פאולוס

פָּאוּלוֹס הַשָּׁלִיחַ (ביוונית: Παῦλος; במקורו העברי: שאול התרסי; 5–67 לספירה לערך) היה מטיף ומיסיונר, הנחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הנצרות. אף שלא הכיר את ישו בחייו, פאולוס היה הגורם המרכזי שהפך את הנצרות מכת יהודית קטנה לדת עולמית הנפרדת מהיהדות.

פאולוס נולד בטרסוס (כיום בטורקיה) למשפחה יהודית בעלת אזרחות רומית. בצעירותו עבר לירושלים והתחנך על ברכי הפרושים – הזרם היהודי המרכזי והמחמיר באותה עת, שדגל בשמירה קפדנית של ההלכה. בתחילת דרכו היה פאולוס קנאי לדת אבותיו ורדף בחורמה את המאמינים הראשונים בישו, אותם ראה ככופרים. המפנה הדרמטי בחייו אירע בדרכו לדמשק, באירוע המכונה "ההתגלות בדמשק", שבו תיאר חוויית חזון מיסטי שבו ישו קורא לו להצטרף לשורותיו ולהפיץ את תורתו בקרב הגויים.

בעקבות ההתגלות יצא פאולוס למסעות נרחבים ברחבי האימפריה הרומית. קהל היעד העיקרי שלו לא היה עובדי אלילים גמורים, אלא קבוצה שכונתה "יראי השם" – גויים שנמשכו ליהדות, ביקרו בבתי הכנסת והאמינו באל אחד, אך נרתעו מגיור מלא בשל הקושי שבברית מילה ושמירת המצוות. פאולוס הציע להם פתרון מהפכני: אפשרות להצטרף ל"עם האלוהים" באמצעות אמונה בישו בלבד, ללא צורך בגיור פיזי או בשמירת כשרות ושבת. גישה זו עוררה התנגדות עזה מצד הממסד היהודי ואף יצרה מתחים עם ההנהגה הנוצרית בירושלים.

איגרות פאולוס, שנכתבו בשנות ה-50 של המאה ה-1, הן הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר שהשתמרו (הן נכתבו לפני ארבעת ספרי הבשורות), ומהוות חלק מרכזי מן הברית החדשה. בשל השפעתו המכרעת על עיצוב התאולוגיה הנוצרית ועל ביטול חובת קיום המצוות עבור הגויים, חוקרים רבים רואים בפאולוס, ולא בישו, את המייסד המעשי של הדת הנוצרית כפי שהיא מוכרת כיום.שמאל|ממוזער|250px|פסלו של פאולוס השליח לפני בזיליקת פטרוס הקדוש, רומא. הושלם ב-1838, פוסל על ידי אדמו טדוליני

 חייו של פאולוס 
המקורות המרכזיים לתולדות חייו הם ספר מעשי השליחים (שנכתב על ידי לוקאס) ואיגרות פאולוס עצמן. קיימים לעיתים פערים וסתירות בין התיאור הביוגרפי ב"מעשי השליחים" לבין עדותו האישית של פאולוס באיגרות, ולכן חוקרים נוהגים בזהירות בבואם לשחזר את קורות חייו.

 ילדות וחינוך 
שמאל|ממוזער|250px|החיזיון האלוהי בדרך לדמשק, ציור מעשה ידי ז'אן פוקט, המאה ה-15
פאולוס נולד בעיר טרסוס שבקיליקיה (ברום אסיה הקטנה, כיום טורקיה), למשפחה יהודית מיוחסת משבט בנימין. שמו העברי היה שאול, וכנהוג בקרב יהודי התפוצות באותה עת, הוא נשא גם שם לטיני – פאולוס (Paul).

על פי המסופר ב"מעשי השליחים", פאולוס היה "בן לפרושים", ובצעירותו עבר לירושלים שם למד תורה אצל המנהיג הפרושי הבכיר רבן גמליאל הזקן. אולם, חוקרים רבים (דוגמת הלמוט קוסטר ואד.פ. סנדרס) מטילים ספק בטענה שלמד בירושלים אצל רבן גמליאל. הסיבות לכך הן שפאולוס מפגין באיגרותיו שליטה מוחלטת ברטוריקה היוונית אך אינו מזכיר את רבן גמליאל, והוא מצטט את המקרא כמעט תמיד על פי תרגום השבעים היווני ולא על פי הנוסח העברי המקובל בבית המדרש הפרושי.

לפרנסתו עסק פאולוס במלאכת הכפיים של עשיית אוהלים (או יריעות עור), מקצוע שאפשר לו ניידות ופרנסה עצמאית במהלך מסעותיו המיסיונריים.

 שאלת האזרחות הרומית 
על פי "מעשי השליחים", פאולוס החזיק באזרחות רומית מלידה. זכות זו העניקה לו פריבילגיה חברתית והגנה משפטית, כולל הפטור מעונשים גופניים משפילים והזכות להישפט בפני הקיסר ברומא.

עם זאת, באיגרותיו פאולוס אינו מזכיר את אזרחותו, ואף מעיד כי הוכה שלוש פעמים במוטות ("לקיתי בשבטים") – עונש שאסור היה על פי החוק הרומי ("חוק פורקיה") להטיל על אזרחים. בשל כך, ישנם היסטוריונים הסבורים כי תיאור האזרחות הוא תוספת מאוחרת של מחבר "מעשי השליחים" שנועדה לשוות לפאולוס מעמד מכובד, או שייתכן שהחוק לא תמיד נאכף בפרובינציות הרחוקות.

 רדיפת הנוצרים וההתגלות בדמשק 
בראשית דרכו היה פאולוס קנאי למסורת היהודית וראה בכת המאמינים בישו כפירה מסוכנת. הוא מעיד על עצמו: "רדפתי את כנסיית האלוהים עד חורמה והרסתי אותה". על פי "מעשי השליחים", הוא אף היה נוכח ותמך בסקילה של סטפנוס הקדוש, המרטיר הנוצרי הראשון.

המפנה בחייו אירע סביב שנת 33–36 לספירה. בדרכו לדמשק כדי לאסור את מאמיני ישו, חווה פאולוס אירוע מכונן. בעוד "מעשי השליחים" מתאר זאת בדרמטיות כהבזק אור וקול משמים ששמעו גם מלוויו, פאולוס עצמו מתאר זאת באיגרותיו כחוויה מיסטית פנימית של "התגלות" (Apokalypsis): "ברצון האלוהים... לגלות בי את בנו". פאולוס ראה בהתגלות זו מינוי ישיר מישו להיות "שליח לגויים", במקביל לשליחותו של פטרוס ליהודים.

בניגוד לדעה הרווחת, אין במקורות עדות לכך שפאולוס שינה את שמו מ"שאול" ל"פאולוס" בעקבות ההתגלות (כאקט של המרת דת). הסברה המקובלת היא שהוא השתמש בשמו העברי בתוך הקהילה היהודית, והחל להשתמש בלעדית בשמו הרומי (פאולוס) כאשר החל את פעילותו בקרב הגויים, החל מביקורו בקפריסין.

המסעות המיסיונריים
לאחר הצטרפותו לתנועה של ישו, יצא פאולוס לסדרת מסעות הפצה ברחבי אגן הים התיכון המזרחי. מסעות אלו נחשבים לאבן הפינה של התפשטות הנצרות מחוץ לגבולות ארץ ישראל. המידע על המסעות מגיע משני מקורות עיקריים: תיאוריו האישיים באיגרות פאולוס והנרטיב ההיסטורי בספר מעשי השליחים (פרקים י"ג-כ"ח), כאשר לעיתים קיימות סתירות ביניהם לגבי סדר האירועים והמקומות.

 המסע הראשון והשני 
לפי איגרתו לגלטים, לאחר ההתגלות שהה פאולוס כשלוש שנים ב"ערב" (ככל הנראה בממלכה הנבטית), ורק לאחר מכן עלה לראשונה לירושלים לפגוש את פטרוס ואת יעקב הצדיק (אחי ישו). לאחר מכן יצא למסעו הראשון (יחד עם ברנבא) באזור סוריה, קפריסין ואסיה הקטנה (דרום טורקיה של ימינו). האסטרטגיה של פאולוס הייתה קבועה: כניסה לבית כנסת מקומי בשבת, פנייה לקהל היהודים וה"יראי השם" (גויים אוהדי יהדות), והפצת הבשורה כי ישו הוא המשיח.

במסעו השני, שהחל לאחר "ועידת ירושלים" (ראו להלן), הגיע פאולוס לאירופה. הוא ייסד קהילות בפיליפי, תסלוניקי וקורינתוס (שם שהה כשנה וחצי). באתונה נשא את נאומו המפורסם באריאופגוס, שבו ניסה לשכנע את הפילוסופים היוונים כי "האל הלא-נודע" שהם עובדים הוא למעשה אלוהי ישראל. במהלך מסעות אלו סבל פאולוס מרדיפות, מאסרים ואלימות פיזית מצד מתנגדים (יהודים וגויים כאחד), ואף תיאר כיצד "לקיתי, נסקלתי, נטרפה ספינתי".

 ועידת ירושלים ותקרית אנטיוכיה 
סביב שנת 49 לספירה התעורר משבר חריף בקהילה הנוצרית הצעירה. מטיפים יהודים-נוצרים שהגיעו לקהילות הגויים שייסד פאולוס (באנטיוכיה ובגלטיה) דרשו מהמצטרפים החדשים לעבור ברית מילה ולשמור תורה מלאה כתנאי לישועה. פאולוס התנגד לכך בתוקף, בטענה שהדבר מבטל את משמעות קורבנו של ישו.

המשבר הוביל לכינוסה של ועידת ירושלים (המועצה האפוסטלית), בהשתתפות שליחי ירושלים (פטרוס, יעקב ויוחנן) ושליחי הגויים (פאולוס וברנבא). בוועידה הושגה פשרה היסטורית: הוחלט כי הגויים פטורים מברית מילה ומקיום המצוות, אך עליהם להימנע מאיסורים חמורים המזכירים את שבע מצוות בני נח: עבודה זרה ("זבחי אלילים"), שפיכות דמים ("בשר הנחנק ודם") וגילוי עריות ("זנות").

למרות ההסכמה הרשמית, המתח נותר בעינו. באיגרת אל הגלטים מתאר פאולוס את "תקרית אנטיוכיה": כאשר פטרוס הגיע לבקר באנטיוכיה, הוא נהג תחילה לאכול יחד עם הגויים, אך כשהגיעו שליחים שמרנים מיעקב – הוא נרתע והבדל עצמו מהם. פאולוס גער בו בפומבי והאשים אותו בצביעות ("אם אתה היהודי חי כגוי, מדוע תאלץ את הגויים להתייהד?").

 המסע השלישי והמאסר 
במסעו השלישי התמקד פאולוס באפסוס, שם שהה כשלוש שנים. שהותו שם הסתיימה במהומה גדולה בתיאטרון העירוני, לאחר שצורפי הפסלונים של האלה ארטמיס חששו שפרנסתם תיפגע בשל הטפותיו נגד עבודת האלילים.

בשנת 57 או 58 לספירה חזר פאולוס לירושלים, כשהוא נושא עמו כספי תרומות שאסף מהקהילות ביוון ("האיסוף לקדושים") עבור עניי ירושלים. ביקורו במקדש עורר מהומה בקרב יהודים מאסיה הקטנה שזיהו אותו וחשדו כי הכניס את טרופימוס, מלווהו הגוי, אל מעבר ל"סורג" – מחיצת האבן במקדש שחצייתה על ידי גויים אסורה באיסור חמור (עד כדי מוות בידי שמיים/קנאים).

חיילים רומאיים ממצודת אנטוניה חילצו את פאולוס מידי ההמון הזועם ועצרו אותו. כדי להימנע ממשפט בסנהדרין, שם צפוי היה לו גזר דין מוות, ניצל פאולוס את אזרחותו הרומית ודרש להישפט בפני הקיסר ("Provocatio ad Caesarem"). דרישה זו הייתה זכות חוקית של אזרחים רומים להתחמק משיפוט פרובינציאלי מקומי ולהביא את עניינם ישירות לרומא.

הוא הועבר למאסר בקיסריה למשך כשנתיים תחת המושלים אנטוניוס פליקס ופורקיוס פסטוס. לאחר חילופי הנציבים, נשלח פאולוס בדרך הים לרומא. מסעו הימי, המתואר בפירוט רב ב"מעשי השליחים", היה רצוף תלאות וכלל היטרפות ספינה בחופי מלטה. לפי התיאור המקראי, הוא הגיע לבסוף לרומא והוחזק שם במעצר בית כשנתיים (בשנים 60–62 לערך), כשהוא ממשיך להטיף באין מפריע למבקרים שפקדו אותו.

 מותו 
התיאור המקראי מסתיים עם הגעתו לרומא (סביב שנת 60-62), ואין מידע מוסמך על סוף חייו. על פי המסורת הנוצרית המקובלת (המתועדת אצל אוסביוס מקיסריה ואבות כנסייה נוספים), פאולוס הוצא להורג ברומא במהלך רדיפות הקיסר נירון, ככל הנראה בשנת 64 או 67 לספירה. בניגוד לפטרוס שנצלב, המסורת גורסת שפאולוס הוצא להורג בעריפת ראש (Decapitatio), זכות השמורה לאזרחים רומיים, ונקבר בדרך לאוסטיה (במקום בו עומדת כיום בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות).

 הגותו התאולוגית 
השפעתו של פאולוס על עיצוב הדת הנוצרית היא מכרעת, ולדעת חוקרים רבים אף עולה על זו של השליחים האחרים. בעוד שישו הטיף בתוך המסגרת היהודית, פאולוס יצר מסגרת תאולוגית חדשה שאפשרה לגויים להצטרף ל"עם האלוהים" ללא קבלת עול מצוות. מרכז הכובד של הגותו הוא המעבר מ"מעשי התורה" ל"אמונה בישו".

 הצדקה באמצעות האמונה 
החידוש המרכזי של פאולוס הוא דוקטרינת "ההצדקה באמצעות האמונה" (Sola Fide). לפי פאולוס, האדם אינו יכול להיגאל או להיחשב "צדיק" בפני האל בזכות קיום מצוות התורה (הלכה), שכן אף אדם אינו מסוגל לקיים את התורה בשלמותה ללא חטא. המצוות רק חושפות את חטאי האדם אך לא פותרות אותם.
הפתרון, לשיטתו, הוא האמונה בישו ובקורבנו על הצלב. מותו של ישו מכפר על חטאי האנושות, והאדם המאמין "מוצדק" בחסד האל ולא בזכות מעשיו. גישה זו ביטלה למעשה את הצורך בגיור ובברית מילה עבור הגויים, והפכה את הנצרות לדת אוניברסלית.

 החטא הקדמון וישו כ"אדם השני" 
פאולוס פיתח תפיסה היסטוריוסופית המציבה את ישו כתיקון לחטאו של אדם הראשון. באיגרת אל הרומים (פרק ה') הוא מציג הקבלה ניגודית:
 אדם הראשון: הביא לעולם את החטא ואת המוות (בעקבות החטא הקדמון בגן עדן).
 ישו ("האדם השני"): מביא לעולם את הגאולה ואת תחיית המתים.

לפי פאולוס, כל בני האדם נולדים "פגומים" ומשועבדים לחטא בגלל אדם הראשון, והתורה לבדה אינה יכולה לשחררם משעבוד זה. רק ישו, במותו, שבר את כוחו של החטא ופתח את הדרך ל"בריאה חדשה". רעיונות אלו שימשו בסיס מאוחר יותר לאוגוסטינוס לפיתוח דוקטרינת "החטא הקדמון" המערבית.

 יחסו ליהדות ולעם ישראל 
יחסו של פאולוס לעם ישראל ולתורה הוא נושא סבוך ומלא מתח פנימי, המעסיק רבות את המחקר ("הפרספקטיבה החדשה על פאולוס"). מצד אחד, פאולוס ביטל את תוקפן המחייב של המצוות ("הברית הישנה") וטען כי הן הוחלפו ב"ברית החדשה" שברוח. הוא יצר הבחנה בין:
 "ישראל שבבשר": היהודים האתניים, השומרים על המצוות הפיזיות.
 "ישראל שברוח": קהילת המאמינים בישו (יהודים וגויים כאחד), שהם לשיטתו "בני אברהם" האמיתיים בזכות אמונתם.

מצד שני, באיגרת אל הרומים (פרק י"א), פאולוס מתעקש שאלוהים לא זנח את עמו. הוא משתמש במשל עץ הזית: עם ישראל הוא השורש הקדוש, הגויים הם ענפי זית בר ש"הורכבו" על העץ, והיהודים שדחו את ישו הם ענפים שנכרתו זמנית. פאולוס מנבא כי בסוף הימים, "כל ישראל יושע", והיהודים יחזרו להאמין במשיח.

 השקפות חברתיות ופוליטיות 
משנתו החברתית של פאולוס מתאפיינת במתח מתמיד בין רעיונות רדיקליים של שוויון רוחני, לבין שמרנות פרקטית ביחס למוסדות החברתיים הקיימים. חוקרים מסבירים מתח זה על רקע הציפייה האסכטולוגית של פאולוס: הוא האמין כי סוף העולם קרב ("הזמן קצר"), ולכן אין טעם לנסות ולשנות את הסדר החברתי הקיים (עבדות, נישואין, שלטון), אלא יש להתמקד בשינוי האדם מבפנים לקראת הגאולה.

 שוויון ואוניברסליזם 
העיקרון המהפכני ביותר של פאולוס היה ביטול המחיצות המעמדיות והאתניות בתוך הקהילה הדתית. הצהרתו בהאיגרת אל הגלטים נחשבת ל"מגנה כרטה" של האוניברסליזם הנוצרי:

לפי ההיסטוריון דניאל בויארין, פאולוס שאף ליצור "אנושות חדשה" שבה הזהויות הגופניות (מין, מוצא, סטטוס) מאבדות את משמעותן הדתית ברגע הטבילה. עם זאת, השוויון היה בעיקרו "ברוח" ולא בהכרח קריאה למהפכה פוליטית מיידית.

 מעמד האישה 
יחסו של פאולוס לנשים הוא נושא למחלוקת עזה במחקר, בשל הסתירה בין התנהלותו בפועל לבין חלק מהוראותיו:
 בפועל: פאולוס עבד בשיתוף פעולה הדוק עם נשים שהחזיקו בעמדות הנהגה, והתייחס אליהן בכבוד כשותפות (Diakonos). בפרק הסיום של האיגרת אל הרומים (ט"ז) הוא שולח דרישת שלום לפיבי (שמשמשת כ"דיאקונית"), לפריסקילה (שותפתו למסעות) ואף ליוניה, אותה הוא מכנה "המפורסמת בין השליחים".
 בהלכה: מנגד, בהאיגרת הראשונה אל הקורינתים מופיעים ציוויים נוקשים: "הַנָּשִׁים תַּחֲשֶׁינָה בַּקְּהִלּוֹת... כִּי חֶרְפָּה הִיא לְאִשָּׁה לְדַבֵּר בַּקָּהָל" (י"ד, 34-35), וכן דרישה מנשים לכסות את ראשן בזמן התפילה (י"א, 5).

ישנן חוקרות (כגון אליזבת שיוסלר פיורנצה) הטוענות כי פסוקי ההשתקה הם תוספות מאוחרות (אינטרפולציות) שלא נכתבו על ידי פאולוס עצמו, או שהם נועדו לפתור בעיה מקומית של אי-סדר בקורינתוס, ואינם משקפים את עמדתו העקרונית.

 עבדות 
פאולוס פעל בתוך עולם שבו העבדות הייתה בסיס הכלכלה הרומית, והוא לא קרא לביטולה המוסדי. תפיסתו הייתה ש"כל אדם יישאר במצב שבו נקרא לאמונה", שכן בעולם הבא המעמדות יתבטלו ממילא.

בהאיגרת אל פילימון, פאולוס מתמודד עם מקרה של עבד נמלט בשם אוניסימוס. הוא מחזיר אותו לאדוניו, אך מבקש ממנו לקבלו "לֹא כְּעֶבֶד עוֹד, כִּי אִם לְמַעְלָה מֵעֶבֶד, כְּאָח אָהוּב". גישה זו יצרה פרדוקס היסטורי: מצד אחד היא שימרה את העבדות, אך מצד שני היא ערערה את הבסיס המוסרי שלה על ידי הפיכת העבד ל"אח" שווה ערך בקהילה.

 יחס למיניות ופרישות 
בניגוד ליהדות המקדשת את הנישואין והפריון, פאולוס הציג אידיאל של פרישות. בהאיגרת הראשונה אל הקורינתים (פרק ז') הוא כותב: "טוֹב לָאָדָם שֶׁלֹּא יִגַּע בְּאִשָּׁה". הוא התיר נישואין רק כפשרה למי שאינו יכול לשלוט ביצרו ("טוב לשאת אישה משרוף בתאווה"), אך המליץ להישאר רווקים כדי להתמסר לעבודת האל, במיוחד לאור האמונה שסוף העולם קרב. כמו כן, פאולוס נקט עמדה חריפה נגד גילוי עריות ופעילות הומוסקסואלית, אותם ראה כביטויים מובהקים של השחיתות הפגאנית.

 יחס פאולוס לאימפריה 
יחסו של פאולוס לשלטון הרומי הוא דו-ערכי ושנוי במחלוקת במחקר. ברובד הגלוי, באיגרת אל הרומים (פרק י"ג), פאולוס מורה על ציות מוחלט לשלטונות: "כָּל נֶפֶשׁ תִּכָּנַע לַגְּדֻלּוֹת וְלָרָשׁוּיוֹת, כִּי אֵין רָשׁוּת כִּי אִם מֵאֵת הָאֱלֹהִים". גישה זו נתפסת כפרגמטית ושמרנית.

עם זאת, חוקרים מודרניים המזוהים עם "האסכולה האנטי-אימפריאלית" (כגון  וריצ'רד הורסלי), מצביעים על רובד סמוי של חתרנות בכתביו. הם טוענים כי פאולוס ניכס מונחים פוליטיים שהיו שמורים לקיסר רומי והעניק אותם לישו:
 "קוריוס" (אדון): תואר ששימש את הקיסר. ההכרזה "ישו הוא האדון" משמעה במרומז: "ולכן הקיסר איננו האדון".
 "אוונגליון" (בשורה): מונח ששימש בכתובות רומיות להכרזה על ניצחונות הקיסר או יום הולדתו, ואומץ על ידי פאולוס לתיאור שליחותו של ישו.
 "סוטר" (מושיע): תואר שיוחס לאוגוסטוס קיסר כמי שהביא שלום לעולם ("השלום הרומי").

מנגד, חוקרים אחרים מסתייגים מפרשנות זו וטוענים כי השימוש בטרמינולוגיה הקיסרית לא נועד למרוד ברומא או להציג אלטרנטיבה פוליטית, אלא לשמש כרטוריקה של האדרה (Exaltation): פאולוס השתמש בשפה הגבוהה ביותר שהכיר, שפת הכוח האימפריאלית, כדי לתאר את עליונותו הקוסמית והרוחנית של ישו, ללא כוונה למחאה פוליטית ארצית.

 כתביו: הקורפוס הפאוליני 
שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|פאולוס כותב את איגרותיו, מאת הצייר הצרפתי ולנטין דה בולון, 1618-1620 לערך.
בברית החדשה נכללות 13 איגרות המיוחסות לפאולוס באופן רשמי (ועוד אחת, "אל העברים", שיוחסה לו בעבר). איגרות אלו מכונות במחקר "הקורפוס הפאוליני" (מלטינית: Corpus, "גוף"). מונח זה משמש באקדמיה לתיאור אוסף היצירות השלם המיוחס למחבר מסוים, ובמקרה זה – גוף המכתבים שכתב פאולוס אל קהילות נוצריות שייסד (כגון קורינתוס ופיליפי) ואל יחידים. איגרות אלו מהוות את הרובד הקדום ביותר של הברית החדשה, וזמן כתיבתן (שנות ה-50 של המאה ה-1) קודם לכתיבת ארבע הבשורות.

סידור האיגרות בתוך הברית החדשה אינו כרונולוגי (לפי סדר כתיבתן ההיסטורי), אלא ערוך לפי עיקרון טכני של אורך: מהאיגרת הארוכה ביותר (האיגרת אל הרומאים) ועד הקצרה ביותר (האיגרת אל פילימון).

 שאלת האותנטיות (מחקר האיגרות) 
מאז המאה ה-19, עם עליית ביקורת המקרא המודרנית (החל ממחקריו של פרדיננד כריסטיאן באור), מבחין המחקר בין איגרות שנכתבו בוודאות על ידי פאולוס, לבין איגרות שסגנונן הלשוני, אוצר המילים שלהן והתאולוגיה המשתקפת בהן שונים מכתיבתו המקורית. הקונצנזוס המחקרי גורס כי איגרות אלו נכתבו ככל הנראה על ידי תלמידיו או ממשיכי דרכו בדור מאוחר יותר (תופעה המכונה "פסיאודו-אפיגרפיה"), כדי להעניק לרעיונותיהם סמכות שליחית ולפתור בעיות מוסדיות שלא היו קיימות בימי פאולוס.

נהוג לחלק את האיגרות לשלוש קבוצות עיקריות:
קבוצהמאפייניםהאיגרות הכלולותהאיגרות המוסכמות
(The Undisputed Letters)איגרות שקיים לגביהן קונצנזוס מחקרי רחב כי נכתבו על ידי פאולוס עצמו. הן משקפות את סגנונו האישי, הסוער והאסוציאטיבי ואת התאולוגיה המקורית שלו בנושאי אמונה וחוק. האיגרת אל הרומאים
 האיגרת הראשונה אל הקורינתים
 האיגרת השנייה אל הקורינתים
 האיגרת אל הגלטים
 האיגרת אל הפיליפים ("איגרת כלא")
 האיגרת הראשונה אל התסלוניקים
 האיגרת אל פילימון ("איגרת כלא")האיגרות השנויות במחלוקת
(Deutero-Pauline)איגרות שלגביהן חלוקות הדעות. בעוד שחלק מהחוקרים השמרנים רואים בהן יצירות של פאולוס, רוב החוקרים הביקורתיים מייחסים אותן לאסכולה הפאולינית המאוחרת, שכן הן מציגות תפיסת עולם "מיושבת" יותר וקוסמולוגיה שונה. האיגרת אל האפסיים ("איגרת כלא")
 האיגרת אל הקולוסים ("איגרת כלא")
 האיגרת השנייה אל התסלוניקיםהאיגרות הפסטורליות
(Pastoral Epistles)איגרות המופנות למנהיגי קהילות (טימותיוס וטיטוס) ולא לקהילה כולה. רוב החוקרים מתארכים אותן לשלהי המאה ה-1 או ראשית המאה ה-2, שכן הן עוסקות במיסוד ההיררכיה הכנסייתית (בישופים ודיאקונים), מבנה ארגוני שהתפתח רק לאחר מותו של פאולוס. האיגרת הראשונה אל טימותיוס
 האיגרת השנייה אל טימותיוס
 האיגרת אל טיטוס

 מעמדה של "האיגרת אל העברים" 
האיגרת אל העברים נחשבה במשך מאות שנים לחלק מכתבי פאולוס, אם כי כבר בעת העתיקה פקפקו בכך אבות כנסייה. התאולוג אוריגנס (המאה ה-3) ציין כי "רק אלוהים יודע מי כתב אותה", שכן היוונית שלה משובחת מידי וסגנונה שונה. כיום קיימת הסכמה גורפת במחקר (ואף בכנסייה הקתולית המודרנית) כי האיגרת לא נכתבה על ידי פאולוס: שמו אינו מופיע בה (בניגוד לכל שאר האיגרות), והמוקד התאולוגי שלה הוא הכהונה הגדולה של ישו, נושא שנעדר לחלוטין משאר כתבי פאולוס.

 כתבים אבודים וחיצוניים 
מלבד האיגרות שנשתמרו בברית החדשה, עולה מתוך הטקסטים כי פאולוס כתב איגרות נוספות שאבדו במהלך ההיסטוריה. כך למשל, באיגרת הראשונה לקורינתים הוא מזכיר "איגרת קודמת" שכתב להם ("כָּתַבְתִּי אֲלֵיכֶם בָּאִגֶּרֶת שֶׁלֹּא לְהִתְעָרֵב עִם זֹנִים", ה', 9). חוקרים מכנים מכתבים אבודים אלו בשמות טכניים (כגון "Corinthians A").

בנוסף, במהלך השנים חוברו מספר כתבים חיצוניים (אפוקריפיים) שיוחסו לפאולוס באופן כוזב אך לא התקבלו לקאנון. כתבים אלו נועדו לרוב למלא "חורים" בביוגרפיה שלו או לקדם רעיונות תאולוגיים של קבוצות שוליים:
 איגרת פאולוס אל הלאודיקנים: ניסיון מאוחר לשחזר איגרת בשם זה המוזכרת באיגרת לקולוסים (ד', 16).
 האיגרת השלישית אל הקורינתים: חיבור ארמני עתיק שנועד להילחם במינות הגנוסטית.
 התכתבות פאולוס וסנקה: אוסף מכתבים מזויף מהמאה ה-4, שנועד להציג קשר דמיוני וידידותי בין פאולוס לבין הפילוסוף הסטואי הרומי המפורסם סנקה.

 המקורות לחייו 
שחזור הביוגרפיה של פאולוס הוא משימה היסטורית מורכבת. בניגוד לדמויות רומיות בנות התקופה, לא שרדה שום עדות חיצונית (רומית או יהודית) אודותיו שנכתבה בזמן אמת. המידע כולו נשען על כתבים נוצריים פנימיים, המתחלקים לשני סוגים בעלי אמינות היסטורית שונה: מקורות ראשוניים (האיגרות) ומקורות שניוניים (מעשי השליחים).

 1. המקור הראשוני: האיגרות 
המקור האמין ביותר להכרת דמותו הם איגרות פאולוס עצמן (ובפרט שבע "האיגרות המוסכמות"). זוהי עדות אוטוביוגרפית נדירה מהעולם העתיק, המספקת הצצה ישירה לעולמו הפנימי, לדעותיו ולמסעותיו.

עם זאת, לאיגרות יש מגבלה היסטורית: הן אינן "יומן חיים" מסודר, אלא מכתבים שנכתבו לצורך פתרון בעיות נקודתיות בקהילות ("ספרות מזדמנת"). לכן, הן חסרות פרטים ביוגרפיים בסיסיים (כמו תאריך לידתו או מקום מותו) ומכסות תקופה קצרה יחסית, ככל הנראה בין השנים 50–58 לספירה בלבד.

 2. המקור השניוני: מעשי השליחים 
המקור השני בחשיבותו הוא ספר מעשי השליחים, שנכתב ככל הנראה בשנות ה-80 או ה-90 של המאה ה-1 (כ-20 שנה לאחר מות פאולוס), ומיוחס ללוקאס. הספר מציג נרטיב היסטורי רציף ומפורט של מסעות פאולוס.

חלק מהחוקרים סבורים שלמחבר הייתה גישה ליומני מסע אותנטיים, טענה המתבססת על "קטעי האנחנו" (We Passages) – פסוקים שבהם המספר עובר בפתאומיות לגוף ראשון רבים ("הפלגנו", "ירדנו"), כאילו הוא נוכח באירוע. אחרים רואים בכך אמצעי ספרותי מקובל בספרות מסעות הלניסטית שנועד לשוות לטקסט אמינות.
הסתירות בין המקורות:

הבעיה המרכזית בחקר פאולוס היא הסתירות המהותיות בין עדותו האישית באיגרות לבין התיאור ב"מעשי השליחים". בעוד ש"מעשי השליחים" מנסה להציג תמונה הרמונית של אחדות בין פאולוס להנהגה בירושלים, האיגרות חושפות מתחים עזים.

דוגמה מובהקת לכך היא מספר הביקורים בירושלים: לפי "מעשי השליחים" פאולוס ביקר בירושלים פעמים רבות ושמר על קשר רציף עם השליחים; ואילו בהאיגרת אל הגלטים הוא נשבע כי לאחר ההתגלות לא עלה לירושלים במשך שנים ארוכות, וזאת כדי להדגיש את עצמאותו מהממסד הירושלמי.

 3. ספרות חיצונית ואגדות 
קיימים חיבורים מאוחרים יותר, המכונים "הספרים החיצוניים" (אפוקריפה), כגון "מעשי פאולוס ותקלה" (מהמאה ה-2). חיבורים אלו נחשבים חסרי ערך היסטורי לשחזור חייו של פאולוס (הם מלאים בתיאורי נסים פנטסטיים), אך הם בעלי ערך תרבותי רב. כך למשל, התיאור הפיזי המפורסם של פאולוס כ"איש קטן קומה, קירח, ורגליו עקומות" מגיע ממקורות אלו ולא מהברית החדשה.

 המתודולוגיה המחקרית 
לאור הפערים בין המקורות, מציג חוקר הברית החדשה ריימונד בראון ארבע גישות שונות שבהן נוקטים היסטוריונים מודרניים:
 הגישה המסורתית: קבלת הנרטיב של "מעשי השליחים" כשלד היסטורי מדויק, ושיבוץ האיגרות בתוכו (גישה זו נפוצה פחות במחקר הביקורתי כיום).
 הגישה הספקנית: הסתמכות בלעדית על האיגרות האותנטיות ודחייה מוחלטת של "מעשי השליחים" כמקור היסטורי, בטענה שהוא יצירה ספרותית-תאולוגית מאוחרת.
 הגישה הרדיקלית: הטלת ספק גם באותנטיות של רוב האיגרות, מתוך הנחה שרובן זיופים מאוחרים (גישת מיעוט במחקר).
 גישת הביניים (הגישה המקובלת): שימוש באיגרות פאולוס כמקור הראשי והקובע (Primary Source), והשלמת פערים בזהירות מתוך "מעשי השליחים", וזאת רק כאשר המידע אינו סותר את האיגרות ומתקבל על הדעת מבחינה היסטורית.

רוב הביוגרפיות האקדמיות המודרניות נכתבות לאור הגישה הרביעית.

 המהפכה המחקרית: מ"הפרספקטיבה הישנה" לחדשה 
במשך מאות שנים, מאז ימי הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16, נקראו איגרותיו של פאולוס דרך "משקפיים" תאולוגיים שעיצב מרטין לותר. קריאה זו, המכונה כיום במחקר "הפרספקטיבה הישנה", הניחה כי המאבק המרכזי של פאולוס היה נגד ה"חוקיות" (Legalism) של הדת היהודית.

לפי גישה מסורתית זו, היהדות הפרושית בתקופת הבית השני הייתה דת טכנית ונוקשה, שבה האדם נדרש "להרוויח" את הגאולה ואת העולם הבא באמצעות צבירת זכויות וקיום מצוות דקדקני ("מחשבה של שכר ועונש"). פאולוס, לפי תפיסה זו, היה המהפכן שגילה כי האדם אינו יכול להושיע את עצמו במעשיו, אלא זקוק לחסד האלוהי בלבד. הדרמה הפאולינית תוארה כמאבק בין "דת של חוק" (היהדות) לבין "דת של חסד" (הנצרות), ובין מאמץ אנושי לבין מתנת חינם אלוהית.

 התפנית: גילויה מחדש של היהדות 
נקודת המפנה הדרמטית התחוללה בשנת 1977, עם פרסום ספרו המונומנטלי של החוקר אד פריש סנדרס, "פאולוס והיהדות הארץ-ישראלית". סנדרס ביצע בדיקה מחודשת ומעמיקה של המקורות היהודיים מאותה תקופה (ספרות חז"ל, הספרים החיצוניים ומגילות מדבר יהודה), והגיע למסקנה שהנחות היסוד של המחקר הנוצרי היו שגויות מיסודן.

סנדרס הוכיח כי היהדות של ימי הבית השני כלל לא הייתה "דת של צבירת זכויות". היהודים לא קיימו מצוות כדי להיכנס לברית עם האל, אלא מתוך אמונה שהם כבר נמצאים בתוכה בזכות החסד האלוהי וברית האבות. המצוות נועדו רק לשמר את המעמד הזה, ולא ליצור אותו. תגלית זו יצרה רעידת אדמה בחקר הברית החדשה: אם היהודים לא היו "לגליסטים" שניסו להרוויח את גאולתם, הרי שהביקורת של פאולוס לא יכולה להיות מכוונת נגד "קיום מצוות" כשלעצמו. השאלה הגדולה הפכה להיות: 'על מה בעצם פאולוס נלחם?'

 "הפרספקטיבה החדשה על פאולוס" 
מתוך השבר הזה צמח זרם מחקרי חדש המכונה "הפרספקטיבה החדשה" (The New Perspective). חוקרים מובילים בזרם זה, בראשם ג'יימס דאן והבישוף-החוקר ניקולס תומאס רייט, הציעו קריאה מחודשת של האיגרות.

לשיטתם, הוויכוח של פאולוס לא היה תאולוגי-אישי ("איך אדם מזדכה מחטאיו?"), אלא סוציולוגי-היסטורי ("מי שייך לעם האלוהים?"). פאולוס לא יצא נגד עקרון המעשים הטובים, אלא נגד השימוש במצוות מסוימות כ"סימני גבול" אתניים (Boundary Markers). הטענה היא שכאשר פאולוס מדבר בגנות "מעשי התורה", הוא מתכוון בעיקר למצוות המבדלות בין יהודים לגויים, ובראשן ברית המילה, שמירת השבת והכשרות. לתפיסתו, היהודים השתמשו במצוות אלו כחומות הפרדה כדי למנוע מהגויים להצטרף למשפחת האל.

לפי קריאה זו, פאולוס לא היה "מייסד דת חדשה" שביטל את התורה, אלא יהודי אפוקליפטי שביקש לפתוח את השערים. הוא טען כי בעידן המשיחי, הדרך להצטרף ל"ישראל האמיתי" אינה עוברת דרך הלאומיות היהודית (גיור ומילה), אלא דרך האמונה במשיח. בכך, המחקר המודרני מציג את פאולוס כדמות פחות "אנטי-יהודית" מכפי שהצטייר בעבר, וכמי שמאבקו היה על האוניברסליות של אלוהי ישראל ולא נגד היהדות עצמה.
 השפעתו ומורשתו במערב 
לפאולוס חשיבות רבה בעיצוב התרבות המערבית. בעוד שישו הוא הדמות הכריזמטית שבמרכז האמונה, היסטוריונים רואים בפאולוס את "האדריכל" שבנה את הנצרות כדת ממוסדת. הרעיונות שניסח באיגרותיו, על חירות הפרט, על שוויון אוניברסלי ועל חוסר היכולת של האדם לגאול את עצמו – הפכו לתשתית האינטלקטואלית של אירופה במשך אלפיים שנה.

בכל פעם שהנצרות עמדה בפני משבר זהות או ניוון, קמו מתקנים שחזרו לטקסטים של פאולוס כדי לחולל מהפכה.

 המאה ה-2: עיצוב "הברית החדשה" (מרקיון) 
ההשפעה המכרעת הראשונה של פאולוס הייתה, באופן פרדוקסלי, על עצם קיומו של התנ"ך הנוצרי. במאה ה-2, תאולוג בשם מרקיון הוקסם מההבחנה של פאולוס בין "חוק" (תורה) ל"חסד". מרקיון לקח את הרעיון לקצה: הוא טען שהאל של היהדות (הבורא, המחוקק) הוא אל נחות ואכזר, ושונה לחלוטין מהאל הטוב של ישו ופאולוס. מרקיון היה הראשון שיצר "קאנון" (רשימת ספרי קודש) – הוא זרק את כל התנ"ך, והשאיר רק את איגרות פאולוס וגרסה מצונזרת של לוקאס. הכנסייה אמנם דחתה אותו ככופר, אך הפרובוקציה שלו הכריחה את הממסד הנוצרי להגדיר את עצמו: בתגובה למרקיון, הכנסייה קידשה את איגרות פאולוס, אך הצמידה אותן בכוח לתנ"ך העברי, וכך נוצר המבנה המוכר לנו כיום של "הברית החדשה".

 המאה ה-4: עיצוב הנפש המערבית (אוגוסטינוס) 
התחנה הבאה היא התאולוג החשוב ביותר של ימי הביניים, אוגוסטינוס. כאדם שהתייסר רבות בשאלות של חטא ותשוקה, אוגוסטינוס מצא נחמה באיגרת אל הרומאים, שם מתאר פאולוס את המאבק הפנימי של האדם: "את הטוב אשר אני חפץ – אינני עושה; ואת הרע שאינני חפץ – אותו אני עושה" (רומים ז', 19). בהשראת פאולוס, ניסח אוגוסטינוס את דוקטרינת "החטא הקדמון": הרעיון שכל בני האדם נולדים "פגומים" ואינם מסוגלים להיות טובים בכוחות עצמם, ולכן הם תלויים לחלוטין בחסד האלוהי. רעיון פאוליני זה עיצב את הפסיכולוגיה המערבית ואת תחושת האשמה הנוצרית למשך אלף שנים.

 המאה ה-16: המהפכה הפרוטסטנטית (לותר) 
הרגע הדרמטי ביותר בהיסטוריה של השפעת פאולוס התרחש ב-1517. הנזיר הגרמני מרטין לותר יצא למאבק נגד הכנסייה הקתולית, שלטענתו הפכה למנגנון בירוקרטי המוכר מחילה תמורת כסף (אינדולגנציות). לותר חזר למשפט אחד של פאולוס: "וְצַדִּיק בֶּאֱמוּנָתוֹ יִחְיֶה" (רומים א', 17). הוא הבין שפאולוס הציע דרך עוקפת לממסד הדתי: האדם עומד ישירות מול האל, ונושע בזכות אמונתו בלבד (בלטינית: Sola Fide), ללא צורך בכמרים, בטקסים או במעשים טובים. גילוי זה, המכונה "החוויה במגדל", הוביל לפיצול הנצרות ולפרוץ הרפורמציה הפרוטסטנטית. מאז ועד היום, הנצרות הפרוטסטנטית רואה בפאולוס, ולא בפטרוס (האפיפיור הראשון), את המנהיג האמיתי של הכנסייה.

 העת החדשה: פאולוס החילוני 
באופן מפתיע, במאות ה-20 וה-21 הפך פאולוס לגיבור דווקא בקרב פילוסופים חילונים ומרקסיסטים. הוגים כמו אלן באדיו וסלבוי ז'יז'ק רואים בפאולוס מודל למהפכן האידיאלי. לשיטתם, פאולוס המציא את ה"אוניברסליזם": הרעיון שקיימת אמת אחת שחוצה גבולות של לאום, גזע ומגדר ("אין יהודי ואין יווני"). הם מנתקים את פאולוס מההקשר הדתי-אלוהי, ורואים בו את מי שיצר לראשונה בהיסטוריה פוליטיקה של שוויון רדיקלי, שבה הנאמנות לרעיון ("האמת") חשובה יותר מהנאמנות לשבט או למשפחה.

 יחס היהדות לפאולוס 
בניגוד לישו, שזכה להתייחסויות (לעיתים פוסט-מורטם) במקורות יהודיים, שמו של פאולוס נעדר לחלוטין מן המשנה והתלמוד. החוקר יוסף קלוזנר הציע כי דברי התנא רבי אלעזר המודעי – "המפר בריתו של אברהם אבינו (ברית מילה) והמגלה פנים בתורה שלא כהלכה... אין לו חלק לעולם הבא" – מכוונים כפולמוס נסתר כנגד פאולוס.

במהלך הדורות, דמותו של פאולוס נתפסה ביהדות המסורתית (למשל ב"תולדות ישו") כדמות של "משומד" שבגד בעמו, ומי שאחראי יותר מכל לניתוק הנצרות מהיהדות ולשנאת ישראל שבאה בעקבותיה.

עוד שישו נתפס בהגות היהודית המודרנית לעיתים כ"אח תועה" או כמורה יהודי שדבריו סולפו, היחס לפאולוס היה לרוב שלילי ועוין הרבה יותר. הוא נתפס כדמות הטרגית שניתקה את הנצרות מהיהדות, ביטלה את המצוות ויצרה את התאולוגיה שהובילה לאנטישמיות הנוצרית.

 הגישה הביקורתית: פאולוס כמסלף 
חוקרים והוגים יהודים רבים, מהיינריך גרץ ועד יוסף קלוזנר, הדגישו את הפער התהומי בין ישו (היהודי הגלילי ששמר מצוות) לבין פאולוס (היהודי ההלניסטי שביטל אותן). פרופ' יוסף קלוזנר טען כי פאולוס הוא "יוצרה האמיתי של הנצרות", וכי הוא שילב רעיונות אליליים בתוך המונותאיזם היהודי.

החוקר חיים מקובי הקצין גישה זו בספרו "יוצר המיתוס" (The Mythmaker). לטענתו, פאולוס כלל לא היה יהודי במוצאו, אלא גוי שהתגייר, נכשל בניסיונו להשתלב בקהילה הפרושית, וכנקמה יצר דת חדשה המשלבת מוטיבים מדתות המסתורין ההלניסטיות (אל שמת וקם לתחייה) עם פסאודו-יהדות. תאוריה זו נחשבת שנויה במחלוקת ואינה מקובלת בזרם המרכזי של המחקר האקדמי.

 הגישה המקבלת: פאולוס כשליח לבני נח 
באופן מפתיע, נשמעו גם קולות רבניים שראו בפאולוס דמות חיובית ומורכבת. הבולט שבהם הוא רבי יעקב עמדין (היעב"ץ), מחשובי הרבנים במאה ה-18. בנספח המפורסם למהדורתו לספר "סדר עולם רבה", הציג עמדין תזה מהפכנית ולפיה פאולוס מעולם לא התכוון לבטל את התורה עבור היהודים, אלא נותר "פרושי גמור" ששמר מצוות בקפדנות. עמדין ביסס את עמדתו על קריאה מדוקדקת במעשי השליחים, והוכיח כי פאולוס הבחין באופן עקבי בין יהודים לגויים: כך למשל, הוא מל את תלמידו טימותיוס (שהיה יהודי מצד אמו) אך סירב למול את טיטוס הגוי.

לשיטתו של עמדין, מטרתם של ישו ופאולוס הייתה ליצור דת מונותאיסטית עבור הגויים בלבד ("דת בני נח"), המבוססת על האמונה באל אחד ועל שבע מצוות בני נח. עמדין זיהה את האיסורים שהטילו השליחים על הגויים (הימנעות מעבודה זרה, דם וגילוי עריות) כיישום הלכתי של מצוות אלו. יתרה מזאת, הוא הסביר את התביעות המוסריות המחמירות של הנצרות (כגון האיסור המוחלט על גירושין) לא כביטול ההלכה, אלא כאמצעי חינוכי שנועד לרסן את הגויים שנהגו בהפקרות מוסרית, בעוד שעם ישראל המחונך בתורה אינו זקוק להקצנה זו.

עמדין סיכם את גישתו בהגדרה של הנצרות כ"כנסייה לשם שמיים" המביאה תועלת לאנושות:

 יחס האסלאם לפאולוס 
בעוד שישו (עיסא) נחשב באסלאם לנביא אמת, למשיח ולרוח אלוהים, דמותו של פאולוס (הנקרא בערבית בּוּלוּס) מציגה תמונה הפוכה לחלוטין. הדרמה של פאולוס באסלאם היא סיפורו של "החשוד המיידי": הוא הדמות שבאמצעותה מסבירים תאולוגים מוסלמים את הפער הבלתי נתפס בין המסר המקורי של ישו לבין הנצרות של ימינו.

 שתיקת הקוראן והרעש הפרשני 
באופן מפתיע, שמו של פאולוס אינו מוזכר בקוראן אפילו פעם אחת (לא לחיוב ולא לשלילה). הקוראן מתפלמס קשות עם דוקטרינות נוצריות כמו השילוש הקדוש ואלוהות ישו, אך אינו נוקב בשם האחראי להן.
את החלל הזה מילאו פרשני האסלאם וכותבי ההיסטוריה (כמו אבן אישחק וא-טברי), שנאלצו לפתור חידה היסטורית: אם ישו היה מוסלמי במהותו (כטענת האסלאם) והטיף רק לאל אחד, איך הפכה הנצרות לדת המאמינה בשלושה?
כאן נכנס פאולוס לתמונה. החל מהמאה ה-11, עם התגברות הפולמוס בין האסלאם לנצרות, סומן פאולוס כ"הסוס הטרויאני" – האיש שחדר לנצרות מבפנים כדי להרוס אותה.

 הנרטיב ההיסטורי: פאולוס כמתחזה 
התאולוג המוסלמי הגדול אבן חזם אל-אנדלוסי (המאה ה-11) ניסח את כתב האישום החריף ביותר, שעיצב את תודעת האסלאם עד ימינו. לפי אבן חזם, פאולוס כלל לא היה מאמין אמיתי שחווה התגלות, אלא יהודי ערמומי (או סוכן רומי) שהבין שלא ניתן לנצח את תנועת ישו בכוח הזרוע, ולכן החליט להצטרף אליה כדי לסלף אותה מבפנים ("תחריף").
לפי התפיסה המוסלמית הקלאסית, פאולוס ביצע שלושה פשעים תאולוגיים:
 האלהת ישו: הוא הפך נביא בשר-ודם ל"בן אלוהים", רעיון פגאני שנועד לקרוץ לרומאים עובדי האלילים.
 ביטול ההלכה: הוא ביטל את המצוות המעשיות (כשרות, מילה) שהן לב-ליבה של עבודת האל המונותאיסטית.
 המצאת הנצרות: למעשה, האסלאם טוען שהדת המוכרת לנו כ"נצרות" היא המצאה של פאולוס, בעוד ש"הדת של ישו" הייתה למעשה אסלאם קדום.

רעיון זה קיבל חיזוק אצל אבן תיימיה (המאה ה-14), שטען כי פאולוס החדיר לנצרות פילוסופיה יוונית זרה, ויצר ערבוב מסוכן בין אמת ושקר שבילבל את המאמינים התמימים.

 פאולוס בפוליטיקה האסלאמית המודרנית 
בעת החדשה, דמותו של פאולוס קיבלה משמעות פוליטית אקטואלית. הוגים מוסלמים מודרניים, ובראשם ראשיד רידא וסייד קוטב (ממייסדי האסלאמיזם הרדיקלי), השתמשו בפאולוס כדי להסביר את "החולי של המערב".
לטענתם, פאולוס הוא אבי החילוניות: בכך שביטל את "השריעה" (חוקי התורה) והפך את הדת לעניין של "אמונה בלב" בלבד, פאולוס ניתק את הקשר בין דת למדינה ובין חוק למוסר. בעיניהם, החילוניות המערבית והאימפריאליזם האירופי הם תוצאה ישירה של "הבגידה הפאולינית" המקורית.

 מיעוט חריג: פאולוס כשליח לגיטימי 
לצד הזרם המרכזי העוין, היו בהיסטוריה המוסלמית גם קולות אחרים. היסטוריונים מוקדמים (כגון א-טברי ואל-מסעודי), שהושפעו ממקורות נוצריים, הציגו לעיתים את פאולוס ("בּוּלוּס א-רסוּל", פאולוס השליח) בצורה נייטרלית ואף חיובית, כמי שנשלח על ידי תלמידי ישו (פטרוס) להפיץ את המונותאיזם בקרב הגויים ברומא, וסבל שם כמרטיר. עם זאת, מסורות אלו נדחקו הצידה לטובת הנרטיב של "המסלף".
 דמותו באמנות ובאיקונוגרפיה 
דמותו של פאולוס זכתה לייצוג חזותי נרחב ומגוון באמנות המערבית, החל מפסיפסים ביזנטיים מוקדמים, דרך פרסקאות הרנסאנס ועד לציורי הבארוק. האיקונוגרפיה (מערכת הסמלים החזותית) שלו נותרה עקבית להפליא במשך כ-1,500 שנה, והיא נשענת על שילוב בין מסורות כתובות לפרשנות אמנותית.

 מראה חיצוני וסמלים מזהים 
שמאל|ממוזער|329x329 פיקסלים|"פאולוס הקדוש" (אל גרקו, סביבות 1585). בציור זה בולטים שני האטריבוטים המרכזיים: פאולוס אוחז בחרב זקופה ביד ימין (סמל למות הקדושים שלו ול"חרב הרוח"), ובפיסת נייר ביד שמאל (המרמזת על איגרותיו). אל גרקו נצמד לתיאור הפיזי המסורתי העתיק: פנים ארוכים, מצח גבוה ומקריח, וזקן ארוך וכהה.
בניגוד לדמויות מקראיות רבות שמראן הוא פרי דמיונו הבלעדי של האמן, דמותו של פאולוס באמנות נשענת על מסורת עתיקה מהמאה ה-2, המופיעה בחיבור החיצוני "מעשי פאולוס ותקלה". הוא מתואר כמעט תמיד כגבר בעל זקן ארוך (לרוב כהה ומחודד) ומצח גבוה או קרחת בולטת. באמנות ימי הביניים, המצח הגבוה נועד לסמל את חוכמתו העמוקה ואת מעמדו כאינטלקטואל ("הפילוסוף") של הכנסייה.

באמנות הנוצרית, פאולוס מזוהה באמצעות שני אטריבוטים (חפצים מזהים) קבועים:
 החרב: זהו הסמל המובהק ביותר שלו החל מהמאה ה-13. החרב מסמלת בראש ובראשונה את אופן הוצאתו להורג (עריפת ראש, Decapitatio), שהיא זכות השמורה לאזרח רומי (בניגוד לפטרוס שנצלב). במשמעותה האלגורית השנייה, החרב מסמלת את "חרב הרוח" שהיא דבר האלוהים, דימוי שבו פאולוס עצמו השתמש בהאיגרת אל האפסיים (ו', 17).
 הספר (או המגילה): פאולוס מחזיק כמעט תמיד ספר בידו, המסמל את איגרות פאולוס המהוות חלק נכבד מהברית החדשה, ואת תפקידו כמורה וכתאולוג המרכזי של הנצרות.

לעיתים קרובות מוצג פאולוס בזוג יחד עם פטרוס (המחזיק מפתחות). השניים מסמלים יחד את "Concordia Apostolorum" (אחדות השליחים): פטרוס מייצג את הממסד והסמכות, ופאולוס את התאולוגיה והפצת הבשורה לגויים.

 "ההתגלות בדמשק" ומוטיב הסוס 
אחת הסצנות הפופולריות ביותר לציור היא רגע המפנה בחייו – ההתגלות בדרך לדמשק. אמנים כמו מיכלאנג'לו (בקפלה פאולינה בוותיקן) וקאראווג'ו (בציורו המפורסם בסנטה מריה דל פופולו) יצרו יצירות מופת המתארות רגע זה.

ברוב הציורים הללו, פאולוס נראה כשהוא נופל מסוס. פרט זה השתרש בתודעה הציבורית עד כדי כך שרבים סבורים כי הוא מופיע בטקסט המקראי. אולם, בתיאור ב"מעשי השליחים" (פרק ט') לא מוזכר סוס כלל; כתוב רק שפאולוס "נפל ארצה".

חוקרי אמנות מסבירים כי מוטיב הסוס הוסף על ידי אמני ימי הביניים (החל מהמאה ה-12) מסיבות סמליות ודרמטיות: הנפילה מגב הסוס הגבוה אל הקרקע שימשה מטאפורה חזותית לשבירת הגאווה (Superbia) של שאול הרודף, ולכניעה המוחלטת של פאולוס בפני רצון האל. בנוסף, הסוס אפשר לאמנים לתאר את פאולוס כחייל או כאיש מעמד גבוה לפני המהפך הרוחני שעבר.

 לקריאה נוספת 
 סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים: אידאולוגיה ופוליטיקה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2005.
 יוסף קלוזנר, מישו עד פאולוס, ירושלים, הוצאת "מדע", 1954.

קישורים חיצוניים


 אורי דורי, אור לגויים: מבוא לאיגרת אל הרומים

 ספר מאת יצחק בנימיני, פאולוס והולדת קהילת הבנים: עיון ביסודות הנצרות בעקבות פרויד ולאקאן


מפות עתיקות בנושא מסעות פאולוס (באנגלית) מאוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית



 הערות שוליים 

קטגוריה:אנשי דת נוצרים
קטגוריה:מרטירים
קטגוריה:מיסיונרים
קטגוריה:נוצרים בארץ ישראל
קטגוריה:אישים בברית החדשה
קטגוריה:מורים רוחניים
קטגוריה:כותבי מכתבים
קטגוריה:אישים שהוצאו להורג
קטגוריה:רבן גמליאל הזקן