יהללך זר ולא פיך

"יְהַלֶּלְךָ זָר וְלֹא פִיךָ" הוא ביטוי המופיע בספר משלי (כז, ב). לרוב מפרשים אותו כעצה, ויש מפרשים כעובדה או הבטחה.

פרשנות
הפסוק השלם הוא . הפסוק ממליץ לאדם לא לפאר את עצמו ולהניח את הדבר לאחרים. האימרה היא מקרה פרטי של האימרה "אין הנחתום מעיד על עיסתו" אם כי בניגוד אליה היא מנוסחת כהמלצה ולא כקביעה.

ירמיהו הנביא מבחין בין הלל עצמי אסור להלל עצמי מותר: . את ספרו "מורה נבוכים" סיים הרמב"ם בפסוקים אלה (עד המילים "הַשְׂכֵּל וְיָדעַ אותִי").

כך מובא גם באבות דרבי נתן: "שלא יניח אדם עטרה מעצמו בראשו, אבל אחרים יניחו לו, שנאמר יהללך זר ולא פיך".

בעברית הישראלית יש המצטטים את האמרה כאשר מנסים לרמוז לאדם שהוא מגזים בהתפארותו.

 ואם לא פיך 
מספר ראשונים פירשו את הפסוק במשמעות הפוכה: "יהללך זר, וָלא - פיך". כלומר, אם אין מי שיספר את תהילתך, עשה זאת בעצמך, פרשנות זו נכתבה לראשונה בה'מ"א, על ידי רבי יצחק אבן סהולה הרשב"א הביא את פירוש זה בשם האמורא רב פפא על אף שלא נמצא כן בתלמוד בבלי.

פירוש זה מובא אף בספר הזוהר, שמגביל אותו וגורס שאף אם אין מי שישבח את האדם לא ישבח את עצמו ישירות, אלא יפתח פיו בדברי חכמה וכך יעמדו על טיבו באופן פאסיבי. אמנם בזוהר חדש פירש כך בפשטות.

ראו גם
 אין הנחתום מעיד על עיסתו

 לקריאה נוספת 
יעקב ישראל סטל (עורך), הרב שמואל אשכנזי (מחבר), אלפא ביתא תניתא דשמואל זעירא, ירושלים תשע"א, כרך א, עמ' 370 - 376.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ניבים וביטויים תנ"כיים
קטגוריה:משלי