אתר קרוואנים

אתרי קרוואנים היו שכונות של קרוואנים למגורים, שהוקמו בישראל כפתרון זמני לעלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, מאתיופיה בראשית שנות ה-90 ובעקבות תוכנית ההתנתקות (2005), כאמצעי דיור זמני לאלפי משפחות מגוש קטיף וצפון השומרון. ברוב אתרי הקרוואנים התקיימו מגורים במשך תקופה שמעבר למתוכנן, בשל אוזלת יד בתכנון ובביצוע פתרון קבוע למצוקת הדיור. כיום רוב אתרי הקרוואנים נסגרו וקיומם תם.

 היסטוריה  
בשנת 1990, ערב הגעתה של העלייה העצומה מברית המועצות ומאתיופיה, פנתה מדינת ישראל אל האדריכל יונה פיטלסון, אשר היה בעל ידע וניסיון מוכח בכל הנוגע ליחידות מתועשות ולמהירות תכנון וביצוע, ומינתה אותו כראש צוות תכנון פרויקט המגורים הזמניים, לפתרון מצוקת הדיור.

מצוקת הדיור עלתה עם בואם של מאות אלפי העולים החדשים, אשר הגדילה את האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל ביותר מ-10% בתוך פרק זמן קצר.

תחילה נהגתה תוכנית המתאר הארצית (תמ"א) 33 לדיור מיידי וזמני, אשר אושרה בזמן שיא של כ-5 חודשים ופתחה מסלול ישיר לוועדות המקומיות להוצאת היתרי בנייה. תמ"א 33 לדיור מיידי וזמני הקיפה 55 אתרים ובהם 24,406 יחידות דיור.

27,000 קרוואנים ומגורונים הוצבו תוך שנתיים כפתרון דיור מיידי וזמני, עד להשלמת בניית הקבע של משרד הבינוי והשיכון. על פי "תוכנית הצל" אשר הגה צוותו של יונה פיטלסון, היו אתרי הדיור הזמני אמורים להתפנות בתוך תקופה שלא תעלה על חמש שנים, ועל מקומם יוקמו פונקציות שונות: מגורים, אזורי מלאכה ותעשייה, אזורי נופש וכדומה. תוכניות אשר לא מומשו לבסוף, בשל אוזלת יד אשר הביאה לדחיית פינויים של האתרים.

הצורך הדחוף בקרקע זמינה תוך הישענות על אוכלוסיות חזקות ותשתיות על קיימות (כבישים ארציים, מערכות קליטת ביוב ואספקת מים, וקווי הולכת חשמל), היוו התניה לאיתור האתרים. הצורך להישען על ערים גדולות במגבלות שטחים זמינים הוליד את הפריסה הסופית. פיזור באוכלוסיות כפריות של מושבים וקיבוצים, יש"ע ומועצות קטנות איפשר פיזור של חלק קטן מהצורך הכולל והיווה פתרון משני.

בהתפלגות יחידות הדיור לפי אזורי הארץ נמצא כ-30% מהן במרכז הארץ ועוד כ-30% מצפון לנתניה. שאר היחידות נבנו בנגב ובישובי יש"ע. האתרים הגדולים ביותר הם בבאר שבע (שכונת נחל בקע, שם הוצבו 2308 יחידות דיור), בסמוך לעכו (חצרות יסף, שם הוצבו 1658 יחידות דיור), בסמוך לבסיס חצור (בת חצור או חצורית, שם הוצבו 918 יחידות דיור) וכן בסמוך לחיפה (נוה כרמל, שם הוצבו 914 יחידות דיור).
הרצון לפיזור גדול ככל שניתן, יצר גם אתרים קטנים בהם האתר "חצר בארותיים" שהיה בסמוך לבארותיים וכן האתר אתגר בסמוך לעצמון-שגב של מספר עשרות יחידות דיור, וסך כל השכונות שהוקמו הוא כ-430.

מלכתחילה לא נקבעו אתרים מיוחדים עבור עולי אתיופיה, אך כאשר הגיעו אלו ארצה במבצע מהיר, אוכלסו במלואן שכונות אחדות, אשר בהן לא התגוררו אוכלוסיות עולים אחרות.

 שכונות קרווילות בישראל 
שכונות הקרווילות בישראל הוקמו בעקבות תוכנית ההתנתקות (2005), כאמצעי דיור זמני לאלפי משפחות מגוש קטיף וצפון השומרון. הקרווילות הוצגו כפתרון מעבר לשנים אחדות בלבד, עד לסיום בניית יישובי הקבע. בפועל, רבות מהמשפחות חיו בקרווילות במשך עשור ואף שניים, עד תחילת מעבר הדרגתי לבתים קבועים.

ביישוב ניצן הוקמה השכונה הגדולה ביותר בחולות ניצנים וקלטה מאות משפחות. המקום כונה על ידי חלק מהמפונים "המערב הפרוע", בשל תחושת בלבול, היעדר מסגרות ותנאים זמניים ממושכים. בכרמיה הוקמה השכונה בתוך הקיבוץ, אך סבלה מקרבה לרצועת עזה וחשיפה לירי רקטות. משפחות התמודדו עם תחושת חוסר ביטחון מתמשך. ביד מרדכי, בסמוך לתחנת הדלק ליד הקיבוץ הוקמה עיר אוהלים זמנית, שבה חיו משפחות מפונים במשך כ-11 חודשים, עד שהועברו לקרווילות. בקיבוץ נווה ים הוקמה השכונה על שטח שיועד במקור למלון בחוף הכרמל. המפונים רכשו מכספי הפיצויים קרווילות והקימו את המקום בעצמם, מתוך כוונה זמנית לחמש שנים, אך בפועל משפחות חיו שם קרוב לשני עשורים.

שכונות הקרווילות סבלו ממחסור בתשתיות בסיסיות – חשמל לא יציב, בעיות ביוב ומים, צפיפות, חוסר שטחי ציבור מוסדרים, והיעדר פתרונות תעסוקה. המגורים התאפיינו בתחושת זמניות מתמשכת, מלווה בחוזי שכירות בני חמש שנים בלבד ובאיומים בצווי פינוי. משפחות רבות נאלצו להחזיק מכולות אחסון לציוד מבתיהן הגדולים בגוש קטיף, לעיתים במשך עשרים שנה. הזמן הממושך בקרווילות פגע במרקם החברתי: חלק מהמשפחות התפרקו, היו מקרי גירושין רבים, ונוצרה תחושת אובדן אמון כלפי המדינה.

שכונות הקרווילות שימשו מוקד של מצוקה אך גם של יצירה קהילתית. לצד הקשיים, הוקמו מוסדות חינוך ובתי כנסת, נערכו פעילויות קהילתיות, וחלק מהמפונים ניסו ליצור מחדש את חיי החברה שאפיינו את היישובים שמהם פונו. יוזמות חדשות, כמו "גרעין אל הים", צמחו משכונות אלו.

המעבר לבתי הקבע התעכב שנים רבות בשל בעיות בירוקרטיות, עיכובים בתשתיות וחוסר שיתוף פעולה בין המדינה למפונים. רק לאחר כ-15–18 שנה החלו חלק מהמשפחות לעבור לבתים חדשים, בעוד אחרות נותרו בקרווילות גם שני עשורים לאחר פינויין.

ראו גם
מעברה
אתגר (יישוב)

 הערות שוליים 

קטגוריה:עלייה
קטגוריה:ישראל: דיור