בית בורבון

בית בּוּרבּוֹן (מצרפתית: Bourbon, בספרדית: Borbón, באיטלקית: Borbone) הוא שושלת אצולה ממוצא צרפתי, המהווה ענף של השושלת הקאפטינגית. בית בורבון היה אחד הבתים החשובים והחזקים ביותר בהיסטוריה של אירופה; בשיאו הוא העמיד מלכים בצרפת ובספרד (שכללו אז גם קולוניות רבות ברחבי העולם), ובניו שלטו גם בחלקים נרחבים מאיטליה של ימינו.

כיום (נכון ל-2026) יש שני מונרכים מהכנים מבית בורבון: פליפה השישי, מלך ספרד, וגיום החמישי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.

 מקורות בית בורבון 
ממוזער|100px|ימין|סמל דוכסי בורבון
בּוּרבּוֹנֵה  הייתה פרובינציה של ממלכת צרפת, ששטחה חופף בקירוב למחוז אלייה של ימינו, ושליטיה (אדוני בורבון) היו כפופים למלכי צרפת. בשנת 1272 ביאטריס מבורגון, שהייתה אז היורשת של בורבונה, נישאה לנסיך רובר, בנו הצעיר של המלך לואי התשיעי. מנישואים אלו נוצר בית בורבון. 

בדורות הראשונים לקיומו, בית בורבון התפצל למספר ענפים, ביניהם: 
 הענף הבכיר. ענף זה קיבל את התואר דוכס בורבון בשנת 1327, והחזיק בו עד היכחדותו בשנת 1503. 
 ענף מונפנסייה . אבי ענף זה היה לואי הראשון, רוזן מונפנסייה, שירש את תואר הרוזן ממשפחת אימו. ענף זה נכחד בשנת 1527, ותאריו עברו לבני ענף ונדום.
 ענף לה מרשה . אבי ענף זה היה ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה. הענף החזיק בתואר רוזן לה מרשה עד 1438. 
 ענף ונדום , שהתפצל מענף לה מרשה. אבי ענף זה היה לואי, רוזן ונדום, שירש את תואר הרוזן ממשפחת אימו. מאז המאה ה-16 זה הענף הבכיר ביותר בבית בורבון.
 ענף קונדה, שהתפצל מענף ונדום. אבי ענף זה היה לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה. 

ב-20 באוקטובר 1548 אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום דאז, נשא לאישה את ז'אן ד'אלברה, יורשת העצר של ממלכת נווארה – אם כי למעשה מדובר היה רק בחלק הצפוני של נווארה, כי רוב הממלכה נכבשה על ידי הספרדים. בשנת 1555 הוכתרו ז'אן ואנטואן בפו למלכת ומלך נווארה, ובכך בית בורבון עלה למלוכה לראשונה בתולדותיו. 

 בצרפת 
ממוזער|306x306px|סמל מלכי צרפת ונווארה מבית בורבון
בשנת 1584 אנרי השלישי, מלך נווארה ודוכס ונדום, שהיה בנם של אנטואן וז'אן (ולפיכך בן לבית בורבון), הפך ליורש העצר של צרפת. הוא היה הוגנוטי, ואילו רוב אצילי צרפת היו קתולים ולא היו מוכנים לקבל מלך הוגנוטי, מה שהוביל לפרוץ מלחמת שלושת האנרים. ב-1 באוגוסט 1589 מלך צרפת נרצח בידי מתנקש, ואנרי מנווארה הכריז על עצמו כאנרי הרביעי, מלך צרפת; אבל הוא לא הצליח לכבוש את פריז, שנותרה בידי הליגה הקתולית. בשנת 1593 אנרי הרביעי המיר דתו לקתוליות, באומרו ש"פריז שווה מיסה", ובכך זכה לתמיכת רוב הצרפתים, והוא הוכתר למלך צרפת.
+מלכי צרפת מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותאנרי הרביעי(1553–1610)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים2 באוגוסט 158914 במאי 1610צאצא בקו זכרי של לואי התשיעילואי השלושה עשר(1601–1643)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים14 במאי 161014 במאי 1643בנו של אנרי הרביעילואי הארבעה עשר(1638–1715)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים14 במאי 16431 בספטמבר 1715בנו של לואי השלושה עשרלואי החמישה עשר(1710–1774)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים1 בספטמבר 171510 במאי 1774נינו של לואי הארבעה עשרלואי השישה עשר(1754–1793)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים10 במאי 177421 בספטמבר 1792נכדו של לואי החמישה עשראובדן הכתר בימי הרפובליקה הראשונה והקיסרות הראשונהלואי השמונה עשר(1755–1824)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים11 באפריל 181420 במרץ 1815נכדו של לואי החמישה עשרמאה הימים7 ביולי 181516 בספטמבר 1824שארל העשירי(1757–1836)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים16 בספטמבר 18242 באוגוסט 1830נכדו של לואי החמישה עשרלואי פיליפ(1773–1850)טקסט=|לא ממוסגר|100 פיקסלים9 באוגוסט 183024 בפברואר 1848צאצא בקו זכרי של לואי השלושה עשר
(ראש בית אורליאן)

בימי המהפכה הצרפתית חלק מבני בית בורבון נמלטו מצרפת. גם המלך לואי השישה עשר ניסה להימלט, אך הוא נתפס בידי המהפכנים, וב-21 בספטמבר 1792 בוטלה המלוכה בצרפת. אחרי כן ראשי בית בורבון היו:
 לואי השישה עשר, המלך המודח, עד הוצאתו להורג ב-21 בינואר 1793 באשמת בגידה.
 בנו, לואי שארל, שנודע כלואי השבעה עשר (1793–1795). הוא היה הדופן (יורש העצר) לפני המהפכה. אחרי מות אביו המלוכנים בגלות הכריזו עליו כמלך צרפת החוקי, למרות שבפועל הוא היה כלוא על ידי שלטונות הרפובליקה, ולעולם לא מלך בפועל. כשנתיים לאחר מכן הוא מת בכלאו, והוא בן עשר שנים בלבד.
 דודו, המלך לואי השמונה עשר (1795–1824). אחרי שנודע לו על מות אחיינו, הוא טען לכתר צרפת בעצמו, ועם הרסטורציה הצרפתית בשנת 1814 הוא אכן היה למלך צרפת בפועל.
 אחיו, המלך שארל העשירי (1824–1836). הוא הודח במהפכת יולי 1830, וויתר על כתרו לטובת נכדו אנרי.
 בנו, לואי אנטואן, שנודע כלואי התשעה עשר (1836–1844). הוא ויתר על טענתו לכתר כעשרים דקות לאחר שאביו עשה כן. כשאביו נפטר, חלק מהמלוכנים הכירו בו כמלך צרפת החוקי, למרות שבפועל הוא חי בגלות באוסטריה, ולא עשה דבר כדי לזכות בכתר.
 אחיינו, אנרי, שנודע כאנרי החמישי (1844–1883). הוא חי בגלות באוסטריה, ופעל משם להשבת המלוכה לצרפת. לאחר שבשנת 1871 המלוכנים ניצחו בבחירות לאספה הלאומית, הם הציעו לו לממש את טענתו לכתר; אבל הוא התנה את קבלת המלכות בזניחת דגל הטריקולור, המזוהה עם המהפכה הצרפתית, והשבת דגל הפלר דה ליס של המשטר הישן. האספה הלאומית סירבה לדרישתו, וייסדה את הרפובליקה השלישית.

עם פטירתו של אנרי החמישי נכחד הענף הבכיר של שושלת בורבון. מאז ועד היום, הענף הבכיר ביותר של השושלת הוא הענף הספרדי , מצאצאיו של פליפה החמישי, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת אך ויתר על טענתו לכתר הצרפתי בהסכם אוטרכט. לכן המלוכנים שתמכו באנרי החמישי התפצלו לשתי קבוצות: אלו שהכירו בתוקף ויתורו של פליפה החמישי עברו לתמוך בטוענים לכתר מהענף האורליאני (שהוא ענף זוטר יותר של בית בורבון), ואלו שלא – עברו לתמוך בבני הענף הספרדי (שכונה הלגיטימי).

(התארים המובאים לאחר השמות הם תוארי כבוד, והם לא הוכרו רשמית על ידי אף מדינה בעולם)

 בספרד 
ממוזער|200px|מגן סמל ספרד, ובמרכזו סמל בית בורבון-אנז'ו – שלושה פלר דה ליס זהובים על רקע כחול, עם גבול אדום
ב-9 ביוני 1660 מריה תרסה, נסיכת ספרד מבית הבסבורג, נישאה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת מבית בורבון. לפי ההסכם בין ספרד לצרפת, מריה תרסה התחייבה לוותר על זכויותיה וזכויות צאצאיה לכתר הספרדי (במטרה למנוע אוניה פרסונלית בין צרפת וספרד), וספרד התחייבה לשלם לצרפת נדוניה בסך חצי מיליון מטבעות זהב. נדוניה זו מעולם לא שולמה, בשל המצוקה הכלכלית שהייתה בספרד בזמנו, מה שלימים נתן לצרפת פתח לטעון שגם התחייבותה של מריה תרסה לא תקפה.

קרלוס השני, מלך ספרד, אחיה-למחצה של מריה תרסה, לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם. לפי כללי העדפת הבן הבכור, ובהנחה שהוויתור של מריה תרסה על זכויותיה לכתר אכן לא תקף, היורש שלו אמור היה להיות לואי, הדופן הגדול, בנם של מריה תרסה ולואי הארבעה עשר. אלא שהדופן הגדול היה גם יורש העצר של צרפת, ובחירה בו הייתה מובילה לאוניה פרסונלית בין צרפת וספרד, מה שהיה עלול להפר את מאזן הכוחות האירופי. ב-3 באוקטובר 1700 קרלוס השני כתב צוואה, ובה הוא הוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו, בנו השני של הדופן הגדול, שהיה אז בן 17. קרלוס השני נפטר מספר שבועות לאחר מכן.

כך דוכס אנז'ו היה לפליפה החמישי, מלך ספרד, הראשון מבני בית בורבון שהחזיק בתואר זה. עם זאת, אוסטריה סירבה להכיר במלכותו של פליפה החמישי, בטענה שהוויתור של מריה תרסה על זכויותיה לכתר הספרדי כן תקף, והיא הציעה את הארכידוכס קרל כמועמד אלטרנטיבי לכתר הספרדי. כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית, שהסתיימה בהסכם אוטרכט שבו כל מעצמות אירופה הכירו בפליפה החמישי כמלך ספרד, אבל הוא הפסיד שטחים מסוימים וויתר על זכותו וזכויות צאצאיו לכתר הצרפתי.

מאז ועד היום, להוציא מספר הפוגות, מלכי ספרד הם מבית בורבון, מצאצאיו של פליפה החמישי – ענף שמכונה גם בית בורבון-אנז'ו , על שם התואר דוכס אנז'ו שבו החזיק פליפה החמישי לפני שהיה למלך ספרד.
+מלכי ספרד מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותפליפה החמישי(1683–1746)כהונה ראשונהטקסט=|לא ממוסגר|131x131 פיקסלים16 בנובמבר 170014 בינואר 1724נינו של פליפה הרביעילואיס הראשון(1707–1724)טקסט=|לא ממוסגר|133x133 פיקסלים14 בינואר 172431 באוגוסט 1724בנו של פליפה החמישיפליפה החמישי(1683–1746)כהונה שנייהטקסט=|לא ממוסגר|131x131 פיקסלים6 בספטמבר 17249 ביולי 1746נינו של פליפה הרביעיפרננדו השישי(1713–1759)טקסט=|לא ממוסגר|134x134 פיקסלים9 ביולי 174610 באוגוסט 1759בנו של פליפה החמישיקרלוס השלישי(1716–1788)טקסט=|לא ממוסגר|140x140 פיקסלים10 באוגוסט 175914 בדצמבר 1788בנו של פליפה החמישיקרלוס הרביעי(1748–1819)טקסט=|לא ממוסגר|134x134 פיקסלים14 בדצמבר 178819 במרץ 1808בנו של קרלוס השלישיפרננדו השביעי(1784–1833)כהונה ראשונהטקסט=|לא ממוסגר|146x146 פיקסלים19 במרץ 18086 במאי 1808בנו של קרלוס הרביעיאובדן הכתר בימי ספרד הבונפרטיסטיתפרננדו השביעי(1784–1833)כהונה שנייהטקסט=|לא ממוסגר|146x146 פיקסלים11 בדצמבר 181329 בספטמבר 1833בנו של קרלוס הרביעיאיזבלה השנייה(1830–1904)טקסט=|לא ממוסגר|115x115 פיקסלים29 בספטמבר 183330 בספטמבר 1868בתו של פרננדו השביעיאובדן הכתר בשש השנים הדמוקרטיותאלפונסו השנים עשר(1857–1885)טקסט=|לא ממוסגר|116x116 פיקסלים29 בדצמבר 187425 בנובמבר 1885בנה של איזבלה השנייהאלפונסו השלושה עשר(1886–1841)טקסט=|לא ממוסגר|130x130 פיקסלים17 במאי 188614 באפריל 1931בנו של אלפונסו השנים עשראובדן הכתר בימי הרפובליקה השנייה ושלטון פרנקוחואן קרלוס הראשון(1938–)טקסט=|לא ממוסגר|132x132 פיקסלים22 בנובמבר 197519 ביוני 2014נכדו של אלפונסו השלושה עשרפליפה השישי(1968–)טקסט=|לא ממוסגר|133x133 פיקסלים19 ביוני 2014מכהןבנו של חואן קרלוס הראשון
בשנת 1830 המלך פרננדו השביעי פרסם "סנקציה פרגמטית" , שאפשרה לנשים לרשת את הכתר הספרדי, ובכך בתו של המלך, איזבלה השנייה, הפכה ליורשת העצר; ואולם ספרדים רבים סירבו להכיר בסנקציה זו, וטענו שאחיו הצעיר של המלך, האינפנטה קרלוס דה בורבון, הוא שצריך לרשת את הכתר. לכן עם פטירתו של פרננדו השביעי החלו המלחמות הקרליסטיות בספרד, שנמשכו עשרות שנים, אך מעולם לא הצליחו להעלות את האינפנטה קרלוס או את צאצאיו על הכס הספרדי. הענף הקרליסטי של בית בורבון נכחד בשנת 1936 עם פטירתו של אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה.

במהפכה המהוללת איזבלה השנייה הודחה מהמלוכה, וספרד ביקשה לה מלך משושלת אחרת. כך נבחר המלך אמדאו הראשון מבית סבויה, האחרון ממלכי ספרד שלא היה מבית בורבון. מלכותו של אמדאו לא נמשכה זמן רב: הוא התפטר כעבור שנתיים, משום שהפוליטיקה הספרדית הייתה מאוד לא יציבה ומלאה בעימותים פנימיים. בשנת 1874 בית בורבון זכה לרסטורציה בספרד, בדמותו של המלך החדש אלפונסו השנים עשר, בנה של איזבלה השנייה. אלפונסו השנים עשר נחשב בן לבית בורבון בזכות אביו, פרנסיסקו דה אסיס, אף שקיים ספק האם פרנסיסקו אכן היה אביו הביולוגי של אלפונסו השנים עשר.

למלך אלפונסו השלושה עשר היו ארבעה בנים חוקיים: אלפונסו, חיימה, חואן וגונזאלו. איש מהם לא ירש את כתרו, כי בשנת 1931 המלוכה הספרדית בוטלה, ומשפחת המלוכה יצאה לגלות ברומא. אלפונסו וחיימה ויתרו על זכויותיהם לכתר ונישאו לפשוטות-עם, ולכן חואן היה לטוען לכתר הספרדי לאחר מות אביו, למרות שמאוחר יותר חיימה חזר בו מוויתורו על הכתר. בשנת 1947 נחקק חוק ירושת ראשות המדינה, שקבע שספרד תחזור להיות ממלכה, ושפרנסיסקו פרנקו הוא שיחליט מי יהיה המלך הבא. למרות שחואן היה הטוען לכתר, פרנקו לא רצה בו כי חשב שהוא ליברלי מדי, ובמקומו הוא הזמין לספרד את הנסיכים מהדור הבא – שני בניו של חואן ושני בניו של חיימה. ארבעתם היו אז ילדים, ופרנקו קיווה שהוא יוכל לחנך אותם לפי תפיסת עולמו, ולבחור במועדף עליו מבניהם כמלך העתידי. פרנקו החליט שאחרי מותו חואן קרלוס דה בורבון, בנו הבכור של חואן, יהיה המלך, והוא אכן הוכתר למלך ספרד ב-27 בנובמבר 1975.

 בשתי הסיציליות 
+מלכי סיציליה מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהבממלכת נאפוליחזקה למלכותפיליפו הרביעי(1683–1746)טקסט=|לא ממוסגר|131x131 פיקסלים16 בנובמבר 170010 ביוני 1713היה גם מלך נאפולי בכל אותה התקופהנינו של פיליפו השלישיאובדן הכתר למלוכת הבסבורגקרלו השלישי(1716–1788)טקסט=|לא ממוסגר|140x140 פיקסלים3 ביולי 17356 באוקטובר 1759היה גם מלך נאפולי בכל אותה התקופה, בתור "קרלו השביעי"בנו של פיליפו הרביעיפרננדו השלישי(1751–1825)טקסט=|לא ממוסגר|135x135 פיקסלים6 באוקטובר 175912 בדצמבר 1816היה גם מלך נאפולי באותה התקופה, בתור "פרננדו הרביעי", חוץ מבימי הרפובליקה הפרתנופית (1797) והממלכה הנפוליאונית (1806–1815)בנו של קרלו השלישי
כשפליפה החמישי היה למלך ספרד בשנת 1700, הוא ירש גם את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה (שתיהן בדרום איטליה של היום), שכן הן היו שייכות לכתר הספרדי; אך בהסכם אוטרכט הוא מסר את נאפולי לאוסטריה, ואת סיציליה לדוכסות סבויה.

בשנת 1733 ספרד הכריזה מלחמה על אוסטריה כחלק ממלחמת הירושה הפולנית, וקרלו מבורבון, בנו של המלך פליפה החמישי, התמנה למפקד הכוחות הספרדיים באיטליה. קרלו כבש את ממלכות נאפולי וסיציליה מהאוסטרים, וב-3 ביולי 1735 הוא הוכתר בקתדרלת פלרמו כמלך נאפולי וסיציליה. הוא מלך עליהן עד 1759, אז הוא ירש את כתר ספרד מאחיו הערירי, וכדי לא ליצור אוניה פרסונלית הוא העביר את כתרי נאפולי וסיציליה לבנו השלישי, פרננדו. לכן, צאצאיו של פרננדו ידועים כבית בורבון-שתי הסיציליות .

בימי המלחמות הנפוליאוניות צבא צרפת כבש את ממלכת נאפולי, המלך פרננדו נמלט לסיציליה, וכתר נאפולי נלקח מבית בורבון וניתן לבית בונפרטה. בקונגרס וינה נאפולי הושבה למלך פרננדו, שהחליט לאחד את נאפולי וסיציליה למדינה אחת – ממלכת שתי הסיציליות.
ממוזער|200px|מגן סמל ממלכת שתי הסיציליות, ובמרכזו סמל בית בורבון-אנז'ו
+מלכי שתי הסיציליות מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותפרננדו הראשון(1751–1825)טקסט=|לא ממוסגר|135x135 פיקסלים12 בדצמבר 18164 בינואר 1825מייסד הממלכהפרנצ'סקו הראשון(1777–1830)טקסט=|לא ממוסגר|137x137 פיקסלים4 בינואר 18258 בנובמבר 1830בנו של פרננדו הראשוןפרננדו השני(1810–1859)טקסט=|לא ממוסגר|143x143 פיקסלים8 בנובמבר 183022 במאי 1859בנו של פרנצ'סקו הראשוןפרנצ'סקו השני(1836–1894)טקסט=|לא ממוסגר|160x160 פיקסלים22 במאי 185917 במרץ 1861בנו של פרננדו השני
סופה של ממלכת שתי הסיציליות בא עם כיבושה ב"מסע האלף" ב-1860, שלאחריו אוחדה איטליה תחת מלכות בית סבויה. אחרי כן ראשי ענף בורבון-שתי הסיציליות והטוענים לכתר היו:
 פרנצ'סקו השני, המלך המודח, עד פטירתו בשנת 1894
 אחיו, הנסיך אלפונסו (1894–1934), שנשא בתואר "רוזן קזרטה"
 בנו, הנסיך פרדיננדו פיו (1934–1960), שנשא בתואר "דוכס קלבריה"
בשנת 1900 הנסיך קרלו דה בורבון, בנו השני של רוזן קזרטה, ויתר על זכותו לכתר שתי הסיציליות (שבנקודה זו כבר מזמן לא היה קיים בפועל). לכן, לאחר שהנסיך פרננדו פיו נפטר בלי בן זכר, פרץ סכסוך ירושה בין קרוביו: האינפנטה אלפונסו, בנו של הנסיך קרלו, טען לזכותו לכתר שתי הסיציליות למרות שאביו ויתר עליו, והוא גם לקח לעצמו את התואר "דוכס קלבריה"; ולעומתו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו ובנו הצעיר של רוזן קזרטה, טען שזכותו לכתר טובה יותר משום ויתורו של הנסיך קרלו דלעיל.
(התארים המובאים לאחר השמות הם תוארי כבוד, והם לא הוכרו רשמית על ידי אף מדינה בעולם)

 בפארמה ובאטרוריה 
ממוזער|238x238 פיקסלים|השלט של בית בורבון-פארמה: שלושה פלר דה ליס זהובים על רקע כחול, עם גבול אדום משובץ צדפים. שלט זה הופיע על סמלי דוכסות פארמה, ממלכת אטרוריה ודוכסות לוקה.
ב-16 בספטמבר 1714 אליזבטה פארנזה, אחייניתו של דוכס פארמה (מדינה באיטליה של היום) דאז, נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד מבית בורבון. לדודיה של המלכה אליזבטה לא היו ילדים, ולכן דוכסות פארמה הייתה צפויה לעבור אליה. ואכן, בשנת 1731 מת דוכס פארמה, ובנה הבכור של המלכה אליזבטה, האינפנטה קרלוס בן ה-15, ירש אותו והיה לקרלו הראשון, דוכס פארמה, והמלכה אליזבטה שימשה כעוצרת שלו בשל היותו קטין. עם זאת, האוסטרים כבשו את דוכסות פארמה במהלך מלחמת הירושה הפולנית, וקרלו הראשון זנח את פארמה לטובת כתרי נאפולי וסיציליה.

בית בורבון זכה בחזרה בפארמה בהסכם אקס-לה-שאפל, ונקבע שהפעם דוכס פארמה יהיה בנה השני של המלכה אליזבטה, האינפנטה פליפה, שהיה לפיליפו, דוכס פארמה. לפיכך, צאצאיו של פיליפו הראשון ידועים כבית בורבון-פארמה .
+דוכסי פארמה מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת כהונהסיום כהונהחזקה לדוכסותקרלו הראשון(1716–1788)טקסט=|לא ממוסגר|140x140 פיקסלים26 בפברואר 17313 באוקטובר 1735נינו של ראנוצ'ו השניאובדן הדוכסות לבית הבסבורגפיליפו(1720–1765)טקסט=|לא ממוסגר|139x139 פיקסלים18 באוקטובר 174818 ביולי 1765נינו של ראנוצ'ו השניפרדיננדו(1751–1802)טקסט=|לא ממוסגר|129x129 פיקסלים18 ביולי 17659 באוקטובר 1802בנו של פיליפואובדן הדוכסות לקיסרות הצרפתית, ואחרי כן לבית הבסבורגקרלו השני(1799–1883)טקסט=|לא ממוסגר|137x137 פיקסלים17 בדצמבר 184717 במאי 1849נכדו של פרדיננדוקרלו השלישי(1823–1854)טקסט=|לא ממוסגר|122x122 פיקסלים17 במאי 184927 במרץ 1854בנו של קרלו השנירוברטו(1848–1907)טקסט=|לא ממוסגר|123x123 פיקסלים27 במרץ 18549 ביוני 1859בנו של קרלו השלישי
ב-21 במרץ 1801 הוקמה ממלכת אטרוריה בשטח טוסקנה, ומלכה הראשון היה לודוביקו הראשון מבית בורבון, בנו של פרדיננדו, דוכס פארמה דאז. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, וירש אותו בנו הפעוט, לודוביקו השני. שני אלה היו המלכים היחידים מענף פארמה של בית בורבון. בשנת 1807 ממלכת אטרוריה פורקה וסופחה לצרפת.

 בלוקסמבורג 
ממוזער|233x233 פיקסלים|השלט ההרלדי של הדוכסים הגדולים של לוקסמבורג, ובמרכזו סמל בית בורבון-פארמה
ב-6 בנובמבר 1919 הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג דאז, שארלוט מבית נסאו, נישאה לנסיך פליצ'ה מבית בורבון-פארמה. לפיכך ילדיהם נחשבים כבני בית בורבון לפי הקו הזכרי, אף שלרוב הם לא מתייחסים לעצמם ככאלה, ומעדיפים להתכנות כ"בית לוקסמבורג-נסאו" .
+הדוכסים הגדולים של לוקסמבורג מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת כהונהסיום כהונהחזקה לדוכסותז'אן(1921–2019)טקסט=|לא ממוסגר|150x150 פיקסלים12 בנובמבר 19647 באוקטובר 2000בנה של שארלוטאנרי(1955–)טקסט=|לא ממוסגר|150x150 פיקסלים7 באוקטובר 20003 באוקטובר 2025בנו של ז'אןגיום החמישי(1955–)טקסט=|לא ממוסגר|150x150 פיקסלים3 באוקטובר 2025מכהןבנו של אנרי
 עץ משפחה 

קישורים חיצוניים



קטגוריה:בתי אצולה צרפתים
קטגוריה:ספרד: העת החדשה המוקדמת
קטגוריה:העת החדשה
*
קטגוריה:המשטר הישן
קטגוריה:ספרד: העת החדשה