זלמן ארן

זלמן (זיאמה) ארן (לשעבר אהרונוביץ'; 1 במרץ 1899, י"ח באדר ה'תרנ"ט, יוזובקה, פלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 6 בספטמבר 1970, ה' באלול ה'תש"ל) היה מנהיג ציוני סוציאל-דמוקרטי, פוליטיקאי ומחנך ישראלי יליד אוקראינה, חבר הכנסת מטעם מפא"י. כיהן כשר החינוך של מדינת ישראל במשך 11 שנה, בין 1955 ל-1960 ובין 1963 ל-1969, והיה דמות משפיעה בראשית ארגון מערכת החינוך בישראל.

ארן נולד ביוזובקה (כיום העיר דונצק) וגדל בבית דתי. בהמשך התרחק מאורח החיים הדתי ונסע ללמוד מדעים ואגרונומיה. בחרקוב הצטרף בגיל 17 לתנועת "צעירי ציון" והפך לחבר הנהגתה. מאוחר יותר עבד כמורה וכמזכיר. לאחר הפילוג ב"צעירי ציון" הצטרף ל וב-1922 נאסר פעמיים על ידי הג.פ.או. וסולק מעבודתו כמורה ומלימודיו. ב-1926 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל בניין. הוא הצטרף למפלגת אחדות העבודה ובאוקטובר 1928 נבחר למזכירותה. ב-1930, עם הקמת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), נמנה עם חברי מרכז המפלגה. באוגוסט 1935 השתתף כציר מטעם מפא"י ל.

לאחר ששב לארץ היה לחבר ההנהגה הבכירה של ההסתדרות. בהמשך היה לראש מחלקת הארגון, מחלקת ההסברה וגזבר ההסתדרות. באוקטובר 1948 מונה למזכיר מפא"י ובינואר 1949 נבחר מטעמה ל. ב-1954 צורף לממשלת ישראל החמישית כשר בלי תיק. כעבור שנה מונה לשר החינוך וכיהן בתפקיד זה פעמיים (בין 1955 ל-1960 ובין 1963 ל-1969).

בתקופת כהונתו הראשונה דאג לפיתוח החינוך הקדם-מקצועי ולהקמת מוסדות על יסודיים דו-שנתיים, תלת-שנתיים וארבע-שנתיים תוך הנהגת הקלות בשכר לימוד. הוא אף הוביל להפיכתו של תיאטרון "הבימה" לתיאטרון הלאומי של ישראל. תקופת כהונתו השנייה של ארן נחשבת לבולטת ביותר שלו. בתקופה זו הוביל רפורמה מקיפה בשינוי מבנה החינוך שכללה, בין היתר: הרחבת חוק חינוך חובה חינם, על ידי הכללה הדרגתית של כיתות ט' ו-י' במסגרת חינוך החובה; הקמת בתי ספר על-שכונתיים ואינטגרטיביים; פיתוח תוכניות לימודים חדשות; ואקדמיזציה של המורים. הרפורמה הושלמה ב-1968 וכעבור שנה, ב-1969, פרש ארן מהחיים הפוליטיים. הוא נפטר כעבור שנה נוספת, בגיל 71.

קורות חיים
שנות ילדותו וצעירותו באוקראינה ובארץ ישראל
נולד ביישוב יוזובקה (כיום העיר דונצק) שבפלך יקטרינוסלב, בדרום האימפריה הרוסית, כבן לגנסה ולמרדכי אהרונוביץ, למשפחה בת תשעה ילדים: שמונה בנים ובת. באוקטובר 1905, כשהיה בן שש, היה עד לפוגרום בעירו, ואירוע זה השפיע עליו לאורך כל ימי חייו. אביו גידל אותו באווירה דתית קפדנית, ובהתאם לכך למד זלמן בחדר אך בהמשך הועבר לחינוך ביתי. לאחר מכן במספר ישיבות באזור, בהן בישיבות בערים קרמנצ'וג, יקטרינוסלב ויליזבטגראד, עד 1916. כמו כן למד לימודי תיכון ערב בעירו.

הוא ניסה לחמוק מאורח החיים הדתי שכפה עליו אביו. בשל כך התחיל ללמוד נגינה על כינור, אולם משהדבר נתגלה קטע אביו את הלימודים.

בנעוריו נמשך אל רעיונות הציונות והסוציאליזם, ונסע ללמוד מדעים ואגרונומיה במוסדות אוניברסיטאיים בעיר חרקוב. שם הצטרף בשנת 1916 לתנועת "צעירי ציון", ונבחר במהרה לחבר בהנהגתה. בימי מלחמת העולם הראשונה היה אהרונוביץ פעיל בוועד ארגון שסייע לפליטים יהודים, ובשנת 1917 היה חבר בוועד ההגנה העצמית של יהודי יוזובקה. בין השנים 1918–1923 עבד כמורה לסוציולוגיה וסטטיסטיקאי בחרקוב. ב-1919 ברח לתקופה קצרה מיוזובקה עקב חשש מהצבא הלבן.

בחורף 1920 למד בסמינר הפדגוגי ביבסקציה, ובסיום לימודיו היה מורה ומזכיר בבית ספר יידישאי בעיר. בהמשך למד באקדמיה למדעים עיוניים לאחר ששיחד את אחד מפקידי האקדמיה, ואחר כך החל ללמוד חקלאות. החל מאותה השנה, אחרי פילוג בתנועת צעירי ציון היה חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) בחרקוב. עקב פעילותו בתנועה היה תחת מעקב של הג.פ.או., נאסר פעמיים ב-1922 (בינואר ובספטמבר) ואף סולק מבית הספר להוראה של יבסקציה ומלימודי החקלאות.

במרץ 1924 נבחר במרכז מפלגה זו במחתרת במסגרת פגישה שנערכה בדירה קטנה בסנט פטרסבורג, המשיך באופן זה לפרסם את פעילותה של המפלגה וכן היה פעיל מרכזי בחלוקת כרוזים. הוא עזב את חרקוב משהבין כי שירותי הביטחון הסובייטיים עלולים לחשוד בו. ב-1925 נתבקש על ידי חברי מפלגתו לברר דרכים באשר להגירה לא חוקית מברית המועצות לארץ ישראל. בדצמבר אותה שנה החליט ארן שהבשיל הזמן להגשים את שאיפותיו הציוניות, וגנב את הגבול בין ברית המועצות ובין לטביה. בה בעת נסתיימה פעילותו בצ"ס. את שנותיו בתנועה תיאר כ"שנים הטהורות ביותר" בחייו.

מלטביה עבר לגרמניה, שם פגש לראשונה את דוד בן-גוריון. מאוחר יותר עלה על אונייה שיצאה מנמל טריאסטה. ב-26 במרץ 1926 הגיע לנמל יפו ובכך הצליח לעלות לארץ ישראל, שבה התחיל דרכו כפועל. השתתף בעבודות בניית הכביש בין יפו ובין פתח תקווה ולאחר מכן עבר צפונה ועבד כפועל בניין בחיפה ובכפר חסידים.

פעילותו הפוליטית בתקופת המנדט הבריטי
ממוזער|ארן (שני מימין). מימינו ברל לוקר ומשמאלו אהרן בקר ואהרן רבינוביץ, 1 במאי 1940
בהגיעו לארץ ישראל הצטרף אהרונוביץ למפלגת אחדות העבודה. באוגוסט 1927 נבחר לוועד סניף המפלגה בתל אביב ובהמשך היה למזכיר הסניף. בינואר 1928 נבחר לוועד הסניף של המפלגה בירושלים. באוקטובר אותה שנה נבחר למזכירות אחדות העבודה. בתפקידו זה עסק בעיקר בארגון משאל בקרב חברי המפלגה על איחודה עם הפועל הצעיר, שנערך בין 25 ביוני ל-19 ביולי 1929.

למן הקמת מפא"י בשנת 1930 נמנה עם חברי מרכז המפלגה.

כמו כן בלט בפעילותו במוסדות ההסתדרות. מספטמבר 1930 היה מזכיר מועצת הפועלים של תל אביב. בעת כהונתו בתפקיד, בסוף 1931, יזם את הקמת משען במטרה לסייע לחברי ההסתדרות הכושלים הזקוקים לעזרה.

באותה התקופה התרחשו הפרות שביתות מצד הרוויזיוניסטים. לאור זאת תמך דוד בן-גוריון במאבק תקיף נגד הרוויזיוניסטים והציע גם "לסלק את הבית"רים מעבודה בכל אתר ואתר". לעומת זאת, טען ברל כצנלסון כי מאבק תקיף לא נחוץ בשלב הזה ויש לאמץ מדיניות הבלגה. אהרונוביץ תמך בעמדתו של בן-גוריון ומתח ביקורת חריפה על כצנלסון. ב-17 באפריל 1933 פרצה מהומה בין חברי ההסתדרות הכללית לבין חברי בית"ר, לאחר שאלה קיימה צעדה לציון סיום כנס של ההסתדרות. מועצת פועלי תל אביב בהנהגת אהרונוביץ השתתפה במהומה, שכללה גם אלימות פיזית. לאחר האירוע כתב כצנלסון מכתב למרכז מפא"י, בו ביקר את מועצת פועלי תל אביב ואת אהרונוביץ על תגובתם האלימה לצעדה. בעקבות האירוע הוא הודיע על פרישתו מ"המוסדות המנהלים" במפלגה ובהסתדרות.

ביוני 1934 נדון אברהם סטבסקי לתלייה באשמת רצח חיים ארלוזורוב. עורכי עיתון "דבר" ברל כצנלסון, זלמן רובשוב ומשה בילינסון, החליטו לבקש במאמר מערכת חנינה לנאשם. בעקבות זאת, פלש אהרונוביץ בראש חמישים איש למערכת העיתון ואיים לשבור את המכונות. מעשה זה הביא להחלטת הוועדה הפוליטית של מרכז מפא"י להימנע מבקשת החנינה. בספטמבר אותה שנה התפטר מתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים של תל אביב.

טרם חתימת הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי תמך אהרונוביץ בהגברת המאבק ברוויזיוניסטים. עם החתימה על ההסכמים התנגד להם בתוקף ומתח ביקורת חריפה על התנהלותו של בן-גוריון בעניין זה. ב-24 במרץ 1935 נדחה ההסכם במשאל החברים של ועידת הסתדרות העובדים הכללית. כעבור שנתיים, ב-9 במאי 1937, נחתם הסכם אחר בין הסתדרות העובדים הכללית להסתדרות העובדים הלאומית. הפעם תמך אהרונוביץ בהסכם מאחר שבמסגרתו "לא ניתנה למיעוט הזכות להתערב בהליך ההתדיינות עם המעסיקים ולתבוע בוררות".

באוגוסט 1935 השתתף כציר מטעם מפא"י ל. כעבור חודש הגיע ללונדון, שם התכוון תחילה לשהות שנה. אולם אילוצים כלכליים גרמו לו להקדים את שהותו והוא חזר לארץ ישראל במרץ 1936.

לאחר שובו לארץ ישראל צורף להנהגה הבכירה של ההסתדרות. תחילה היה האחראי על מחלקת הארגון, אולם מאחר שהמשרה גרמה לו אכזבה רבה הוא הועבר לתפקיד גזבר ההסתדרות.

בראשית אפריל 1938 התפטרו כל חברי הוועד הפועל של מועצת פועלי תל אביב. מרכז מפא"י דחה את המהלך והחליט לערוך בחירות לוועידת הצירים במועצה. במערכת הבחירות התמודדו שתי קבוצות שהפכו לסיעות: סיעה ב' וסיעה ג'. אהרונוביץ עמד בראש סיעה ג', ולצורך כך יצא בחודש מאי לחופשה של שבועיים מתפקידו כגזבר ההסתדרות. הבחירות נערכו בין 10–12 בדצמבר אותה שנה ובהן זכתה סיעה ב', שמטעמה הצליחו להיבחר 61 צירים. לעומת זאת, מטעם סיעה ג' הצליחו להיבחר 55 נציגים. בין שתי הסיעות שררו מחלוקות רבות, מה שמנע הגעה להסדר בעניין רשימת מפא"י למועצת הפועלים, הסיבה שבעקבותיה נערכו הבחירות. ההסדר הושג רק שלוש שנים אחר כך, לקראת הבחירות להסתדרות שנערכו בסוף 1944.

בסתיו 1938 מונה אהרונוביץ לרכז המועצה לענייני ביטחון של הוועד הפועל והחליף את דב הוז. אולם בפועל לא הובאו בפניה שאלות ביטחוניות והוא התפטר מהתפקיד שבועות אחדים אחר כך.

בין 11 ל-13 במאי 1941 נערכו הבחירות לוועידת מפא"י ולמועצות הסניפים. התמיכה בסיעה ג' ירדה בבחירות הללו בשישה אחוזים בהשוואה לבחירות הקודמות. אהרונוביץ לא ראה עוד טעם בהמשך קיומה של הסיעה והודיע על סיום פעילותו כ"איש של סיעה" לבן-גוריון ולברל כצנלסון. בכך, בא הקץ לסיעה ג', אם כי סיעה ב' לא חדלה מלהתקיים. בהמשך תמך בפילוג המפלגה, אך נמנע מלהציעו בפועל. על כך אמר כי "אינני מרגיש בי את התוקף המוסרי ואת הזכות המוסרית לפלג את המפלגה ואת התנועה. בחיי לא התפלגתי; תמיד התאחדתי". הפילוג התממש אפוא רק ב-19 במאי 1944, כאשר הכריזה סיעה ב' על התמודדה בנפרד ממפא"י, תחת השם "התנועה לאחדות העבודה".

בפברואר 1943, עם תחילת פעילות מחלקת ההסברה של ההסתדרות, מונה אהרונוביץ לעמוד בראשה.

בפברואר 1944 נתגלעה מחלוקת עזה בינו לבין דוד רמז, לאחר שהאחרון העביר 25,000 לירות ארץ-ישראליות למגבית ההתגייסות, ללא התייעצות עמו. הדבר גרם להתפטרותו של אהרונוביץ מתפקידו כגזבר ההסתדרות ב-1 במרץ. אולם התפטרותו נדחתה וסוכם כי סמכויותיו כגזבר לא ייפגעו. אהרונוביץ סירב לכך אך חברי מזכירות ההסתדרות עדיין ראו בו כגזבר. רק בראשית יולי הסכים לחזור לתפקיד.

בינואר 1945 הציע בוועד הפועל להקים בית ספר לפעילי ההסתדרות וכעבור עשרה חודשים, בחודש נובמבר, הוא כבר הביא את ההצעה לאישור הוועד. בינואר 1946 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידיו בהסתדרות (כנראה בשל רצונו להתחיל בבניית בית הספר), אולם התפטרותו נדחתה. טקס הנחת אבן הפינה לבית הספר נערך ב-1 במאי אותה שנה. במהלך הטקס הקריא אהרונוביץ את מגילת היסוד של בית הספר, שייתכן שחוברה על ידיו. בדיוק שנה לאחר מכן, ב-1 במאי 1947, נחנך בית הספר באופן רשמי. מאז ועד למותו, ב-1970, ניהל את בית הספר שלימים ישא את שמו – מכללת ארן.

באוקטובר 1946 יצא לפריז על מנת להתייעץ עם דוד בן-גוריון, לקראת פתיחת הקונגרס הציוני העולמי ה-22. ב-22 באוקטובר החל את דרכו חזרה לארץ ישראל. המטוס שעליו שהה נחת על פסגת הר במצרים אך לא התרסק לגמרי. אהרונוביץ הצליח אומנם להיחלץ אך רק כעבור 36 שעות, עת הגיעו שוטרים לזירת האירוע. בעקבות אירוע זה פיתח, לדבריו, פחד טיסה.

בשנת 1946 נבחר כחבר ב וכעבור שנתיים, ב-1948 כחבר בהנהגתו.

אהרונוביץ עמד בראש ועדה שהמליצה להקים עיתון מפלגתי למפא"י. ההצעה אושרה על ידי מרכז המפלגה בראשית מרץ 1948 ובנובמבר אותה שנה החל לצאת לאור העיתון "הדור". אהרונוביץ ראה בכך סגירת מעגל בחייו, שכן עוד קודם לכן תמך בהקמת עיתון מפלגתי למפא"י. הוא עמד גם בראש הוועדה שהמליצה על מועמדי מפא"י למנהלת העם.

פעילותו אחרי קום המדינה
180px|שמאל|ממוזער|זלמן ארן בירושלים
במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שהה בעיר והיה מעורה בפריצת הדרך ל על ידי חטיבת הראל (דרך שער ציון) ובקרב רמת רחל. בעת שהותו בירושלים חדל למעשה לכהן כגזבר וכראש המחלקה להסברה של ההסתדרות. לאחר פרישתו מהוועד הפועל הציע לו בן-גוריון לטפל בענייני כוח אדם במשרד הביטחון, אך הוא סירב. בספטמבר 1948 הוצע לו לכהן כמזכיר מפא"י, תחילה במשך ארבעה חודשים על מנת לנהל את הבחירות לאספה המכוננת ולוועידת ההסתדרות. הוא התנה את הסכמתו בכך שיכהן בתפקיד במשך כשנה עד שנתיים ובתנאי שימולאו עוד מספר דרישות שלו, בהן בחירת נציגים ממפא"י לוועדה המרכזת ולוועד הפועל. המינוי התעכב וב-20 באוקטובר הוא אף איים להסיר את מועמדתו אם לא ימולאו דרישותיו. עם זאת, ב-26 באוקטובר אושר מינויו לתפקיד ואהרונוביץ החל את כהונתו כמזכיר מפא"י. בה בעת אישר מרכז המפלגה את נציגיה לוועד הפועל ולוועדה המרכזת.
250px|ממוזער|שמאל|ארן (במרכז התמונה) בישיבת ועדת החוץ והביטחון, ספטמבר 1949
לאחר הבחירות לאספה המכוננת ותחילת כהונתו כחבר הכנסת הראשונה הוצע לו לשמש כמזכיר ההסתדרות, אך הוא סירב ומונה ליושב ראש ועדת החוץ והביטחון. באוגוסט 1950 עברת את שם משפחתו מ"אהרונוביץ" ל"ארן", ככל הנראה בהשראת שם משפחתו של אחיו, בנימין ארנו, שהקשר ביניהם נותק לאחר שאביו שילח אותו לארצות הברית.

הוא תמך בהקמת השירות החלוצי לישראל, עודד את ההתגייסות אליו ודרבן אותו בסניפי מפא"י. לבסוף נחל השירות כישלון אך ארן המשיך לעמוד על נחיצותו. פעילות הארגון דעכה בהדרגה עד 1954.

בבחירות לרשויות המקומיות בישראל, שנערכו ב-1950, הפסידה מפא"י בהמון רשויות מקומיות לטובת מפלגת הציונים הכלליים, עקב מדיניות הקיצוב, שהאחרונה תמכה בשינויה באופן נחרץ ותקיף. טרם הבחירות שהה ארן בארצות הברית עקב יציאתו לדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק ושב לישראל רק כשבועיים לפני היערכותן. לדעת יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, אם האחרון היה עומד בראש מטה מפא"י במהלך הבחירות, סביר להניח שהתוצאות היו שונות לחלוטין. הדבר גרם לארן להתפטר מתפקידו כמזכיר מפא"י, על אף ניסיונותיו של בן-גוריון להניאו מכך, ולבסוף חזר בו.

לאחר הבחירות לכנסת השנייה נחלה מפא"י הצלחה רבה לעומת הבחירות לרשויות המקומיות. בן-גוריון ומשה שרת ייחסו את ההצלחה הזו לארן, עקב התעמולה הרחבה שניהל. אולם כבר בערב הבחירות הודיע ארן כי ב-6 באוגוסט יפרוש מתפקידו כמזכיר מפא"י. ארן טען כי התפקיד דרש ממנו מאמץ פיזי ונפשי כבד ועל כן חש שאינו יכול עוד למלא תפקיד זה.

בסוף 1953 התפטר בן-גוריון מראשות הממשלה. טרם הודיע על התפטרותו הציע לו לשמש שר בלי תיק בממשלה. ארן סירב וקרא לבן-גוריון לחזור בו אולם בהמשך נענה להצעה. ב-26 בינואר 1954 צורף לממשלת ישראל החמישית כשר בלי תיק, במה שהיה כמעט השינוי היחיד בין ממשלתו של בן-גוריון לממשלת שרת. ארן מונה לטפל בשירותי המודיעין והועמד כאחראי על מינהל ההסברה. הוא עמד בראש ועדת ארן לבחינת דרכים להגדלת הפריון של העובד הישראלי. עם הקמת ממשלת ישראל השישית ביוני 1955 מונה לשר התחבורה, תוך שהמשיך להיות אחראי על מינהל ההסברה. במהלך כהונתו פעל למען הקמת בית ספר ללימודי אזרחות בירושלים, הרחיב את תחומי פעילותה של לשכת העיתונות הממשלתית ואת שידורי האקטואליה ב"קול ישראל". פעולות אלו גררו ביקורת רבה נגד ארן, מימין ומשמאל. לעומת זאת, ראש הממשלה שרת גיבה את ארן בעניין והביע שביעות רצון מפעולות אלו.

שר החינוך
180px|שמאל|ממוזער|זלמן ארן
תחילה לא רצה ארן להתמנות לשר בממשלת ישראל השביעית. על אף שהוצע לו בעבר לכהן כשר החינוך והתרבות הוא סירב לכך ודוד בן-גוריון אף חשב כי ארן לא מתאים לתפקיד. למרות זאת, בנובמבר 1955 מונה לשר החינוך והתרבות והיה איש מנגנון ראשון שנשא בתפקיד לאחר שני אנשי הרוח, זלמן שזר ובן-ציון דינור. כתנאי להסכמתו לתפקיד דרש ארן להכפיף את מנהל ההסברה למשרד החינוך והדבר אכן נעשה. ארן פעל להעמדת החינוך בראש סדר העדיפויות הלאומי. בתקופתו גדל תקציב מערכת החינוך בשיעור משמעותי והורחב חוק חינוך חובה לגילים 14–16.

בד בבד דאג לפיתוח החינוך הקדם-מקצועי ולהקמת מוסדות על יסודיים דו-שנתיים, תלת-שנתיים וארבע-שנתיים תוך הנהגת הקלות בשכר לימוד: שכר הלימוד נגבה באופן מדורג בהתאם להכנסות המשפחה וקריטריונים אחרים. הדבר גרם לגידול דרמטי במספר תלמידי התיכונים העבריים. לימים עוררה תוכנית זו של ארן ביקורת חריפה על כך שיצרה את תהליך ה"הסללה", שהפנה את בני ערי הפיתוח והפריפריה ("ישראל השנייה") לחינוך המקצועי, בעוד ששיעורם בחינוך התיכוני העיוני היה נמוך מאוד. ארן גם קידם את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהוצע קודם לכן על ידי קודמו בתפקיד, בן-ציון דינור, ונכנס לספר החוקים רק באוגוסט 1958, עת הושלם הליך החקיקה. כמו כן מינה את חברי המועצה, תוך שהוא מעמיד עצמו בראש המועצה.

ארן תמך בהפיכתו של תיאטרון "הבימה" לתיאטרון הלאומי של ישראל ועמד בראש הוועדה שהמליצה לעשות כן. מרבית השרים תמכו בהצעה אך שאריתם ואף שחקני התיאטרון עצמו הסתייגו ממנה וביקשו להכריז על התיאטרון כממלכתי. בסופו של דבר אושר המהלך וארן אף הגדיל את המענק השנתי לתיאטרון, על מנת לרצות את שחקני התיאטרון הוותיקים.

ב-21 במרץ 1960 התפטר מתפקיד שר החינוך עקב תמיכת ראש הממשלה בן-גוריון בתביעות הסתדרות המורים בהנהגת מזכירה הכללי שלום לוין לבלעדיות על ייצוג המורים, כנגד ניסיונו של ארן להגיע לפשרה על הכרה חלקית בארגון המורים. במקומו התמנה לשר החינוך אבא אבן.

דרכו של ארן חזרה למשרד החינוך נסללה בשנת 1963, אחרי התפטרות בן-גוריון והקמת ממשלה חדשה בראשות לוי אשכול. כבר באותה התקופה נחשב לחבר בצמרת הבחירה של מפא"י, על אף שלא היה חבר הממשלה.

הקדנציה השנייה של ארן כשר החינוך ארכה עד דצמבר 1969. בשנים אלו יזם וקידם ארן רפורמה חינוכית מקיפה אשר אושרה סופית בכנסת ביולי 1968. עיקר הרפורמה היה: שינוי מבנה מערכת החינוך (6 שנים לבית הספר היסודי, 3 שנים לחטיבת הביניים ו-3 שנים לבית הספר העל-יסודי); הרחבת חוק חינוך חובה חינם, על ידי הכללה הדרגתית של כיתות ט' ו-י' במסגרת חינוך החובה; הקמת בתי ספר על-שכונתיים ואינטגרטיביים; פיתוח תוכניות לימודים חדשות; ואקדמיזציה של המורים. שני היעדים שהגדיר ארן לרפורמה זו היו העלאת הרמה הלימודית-חינוכית של כלל תלמידי ישראל, והמרצת תהליכי האינטגרציה החברתית של בני העדות והשכבות השונות. ארן ניסה ליישם חלק מהמהלכים בעת כהונתו הראשונה, אולם לא הצליח עקב מספר סיבות, ביניהן קשיים כלכליים. ההצעה להרחבת חוק חינוך חובה חינם לגילי 14–17 אושרה אומנם על ידי הממשלה, אך ההצעה לא הגיעה לידי מימוש.

לצורך ביצוע הרפורמה הוקמה ועדה פרלמנטרית, בראשות אלימלך-שמעון רימלט, לבחינת מבנה מערכת החינוך. הכנסת אימצה את המלצותיה ביולי 1968 ולאורה הוחלט ליצור חינוך יסודי שש-שנתי ולהקים את חטיבות הביניים.

הוא היה מעורב בייסוד קרנות שסייעו בבניית מוסדות חינוך, בעיקר על-יסודיים באזורי פיתוח (למשל "קרן חינוך ארצות הברית-ישראל"). בעת סיום כהונתו הושלמה בנייתם של למעלה מ-50 בתי ספר מקיפים. ארן שיתף פעולה עם רשת "אורט ישראל" ובדצמבר 1964 נחתם עמה הסכם שבמסגרתו התחייבה הרשת להכפיל את מספר התלמידים בבתי הספר שלה עד 1969. ארן אף נאם בקונגרס הרשת ביידיש, שנערך ברומא באוגוסט 1965, כאות הערכה על פעילותה בישראל.

משנת 1963 פעלה בבאר שבע אגודה עות'מאנית במטרה לייסד אוניברסיטה בבאר שבע, שנקראה המכון להשכלה גבוהה בנגב. בשנת 1964 מינה ארן ועדה לצורך בחינת האפשרות להקמת אוניברסיטה בנגב. עיריית באר שבע רכשה בשנת 1965 את "בית היאס", בניין ששימש בעבר כמלון, כדי שישמש לפעילותו של המכון להשכלה גבוהה בנגב. בשנת 1965 התקיימה שנת הלימודים הראשונה במסגרת המכון להשכלה גבוהה בנגב. עברו עוד מספר שנים עד שהמכון הוסב בצורה רשמית לאוניברסיטה. לימים הפכה האוניברסיטה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

באותה השנה הקים את אגף התרבות במשרד החינוך ומינה את יצחק נבון לעמוד בראשו. מטרת המבצע הייתה להרחיב את ידיעת קרוא וכתוב בעברית בקרב מבוגרים. ייחודו של המבצע היה בניסיון השיטתי והמקיף ובגיוס של מוסדות אזרחיים וצבאיים לפתרון הבעיה. צה"ל העמיד חיילות לרשות משרד החינוך ואלה נשלחו אל "החזית", אל יישובים בהם היה ריכוז גבוה של מבוגרים חסרי השכלה או בעלי השכלה מעטה. המבצע החל במושבים באזורים מרוחקים והורחב אל עיירות פיתוח, שכונות בערים ויישובים במרכז הארץ.

במהלך כהונתו גדל מספר התלמידים בבתי הספר העל-יסודיים ב-34 אחוזים, אך מספר התלמידים בבתי הספר המקצועיים גדל אף יותר, ב-94 אחוזים.

ב-1964 נעשה ניסיון להביא את להקת הביטלס להופעה בישראל, אולם "הוועדה הבין-משרדית לאישור הבאת אמנים מחוץ לישראל" קבעה כי "ללהקה זאת אין כל ערך אמנותי", וכן "הופעות הלהקה גרמו להיסטריה ולהשתוללות המונית של בני נוער". על אף שנטען לא אחת שההופעה לא אושרה בשל התנגדותו של ארן לכך, עדויות אחרות מצביעות על כך שכלל לא היה מעורב בהליך קבלת ההחלטה.

במקביל לביצוע הרפורמה במערכת החינוך, אותה הגה וקידם, הציע ארן להעניק את פרס ישראל לבן-גוריון. תחילה נענה בן-גוריון בחיוב לקבלת הפרס, אולם עת פורסמו שמות מקבלי הפרס האחרים הודיע בן-גוריון כי "לא מגיע לי פרס בעד מילוי חובתי לארצי". לדעת יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, אחת הסיבות לסירובו של בן-גוריון לקבל את הפרס הייתה כדי לגרום אכזבה לארן ולבן-ציון דינור (שהיה יושב ראש ועדת השופטים של הפרס). ייתכן שארן נפגע מכך והדבר גרם לצינון יחסיו עם בן-גוריון.
שמאל|ממוזער|250px|הוועידה העשירית של מפא"י, פברואר 1965. מימין לשמאל: ארן, לוי אשכול ומשה שרת
ארן תמך בהתאחדות מפלגות הפועלים ובהקמת המערך עוד בשנת 1961, ובכנס של מפא"י בהוד השרון שנערך ב-7 בינואר 1965, טען ארן כי "נחצבה שעת רצון להתלכדות זו".

בעת כהונתו כשר החינוך הוקמו גם הטלוויזיה החינוכית הישראלית (1966) ומפעל "אמנות לעם".

בשנים האחרונות לכהונתו היה ארן היוזם של הקמת המרכזים הקהילתיים המוכרים בשם מתנ"סים (1969) ביישובי ישראל, לפי דוגמה שהייתה ידועה במערב. מחליפו בתפקיד, יגאל אלון, המשיך מפעל זה.

אינטגרציה וחטיבות ביניים
ארן יזם כמה רפורמות בולטות בתחום החינוך כמו הרפורמה מהשנים 1965–1968 במבנה בתי הספר והקמת חטיבת הביניים ככלי לאינטגרציה של תלמידים מרקעים חברתיים ועדתיים שונים באוכלוסייה היהודית. מטרת הרפורמה המוצהרת הייתה שינוי מבנה החינוך למען הגברת השילוב חברתי ושוויון הזדמנויות וצמצום פערים על רקע מעמדי-עדתי בהשגים הלימודיים. מחקרים שנערכו ברבות השנים הוכיחו שהמהפכה המבנית הזאת אומנם הגדילה את מספר התלמידים בכיתות ט' וי' אך העמיקה את השסעים החברתיים בישראל והכווינה תלמידים רבים למסלולי התפתחות צרים ומוגבלים. שלמה צמח סבר כי ארן עשה זאת ממניע גזעני שכן האחרון חשב שלתלמידים מזרחים יש כישרון ירוד. יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, דוחה בתוקף טענה זו.

חינוך מקצועי מול חינוך עיוני
מתוך הערכתו, ברוח השקפותיו הסוציאליסטיות ורוח התקופה שבה התחנך הוא עצמו לחשיבות ה"חינוך לעבודה", ארן התכוון לתת עדיפות לחינוך מקצועי ביישובי הפריפריה ולא חשב שיש לתת משקל רב מדי לחינוך העיוני, שלדעתו לא הכין את התלמידים מקרב העולים החדשים והמעמד החברתי הנמוך לעבודה יצרנית ומפרנסת. בפועל יצרה המדיניות לטיפוח החינוך המקצועי מציאות שבה רוב מכריע של התלמידים בבתי הספר המקצועיים היו בני היישובים שאוכלסו על ידי עולים יוצאי ארצות האסלאם. מציאות זו עיצבה דימוי של קיפוח והנצחת נחיתות, שדבק ברבים מהתלמידים, ולימים נמתחה על כך ביקורת נוקבת, בייחוד על יצירת שני סוגים עיקריים של מסיימי התיכון - בוגרי המגמות העיוניות שקיבלו תעודת בגרות תואמת ובוגרי המגמות המקצועיות, שהיו בעלי תעודה מקצועית בלבד.

בתקופת כהונתו השנייה עיצב ארן תוכנית חומש לשנים 1965–1970 להכפלת החינוך המקצועי והטכני בישראל. מדיניותו בתחום זה זכתה בדיעבד לביקורת מפני שעם התפתחות הטכנולוגיה והכלכלה המודרנית חלק ממקצועות היצור שנלמדו בבית ספר מקצועיים הפכו לפחות מבוקשים ורמת ההשכלה שהושגה בבתי ספר מקצועיים רבים לא עמדה באתגרים החדשים. בראשית המאה ה-21 מנסים תעשיינים רבים, ובראשם סטף ורטהיימר, להשפיע על עיצוב מערכת החינוך הטכנולוגי ברוח העקרונות שהתווה ארן, לפי צורכי הכלכלה המודרנית.

חינוך לתודעה יהודית - ישראלית
ארן ראה ערך ראשוני לתודעה היהודית ישראלית, זלמן האמין שיש לחנך את הדור הגדל בארץ על הקניית תכנים תרבותיים עבריים, לקיים שבת ומועדים כחגי המדינה, ולחנך את הדור הצעיר בלשון העברית. ב-1957 גובשה תוכנית להעמקת התודעה היהודית - ישראלית, שארן היה מעורב בהכנתה. במסגרת התוכנית הורחבו לימודי התנ"ך, הושם דגש על ההיסטוריה של עם ישראל ובבתי הספר לימדו על יהדות התפוצות. התוכנית עוררה התנגדות בקרב הציבור בשל החשש משינוי מהותי במערכת החינוך הממלכתי והוצאתה אל הפועל הייתה קשה. בנובמבר אותה שנה פורסם חוזר מנכ"ל של משרד החינוך בו הובהר כי התוכנית לא נועדה לכך אולם החשש לא פג. לבסוף אושרה התוכנית לאחר דיון בעניינה בכנסת שנערך בקיץ 1959.

בשנת 1964 הקים "מרכז לטיפוח התודעה היהודית"). הוא פעל מתוך חשש שבורות הנוער בנושאי יהדות עלולה לפגוע בעתיד בלכידות העם ובדבקותו במדינה ובנאמנותו כלפיה.

פרישתו ומותו
שמאל|ממוזער|250px|ארן (משמאל) לצד זאב שרף, אוקטובר 1969
בתום ההצבעה בכנסת על הרחבת תחולת חוק לימוד חובה הודיע ארן כי לאחר הבחירות לכנסת השביעית, שנערכו באוקטובר 1969, יפרוש מהחיים הפוליטיים. הוא המשיך לכהן כשר החינוך גם לאחר הבחירות, עד שבדצמבר אותה שנה החליף אותו יגאל אלון בתפקיד. בתקופה שלאחר פרישתו התדרדר מצבו הבריאותי וב-22 באוגוסט 1970 לקה בשטף דם במוח. בעקבות שטף הדם איבד ארן את יכולת הדיבור שלו. במשך שבועיים נאבק על חייו בבית החולים הדסה עד שנפטר ב-6 בספטמבר 1970. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בהר הזיתים. רעייתו קלרה קבורה לצידו. בתם אביבה ארן (הימן) עבדה כמורה ונפטרה בנס ציונה.

חיים אישיים
בסוף יוני 1940 נישא לקלרה אהרונוביץ, שהייתה נשואה בעבר לישראל מינץ, ממייסדי "הפועל" ועבדה כמזכירה בוועד הפועל של ההסתדרות, שם הכירו השניים. לאחר שארן נבחר לכנסת שימשה קלרה סגנית מזכיר הכנסת. בנוסף, עבדה כספרנית הכנסת.

עמדותיו ודמותו כפוליטיקאי וכאדם פרטי
עמדותיו הפוליטיות בסוגיות הסכסוך הצבאי עם הערבים וביטחון היו מתונות. בעת המרד הערבי הגדול התנגד אהרונוביץ למדיניות ההבלגה שהוביל בן-גוריון בתמיכת כצנלסון וטען כי מדיניות זו היא כישלון. הוא גם טען כי זוהי מדיניות פסיבית שעלולה לערער את תמיכת הבריטים בתנועה הציונית. רק בדיעבד, עת התברר שמדיניות ההבלגה השיגה את מטרתה, חזר בו מעמדתו זו. בהמשך תמך בתוכנית החלוקה בהתאם להחלטת ועדת פיל, אך סבר שיש ליזום מאבק למען שינוייה, על מנת לשפר את מעמד היהודים בארץ ישראל. כמו כן תמך בהצעת הוועדה לבצע טרנספר.

הוא תמך בסיפוח יהודה ושומרון על ידי ירדן ב-1950, מאחר שחשב שהדבר יפלג את ארצות ערב, ימתן את מדיניות הממלכה המאוחדת כלפי מדינת ישראל וישפר את יחסיה של ישראל עם ארצות הברית. לאחר פיגוע הירי בחתונה במושב פטיש הציע בן-גוריון לכבוש את רצועת עזה. ארן התנגד לכך מאחר שסבר כי המהלך יערער את מעמדה הבין-לאומי של ישראל.

עם סיום מלחמת סיני התנגד לסיפוח הרצועה מפני שלדבריו הוא יגדיל את מספר הערבים בקרב אוכלוסיית ישראל ויגבה ממנה מחירים כלכליים גבוהים.

בימים שלפני פריצת מלחמת ששת הימים אימץ קו זהיר מאוד ונרתע מלהכריע בעד התקפת פתע על מצרים. אחרי הניצחון התנגד לסיפוח מזרחה של ירושלים והמקומות הקדושים. חשש גם מפני החזקה ארוכת שנים של "הגדה המערבית" בידי ישראל.

ארן תמך בביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל שטען כי ישפר את המצב "כלפי העולם, גם כלפי עצמנו, גם כלפי הערבים עצמם והרגשתם", שכן הוא טען שהממשל הצבאי מכיל גם דיכוי מדיני.

בתקופת ההמתנה, שקדמה למלחמת ששת הימים, התנגד ארן למדיניותו הפייסנית של לוי אשכול ותמך בצירופו של משה דיין לממשלה כשר הביטחון. הוא אף פקפק ביכולתם של אשכול ושל הרמטכ"ל יצחק רבין להנהיג את מדינת ישראל בעת מלחמה. עם זאת, בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני ב-4 ביוני 1967 תמך ארן בפעולה צבאית מיידית והציע שראש הממשלה ושר הביטחון יוסמכו לקבוע את מועדה. הוא התנגד לסיפוח העיר העתיקה מחשש שהדבר יגרום לבינאום ירושלים. הוא גם התנגד לכיבוש רמת הגולן עקב החשש שהדבר יקומם את מדינות העולם נגד ישראל.

ארן פרסם מאמרים בעיתוני המחתרת של המפלגה הציונית-סוציאליסטית בברית המועצות ופרסם רשימות בעיתוני הפועלים בארץ ישראל. כמו כן חיבר קונטרסים של ענייני מפלגה, על ענייני ההסתדרות ובנושאי חינוך.

בזמנו הפנוי קרא, כתב שירים (בתקופה שלאחר התפטרותו בשנת 1960 פרסם אותם בעילום שם בגליונות של "הפועל הצעיר") או צפה במערבונים בקולנוע. כתביו ונאומיו פורסמו ברובם לאחר מותו. בכהונתו הראשונה כשר החינוך ניסה ארן לחבר המנון עבור מפא"י ואף ביקש ממרדכי זעירא להלחינו, אולם השיר שכתב לא התקבל כהמנון המפלגה.

ארן נודע באמרותיו השנונות. הידועה שבהן התייחסה לשאלה האם הוא סומך על בן-גוריון: "אני הולך אחרי בן-גוריון בעיניים עצומות, אך מדי פעם אני פוקח עין אחת כדי להיות בטוח שבן-גוריון עצמו איננו הולך בעיניים עצומות."

הנצחת זכרו בישראל
250px|ממוזער|שמאל|הספרייה המרכזית ע"ש ארן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
ארן היה דמות מרכזית במפלגתו ונחשב לאחד משרי החינוך והתרבות המשפיעים ביותר על מערכת החינוך בישראל. על שמו נקראו מוסדות ובתי ספר רבים בישראל, בהם:
 הספרייה המרכזית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (הספרייה המרכזית ע"ש ארן)
 בית הספר לפעילי ההסתדרות - מכללת ארן
 בית-ספר יסודי בירושלים
 בית-ספר יסודי בתל אביב
 בית הספר התיכון עירוני ג' על שם זלמן ארן בחיפה
 חטיבת ביניים בראשון לציון
 חטיבת ביניים בחולון

כמו כן נקראו על שמו רחובות במספר ערים בישראל, דוגמת לוד, חולון והרצליה.

כתביו
חבלי גידול - 1941
שירים - שורש וכוכב - 1973
אוטוביוגרפיה - 1971
חזית וחזות: דברים בכתב ובעל-פה - 1972
כתבים בתחום החינוך - חבלי חינוך וביצוע - 1971
דברים על מדיניות חינוך וביצועה (בעריכת יוסף יונאי) - 1990
הערות בצדי הדרך - 1996

לקריאה נוספת

 ישראל כהן, "זלמן ארן" בתוך: 'סגל חבורה. אנשי חזון ומעש בתנועת העבודה', כתבים, כרך ד', הוצאת עקד, תשל"ו, 1976, עמ' 165–177
 נורית גוברין, "זלמן אֲרָן: מסתרי השִׂיח עם עצמו", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ו' הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, 2015, עמ' 230–241. על ספר שיריו: 'שֹׁׂרֶש וְכוֹכָב' (1973).
 צבי צמרת, "החינוך בעשור השלישי", בתוך צבי צמרת וחנה יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, הוצאת יד יצחק בן צבי, 2008, עמ' 70–85.
 עמיר איזנמן, שוויון בטרם פורענות? זלמן ארן והמאבק על הרפורמה בחינוך, 1969-1963, עיונים 43, 2025, עמ' 251–276.

קישורים חיצוניים


 ארכיון זלמן ארן, באתר ארכיון מפלגת העבודה ע"ש משה שרת

 זלמן ארן באתר מחלקת החינוך של הסוכנות היהודית
 זלמן ארן באתר "אוח" של משרד החינוך

 העמקת לימודי תודעה יהודית בבתי הספר הממלכתיים, 1960-1955. פורסם באתר ארכיון המדינה, 14 ביוני 2016





הערות שוליים

קטגוריה:חברי צעירי ציון
קטגוריה:מזכירי מועצות פועלים
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם מפא"י
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם המערך מפא"י-אחדות העבודה
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם המערך עבודה-מפ"ם
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים אוקראינים
קטגוריה:פעילים ציונים באוקראינה
קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:ציונים סוציאליסטים
קטגוריה:שרים בלי תיק בממשלות ישראל
קטגוריה:חברי הכנסת הראשונה
קטגוריה:חברי הכנסת השנייה
קטגוריה:חברי הכנסת השלישית
קטגוריה:חברי הכנסת הרביעית
קטגוריה:חברי הכנסת החמישית
קטגוריה:חברי הכנסת השישית
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-6
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-7
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-9
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל השלוש עשרה
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל הארבע עשרה
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת קהילת ירושלים
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:חברי הכנסת: פועלים
קטגוריה:חברי הכנסת: פקידים
קטגוריה:ירושלים: חברי הכנסת
קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19: אנשי היישוב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1899
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1970