תוכנית פהד

תוכנית פהד, תוכנית להסדר מדיני במזרח התיכון שהוצעה ב-7 באוגוסט 1981 על ידי נסיך הכתר הסעודי, לימים פהד מלך ערב הסעודית.
התוכנית כללה את שמונה הנקודות הבאות:
 נסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שכבשה ב-1967 לרבות "ירושלים הערבית".
 הכרה בזכות השיבה של הפלסטינים ותשלום פיצויים למי מהם שלא יהיו מעוניינים לנצל זכות זו.
 מדינה פלסטינית עצמאית שבירתה ירושלים.
 פירוק כל ההתנחלויות שהוקמו בשטחים האמורים לעיל.
 חופש פולחן למאמיני כל הדתות במקומות הקדושים.
 תקופת מעבר, בת לא יותר ממספר חודשים, בה יהיו נתונות יהודה ושומרון ורצועת עזה תחת חסות האו"ם.
 זכותן של כל המדינות באזור לחיות בו בשלום.
 האומות המאוחדות או מדינות החברות בארגון יערבו לביצוע התוכנית.

התוכנית אומצה על ידי הליגה הערבית בוועידה שנערכה בפאס בסוף 1982, אך לא בלי תוספות משמעותיות: הכרה באש"ף כמייצג הלגיטימי והבלעדי של הפלסטינים ובזכותם להגדרה עצמית. יוזמה זו נדחתה על ידי ישראל אשר הטילה ספק בכנות נכונותם של הסעודים להכיר בה ומצידה לא נטתה בזמן ההוא להכיר באש"ף ובזכות השיבה.

מה שבולט בהיעדרו מהתוכנית, בשתי הגרסאות, היא הסדרת היחסים בין מדינות ערב וישראל. עם זאת, עצם הנכונות להכיר בקיומה ולחיות עימה בשלום היוותה התקדמות ביחס לשלושת הלאווים של ועידת חרטום ב-1967.

 הצהרת פאס 
בנובמבר 1981 כונסה בפאס שבמרוקו הוועידה ה-12 של הליגה הערבית, במטרה לדון בתוכנית פהד ולאמצה כעמדה כלל-ערבית רשמית. אולם, הכינוס הסתיים בכישלון ונסגר לאחר שעות ספורות. הסיבה המרכזית לכך הייתה התנגדותן הנחרצת של מדינות "חזית הסירוב", ובראשן סוריה בהנהגת חאפז אל-אסד, שהחרים את הפסגה, לוב ועיראק, וכן נציגי אש"ף. המתנגדים ראו בסעיף 7 של התוכנית, שקבע כי "כל מדינות האזור זכאיות לחיות בשלום", משום הכרה דה-פקטו בישראל. 

הדיונים חודשו רק כשנה לאחר מכן, בספטמבר 1982, במסגרת חלקו השני של הכינוס בפאס. ברקע עמדה מלחמת לבנון הראשונה וגירוש אש"ף מביירות, אירועים שהחלישו את מעמדם של הגורמים הקיצוניים בעולם הערבי. בכינוס זה אומצה התוכנית באופן רשמי, אך הוכנסו בה שינויים שנועדו לאפשר קונצנזוס רחב, ולרצות את סוריה ואת ההנהגה הפלסטינית. השינוי הבולט ביותר היה בסעיף השביעי, שהעביר את האחריות על הקהילה הבינלאומית. הוא קובע כי "מועצת הביטחון של האו"ם תערוב לשלומן של כל המדינות באזור", במקום להכיר בזכות כל מדינות האזור לחיות בשלום. ניסוח זה אפשר למדינות הסירוב לטעון כי לא העניקו לישראל הכרה ישירה בזכותה להתקיים, אלא הסכימו להסדרי ביטחון בחסות האו"ם. בנוסף, הודגש בתוכנית המעודכנת מעמדו הבלעדי של אש"ף כמייצג הפלסטינים. 

על אף שממשלת ישראל בראשות מנחם בגין דחתה גם את הנוסח המרוכך, בראותה בו סכנה ביטחונית ודרישה לנסיגה לגבולות הקו הירוק, אימוץ התוכנית נחשב לאבן דרך היסטורית ביחסי החוץ של העולם הערבי. הייתה זו הפעם הראשונה בה הליגה הערבית הציגה עמדה קולקטיבית המרמזת על נכונות לפתרון מדיני המבוסס על פתרון שתי מדינות, תוך זניחת מדיניות "שלושת הלאווים" של ועידת ח'רטום.

ראו גם
 יוזמת השלום הערבית, 2002

קישורים חיצוניים
תוכנית פהד באתר הכנסת 
תוכנית פהד באתר UNISPAL (מערכת המידע של האו"ם בנושא פלסטין).
 מכתב שנמסר לאו"ם על ידי מרוקו, המסכם את עמדת ועידת פאס. (UNISPAL).

 הערות שוליים 

קטגוריה:יוזמות שלום לסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:הצעות לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:יחסי ישראל – ערב הסעודית
קטגוריה:1981 בפוליטיקה