת ה'תרפ"ז (1926). אמרות נוספות רבות מובאות בספרי אדמור"י בית גור – "שפת אמת", "אמרי אמת", "בית ישראל", "לב שמחה" ו"פני מנחם". כן מופיעות אמרות בספרי תלמידים נוספים, "נפלאות חדשות" ו"ליקוטים חדשים" שכתב רבי יחיאל משה אב"ד יאדימאווע שיצא לאור בשנת ה'תרנ"ז (1896), "יד אבי שלום" שכתב רבי מאיר צבי שו"ב בזמושץ' שיצא לאור בשנת ה'תרמ"ב (1882), ו"מקדש מעט" שכתב רבי אהרון ואלדן (וואלדען) ויצא לאור בשנת ה'תר"ן (1890).

ספר ליקוטים ראשון שיצא וכולל ליקוט של אמרות רבות הוא "אוהל תורה", שנדפס בלובלין בשנת ה'תרס"ט (1909) על ידי הרב אליעזר ציגלמן. ספר נוסף שכולל 900 אמרות הוא הספר "אמת ואמונה", שיצא לאור לראשונה בשנת ה'ת"ש (1940) על ידי רבי ישראל ארטן שעוד הכיר אחדים מגדולי חסידי קוצק ושמע אמרות מפיהם. הספר זכה לברכתו של רבי אברהם מרדכי אלתר מגור. אמרות נוספות מכתב יד שנכתבו על ידי האדמו"רים רבי צבי הירש מורגנשטרן מלאמז' ובנו רבי יחיאל מאיר מקוצק, וכן ה"בית ישראל", ה"פני מנחם" ועוד מתפרסמות לראשונה בספר "אמת ואמונה" החדש שיצא לאור בשנת ה'תשפ"א. את תורתו ליקטו גם הספרים "עמוד האמת", "אמת מקאצק תצמח" ו"להבות קודש".

היה רגיל ללמוד עם תלמידיו בשיטת הפלפול בהזדמנויות שונות ובפרט מדי שבת לפנות בוקר.

 תפילתו
הרבי מקוצק לא היה מאריך בתפילתו ונהג להתפלל בחדר הסמוך לבית המדרש ולא עם הקהל. בניגוד לאחרים שתפילתם מלווה בהתלהבות ותנועות חיצוניות, הרבי מקוצק תלמידו של רבי שמחה בונם מפשיסחה, סבר כמוהו כי מהות התפילה הינה מצד השכל והמוח, והרי התפעלות הנובעת מהתבוננות שכלית בלבד אינה ניכרת כלפי חוץ. בנוסף, התנועות החיצוניות אינן לגמרי אמיתיות ביחס לגישה הדורשת אמת מוחלטת וחסרת פשרות, לכן לא סבלו בקוצק שום תנועות בשעת התפילה, פרט למי שהיה מוכר כאיש אמת והתייחסו כלפיו ביראת כבוד שתנועותיו אמיתיות.

הגותו

תפיסתו של ר' מנחם מנדל הייתה רדיקלית, טוטאלית וקיצונית; הוא שנא את הבינוניות, כאמרתו: רק סוסים הולכים באמצע הרחוב, בני אדם הולכים בקצוות , תבע מחסידיו לבקש את האמת באופן חסר פשרות, אף מתוך התנגשות עם החברה הסובבת. אמרה נוספת המשקפת גישה זו; "מה לי עם כל אלפי החסידים, די לי בשלוש מאות צעירים שיחבשו עלה כרוב לראשם ויחגרו חבל מקש למתנם, יעלו עמי על הגגות, ונצעקה יחדיו; לה' הארץ ומלואה. הסופר שלמה וינריב, ארטאדאקסישע בלעטלעך, פברואר 1923 עמוד 4: גליקסמאן, 'דער קאצקער רבי,' עמוד כג; 'הרבי מקוצק וששים גבורים,' עמודים לה-קסג.

גישתו הייתה חריגה בקרב החסידים. בעוד שרוב מובילי החסידות הדגישו את אהבת ישראל, את החדווה והשמחה ואת מידת הרחמים, הרי שהאדמו"ר ר' מנחם מנדל שם דגש על קונפליקט שעל האדם לקיים עם עצמו במטרה להגיע לחקר האמת וכן על מסירות מוחלטת של תלמיד לרבו ועל ציות מוחלט לדברי הרב, בבחינת "כזה ראה וקדש".

הרבי מקוצק עצמו הטיל מרות בתלמידיו, ולא היסס לבקר את עצמו ואת האחרים באופן נוקב וחריף. הוא קבע רף גבוה של למדנות תורנית הנדרש מהמעוניינים ללמוד בקוצק. לעג באופן ישיר לציפיותיהם שיהיה אדמו"ר ככל האדמו"רים (עשיית מופתים). חסידי קוצק היו חוזרים על אימרתו הידועה של הרבי שמחה בונם מפשיסחא בנושא, "אותות ומופתים – באדמת בני חם" גישתו עוררה, כצפוי, כעס הן בקרב המתנגדים והן בקרב החסידות הממוסדת יותר. וגם התעניינות שנגמרה באכזבה מטעם קבוצות מיסיונרים ומשכילים, שציפו, לנוכח ההתנגדות אליו, שיצטרף למחנם, אולם ד"ר אביעזר כהן במחקרו בשנת ה'תשס"ו כותב 'שמועה זו הובררה לאחר בדיקה כמופרכת'. גם הסופר מאיר אידלבוים בכתבה בעיתון העולם (שבועון) כותב כי הסיפור לא נתאמת משום מקום, גם מדברי ראש עירית קוצק במכתב לקהילה היהודית במזריץ מ-17 בינואר 1924 והזקנים שהתגוררו בקוצק בשנים אלו נראה כי הסיפור הוא מאגדת המשכילים.

בחיים הציבוריים
 מעורבותו במינוי רבנים 

הרבי מקוצק היה מעורה עד לשנותיו האחרונות בכל הנוגע להעמדת רבנים בעלי שיעור קומה.

בשנת ה'תר"ו (1846) התייעצו עימו בני העיר גוסטינין במי לבחור לרב, והמליץ להם על רבי יחיאל מאיר מגאסטינין שקיבל את המינוי. באותה שנה, מינה למו"צ בקוצק את רבי ליפמן דוד שובקס והעניק לו סמיכה לרבנות, ככל הידוע זו הפעם היחידה שהעניק סמיכה לרבנות.

בשנת ה'תרי"ב (1852), הורה לתלמידו רבי שמחה יאיר רוזנפלד לקבל את רבנות .

בשנת ה'תרי"ג (1853) שלח לכתוב לרבי זאב וואלף לנדא (לימים האדמו"ר מסטריקוב) לקבל את הרבנות בטשכנוב במקום אביו שעבר לפלאצק. בסוף אותה שנה הגיעה לקוצק משלחת מקהילת זוואלין בהצעה למנות את רבי חנוך הניך הכהן לוין (האדמו"ר מאלכסנדר) למשרת הרבנות, המינוי מצא חן בעניו, אולם לא יצא לפועל בסופו של דבר. בשלהי שנת ה'תרט"ו נשלח בשמו מכתב לרבי חנוך הניך ובו הוא ממליץ ומאיץ בו לקבל את הרבנות בנובידבור. צילום המכתב מתפרסם לראשונה, שמחה מורגנשטרן, 'אמת ואמונה,', מהדורת תשפ"א עמוד תקלט.

בשנת ה'תרט"ו (1855) פעל למנות את מחותנו רבי זאב נחום בורנשטיין למשרת הרבנות בביאלא במקום רבי משה מיכל שנפטר. באותה שנה הוצע לתלמידו רבי אלעזר הכהן מפולטוסק לכהן כרב בעיר פלוצק, ר' אלעזר התייעץ עימו בנושא, מאחר שעיר זו הייתה מעורבת בין חסידים ומתנגדים. הרבי מקוצק הורה לו להוכיח אותם בחריפות על המצב הירוד של שמירת תורה ומצוות בעיר, ואם יקבלו את מרותו זה יהיה סימן עבורו לקחת את רבנות העיר ויצליח במשימה.

בתחילת שנת ה'תרט"ז (1856) הצליח למנות את נכד היהודי הקדוש רבי אפרים הכהן חעלעמער לרבנות בעיירה שטעקאטשין, במכתב ששיגר בנו רבי דוד מקוצק לעסקנים בעיר כתב כי נותן בהם אמון שיבצעו את רצון הרבי. גם תלמידו החידושי הרי"ם הצטרף למכתב והוסיף מספר מילים.

בחודש אב ה'תרי"ח (1858) נתן הסכמה לספר 'אבן משה' של רבי משה פרלמוטר, ההסכמה נכתבה על ידי נאמן ביתו רבי הירש טומשובר. ספר נוסף שראה והביע את קורת רוחו היה 'קב חן' של רבי נח מקארוב.

יחסו לתנועת ההשכלה
בשנת ה'תרי"ב (1852) נתקבל הרב צבי הירש חיות רבה של זולקוב, שהיה מקורב לתנועת ההשכלה, לכהן כרב בעיר קאליש. הרבי מקוצק, שחווה את ההשפעה שחוללה תנועת ההשכלה הן מבחינת יהודים דתיים הן מבחינת החילוּן שבא בעקבותיה, הביע את מורת רוחו מהמינוי באומרו לחסידי קאליש שבאו אליו (כפי שנמסר מהרב ישכר תמר): "בשביל קאליש, היושבת על הגבול לא יצלח רבכם. הוא לא חזק שיוכל לשמור את בני העיר מרוחות ההרס והטמיעה הפורצות דרך ארץ אשכנז".

גזירת הלבוש
בשנים ה'תר"ד–ה'תרי"ג (1844–1853) בתוקופת הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, נחקקו חוקים שבמסגרתם נאסר על היהודים ללבוש את לבושם היהודי ולהחליפם בלבוש אירופי, וכן נדרשו לגלח את פאות ראשם ופאת זקנם, דעתו של הרבי מקוצק הייתה כי בעניין החלפת הביגוד אין למסור את הנפש ולצאת בהתנגדות נחרצת מול השלטונות.

בשנת ה'תר"ו (1846) נודע לרבי מקוצק כי האדמו"ר רבי ישראל יצחק מוורקא עומד להיפגש עם השר משה מונטיפיורי ולבקש ממנו לפעול אצל הצאר לביטול הגזירה, אמר הרבי מקוצק כי 'נסיעתו לשווא מאחר שדבר זה לא קרוב ללבו של מונטיפיורי', ואכן השר מונטיפיורי לא סייע לביטול הגזירה.

באותה תקופה נסע החסיד רבי אבא מטשכנוב לרבי מקוצק וסיפר לו כי הגאונים בווארשא דעתם מכרעת שגזירה זו היא בדין של 'יהרג ואל יעבור', התרעם ואמר 'גם אני הייתי פעם ילד של גמרא ולא ראיתי שם דין של 'יהרג ואל יעבור' והוסיף, אולי בנוגע ללבוש יהיה להם שליטה אבל 'בנוגע לגילוח הזקן והפאות לא יהיה להם חס ושלום שום שליטה'.

בשנת ה'תרי"א (1851) כאשר נאסר רבי יצחק מאיר מגור על מנת לאלצו לחתום על כרוז לציית לשלטונות, יצא משלחת לרבי מקאצק להזכיר את תלמידו לטובה, אולם לא נראה בו שום התפעלות ולא השיבם דבר, אך הורה למשמשו רבי הירש טומשובר לכתוב מענה בשמו לחסידים בוורשה שאינם צריכים לדאוג כלל 'כי בוודאי לא יוכלו ליגע בפאות ראשו וזקנו', ואדרבה בזכותו תבוא הישועה לכלל ישראל והגזירה תתבטל'.

על אף הפשרה שנתקבלה בשנת ה'תרי"ג (1853) בה נסוגו מהדרישה לגילוח הזקן והפאות והוסכם ללכת בלבוש הסוחרים הרוסים שכלל כובע מצחיה (אידיש'ע היטל) סבר הרבי מקוצק שכובע זה הוא חוקות הגוים ולא העזו החסידים להיכנס אליו בכובע זה רק בכיפה. גם לאחר הסתלקותו לא ההין איש להיכנס לאהל קברו בכובע הנהוג, מפחד ומורא מהקפדתו.

תלמידיו
לרבי מקוצק היו אלפי חסידים ובתוכם רבים מגדולי רבני פולין. שמותיהם של מאות מתוכם נמנו על ידי יהודה אריה לייב לוין בספרו 'בית קוצק' ועל ידי החוקר יצחק אלפסי בספרו 'הרבי מקוצק'.
עם תלמידיו החשובים נמנים:
 רבי יצחק מאיר אלתר בעל ספר "חידושי הרי"ם" ומייסד חסידות גור. גיסו ומחותנו של הרבי מקוצק, אליו נסעו מרבית החסידים כולל שני בניו (רבי בנימין ורבי משה ירוחם) ושני חתניו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
 רבי חנוך הניך הכהן לוין האדמו"ר מאלכסנדר.
 רבי זאב נחום בורנשטיין, אב"ד ביאלא ומחבר ספר 'אגודת אזוב', אביו של ה'אבני נזר'.
 רבי צבי הירש לייבל (המכונה רבי הירש טומשובר) 'נאמן ביתו' של האדמו"ר מקוצק.
 רבי מרדכי יוסף לינער - הרבי מאיז'ביצה, בעל "מי השילוח".
 רבי יהודה לייב איגר האדמו"ר מלובלין.
 רבי אלעזר הכהן מפולטוסק (חתנו של רבי יעקב מליסא בעל "נתיבות המשפט"), מחבר חידושי מהרא"ך.
 רבי אברהם מרדכי אלטר, בנו של החידושי הרי"ם אבי השפת אמת ומחותנו של הרבי מקוצק.
 חתנו, רבי אברהם בורנשטיין, האדמו"ר מסוכוטשוב, מחבר הספרים "אבני נזר" ו"אגלי טל".
 רבי מרדכי מנחם מנדל קאליש האדמו"ר מוורקא, בנו של רבי יצחק מוורקא.
 רבי זאב וולף לנדא האדמו"ר מסטריקוב, בנו של רבי אברהם מטשכנוב.
 רבי יחיאל מאיר ליפשיץ האדמו"ר מגוסטינין.
 רבי אברהם רבינוביץ האדמו"ר מפוריסוב, נכדו של "היהודי הקדוש" מפשיסחא.
 רבי שמואל משינאווא, בעל ספר 'רמתים צופים' על תנא דבי אליהו.
 רבי נח מקארוב, בעל מחבר הספר 'קב חן'.
 רבי בן ציון רבינוביץ מאוסטרובה, ממעתיקי השמועה בדור לפני השואה.
 רבי אהרן שמחה פליצקער מגומבין, מחבר 'אמרי אש' על התורה ו'רמזי אש' על תנא דבי אליהו.
 רבי יעקב יצחק קארו מוולאצלאוועק, בעל ה'קאצקער קוויטל'.
 רבי הירש'לי מאפטשנע (דישקיס) חותנו של רבי דוד מקוצק.
 רבי אליהו לרמן, האדמו"ר מוויסקוט, מחבר הספר "אזור אליהו".
 רבי ברוך שפירא, האדמו"ר מצ'יז'ב.
 רבי ליפמן דוד שובקס, ראב"ד בד"ץ החסידים בירושלים.
 רבי יהודה לנדא, נכד בעל 'הנודע ביהודה'.
 רבי  יצחק פייגנבוים, אב"ד ווארשא.
 רבי מתתיהו קורנר אב"ד בערים קוסוב (בגליל וונגרוב) וקוצק.   
 רבי זעליגל סאקאלאווער, ממלמדי האדמורי"ם מגור האמרי אמת והבית ישראל.אמת ואמונה, מהדורת ה'תשפ"א, עמודים קג–קד
 רבי נחום ישראל ורשביאק, האדמו"ר מליפנא.
 רבי שמחה יאיר רוזנפלד אב"ד פיטרקוב.
 רבי אהרן ולדן  מהדיר הספרים 'קול שמחה' 'מקדש מעט' 'שם הגדולים החדש'
 רבי ליפמאן ליטמנוביץ חתן האדמו"ר בעל ה"תפארת שלמה" וחותנו של רבי שמואל בורנשטיין מסוכוטשוב.
 רבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן האדמו"ר מפילץ.
 רבי שלום צבי הכהן אב"ד זגערזש
רבי זאב וואלף יהודא אורנר

ילדיו
שמאל|ממוזער|250px|הקבר הגדול של: רבי מנחם מנדל (מצבה שלישית משמאל), שנים מבניו - רבי דוד (משמאל לו) ורבי בנימין (מימין לו), נכדו רבי יעקב יושע (מצבה ראשונה משמאל) וחתנו רבי דוב זאב (מצבה ראשונה מימין) בבית הקברות היהודי בקוצק, בשנת 2010
מאשתו הראשונה גליקל :
 רבי דוד מורגנשטרן (ה'תקס"ט - כ"ב תמוז ה' תרל"ג) האדמו"ר השני מקוצק. צאצאיו של רבי דוד נהגו באדמו"רות במקומות שונים: פילוב, סוקולוב, לומאז ועוד.
מאשתו השנייה חיה :
 רבי בנימין מורגנשטרן (ה'ת"ר - ג' באדר ה'תרכ"ו). חתנו של בן דודו רבי אברהם מרדכי אלטר (בנו של ה'חידושי הרי"ם' ואבי ה'שפת אמת').
 רבי משה ירוחם מורגנשטרן (ה'תר"א - כ"ב בסיון ה'תרכ"ה). חתן רבי איצ'ה בלאס מגור, מחסידי קוצק.
 הרבנית שרה צינה (ה'תקצ"ט - כ"ד בכסלו ה'תר"ע). אשתו של רבי אברהם בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב, בעל האבני נזר ואגלי טל.
 אחותה התאומה, ברכה (ה'תקצ"ט - י"א בתמוז ה'תרע"ב), אשתו של הרב דב זאב הכהן רפפורט, רבה של קוצק.

לקריאה נוספת
 אליעזר צבי ציגלמן, אוהל תורה, ליקוט מאמרותיו, עם מקורות , דפוס ראשון לובלין תרס"ט
פנחס זליג גליקסמן,  דער קאצקער רבי,  עם מקורות  פיטרקוב תרח"צ . תרגום לעברית משה שנפלד הרבי מקאצק וששים גבורים, עם מקורות תשי"ט
ישראל יעקב ארטן, אמת ואמונה – קוצק ת"ש. עריכה מחודשת של שמחה מורגנשטרן, עם ביאורים, ומקורות, תרגום מדויק של האיידיש שנאמרו ביידיש עתיקה, פרקי תולדותיו והרחבות נוספות, תשפ"א, מהדורה שנייה מורחבת, תשפ"ב
 הרב מאיר שווארצמאן, דער יידישער פלאם, קנדה, התשי"ח
 ד"ר יצחק אלפסי, הרבי מקוצק: תולדותיו, תלמידיו ותורתו, עם מקורות, תל אביב תשי"ב. ירושלים: מוסד הרב קוק, ה'תשע"ג
 יהודה אריה לייב לוין, בית קוצק, מהדורה מורחבת, ירושלים, מוסד הרי"ם לוין, ה'תש"נ
 משה בצלאל אלטר, עמוד האמת, מהדורה מורחבת תל אביב ה'תש"ס
 משה שנפלד, ליקוט מאמרותיו, אמת מקאצק תצמח, עם מקורות, הוצאת נצח, בני ברק ה'תשכ"א
 ד"ר יוסף פאקס, רבי מנחם מנדל מקוצק, ירושלים תשכ"ז, א"י העשל, קאצק, תל אביב תשל"ג
 יהודה אריה לייב לוין, ליקוט מאמרותיו, להבות קודש, עם מקורות, הוצאת מוסד הרי"מ לוין תש"מ
 פנחס שדה (עורך), איש בחדר סגור, לבו שבור, ובחוץ יורדת אפלה, הוצאת שוקן
 שאול מייזליש (עורך), אין שלם מלב שבור אברהם יהושע השל . תרגום עברי של דניאל רייזר לחלק מפרקי הספר (עם פתח דבר מאת דרור בונדי): קוצק – במאבק למען חיי אמת, הוצאת מגיד 2015
 מאיר אוריין, סנה בוער בקוצק ירושלים תשס"ז
 שמחה רז, כוכב השחר יעקב לוינגר, "אמרות אותנטיות של הרבי מקוצק", תרביץ נה (תשמ"ו), עמ' 109–135
 ישראל ארליך, המרד הקדוש: לדמותו של רבי מנדלי מקוצק, תל אביב: מורשת, תשמ"ט
 זאב קיציס, המורים הגדולים של החסידות, ידיעות ספרים 2023, עמ' 308–325
 מ.ב. שטיין, ארץ ושמים: מחזה מחיי רבי מנדלי מקוצק , תל אביב, 1969

קישורים חיצוניים



מידע ביוגרפי:
 .
 , פרק מתוך הספר "סנה בוער בקוצק".
 .

מאמרים:
 חסידות קוצק באור חדש (על ספרו של יהודה אריה לייב לוין), ירחון בית יעקב, אב תשי"ט (1959)
 רחל אליאור, האם לא אפשרית גם אמת אחרת?, באתר פרויקט בן-יהודה





אמרותיו:

 הרבי מקוצק – אמרותיו וסיפוריו – שיעור בעקבות הספר בית קוצק (ללא מקורות, חלקם אמרות ספרותיות ופרשנות, ראו ויקיציטוט''')

קישורים נוספים:
 .
 ר' מנדלה מקוצק ביתו ותלמידיו, תרשים המקושר לפורום היידי "אידישע וועלט"



הערות שוליים

קטגוריה:אדמו"רי קוצק
קטגוריה:רבנים אורתודוקסים
קטגוריה:רבנים פולנים
קטגוריה:ילידי 1787
קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-1859