ראובן רובין

ראובן רוּבִּין (13 בנובמבר 1893, גאלאץ – 13 באוקטובר 1974, תל אביב) היה צייר ישראלי, יליד רומניה. על יצירתו זכה בפרס ישראל לציור לשנת תשל"ג (1973).

ביוגרפיה
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|ראובן רובין (מימין) וישראל גוט, בצלאל (1912)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|ראובן מצייר את הפנל המרכזי ב"פירות ראשונים" (1923)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|במרפסת הבית של ראובן ברחוב הס בתל-אביב (1930-1929). משמאל לימין: חיים ומניה ביאליק, איגה שפירא, ראובן רובין, פרופ' שור, ע"וד דונקלבלום ופנחס שפירא

ילדות ונעורים
ריבן (ראובן) זליקוביץ נולד ב-1893 בגאלאץ שברומניה להוריו, יואל בן חיים דוד זליקוביץ ולאמו צפורה בת ישראל דהן, שהיה שוחט בעיירה חרלאו. היתה זו משפחה דתית ענייה ממוצא חסידי ומרובת ילדים. על פי ראובן הבית היה בעל נטיות לציונות. כבר מילדותו המוקדמת החל לעסוק ברישום. 

בגיל שלוש נכנס ללמוד בתלמוד תורה בעיר ובגיל שש החל ללמוד בבית-ספר יסודי מקומי. לאחר מכן למד שנתיים בגימנסיה כללית על-שם 'ואסילי אלכסנדרי', בעזרת מלגה הצטיינות ממשלתית. לאחר מכן למד עוד שנתיים בבית-ספר תיכון יהודי. זליקוביץ אף היה חבר באגודת הספורט "מכבי". בביתו דיברו עברית, לצד רומנית, והייתה בו ספרות יידיש בת התקופה. בשנת 1908 עקרה המשפחה לעיירה פלטיצ'ן.

על פי רובין, הצגת רישומים שלו בתערוכה באחד הקונגרסים הציוניים הובילה להזמנה מאת בוריס שץ לבוא וללמוד בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים. את המימון לנסיעה השיג בין היתר בעזרת מכירת רישומים אלו תמורת בעזרת עשרים כתר אוסטרי ומכירת אופניו. ב-1912 עלה לארץ-ישראל, כשהוא מלווה זקנה שביקשה לעלות לארץ.

בבצלאל התקבל זליקוביץ למחלקה ל"חיטוב שן", שעסקה ביצירת תבליטים משנהב. עבודה מסוג זה יכלה היתה ליצור לו הכנסה קטנה. בנוסף למד גם רישום, ציור ומלאכות נוספות שנועדו לשפר את יכולתו הטכנית בעיצוב התבליטים. בתקופה זו הוא התגורר בנחלת שבעה שבירושלים, בביתו של מי שהיה "ראש העגלונים בירושלים".

ב-1913, לאחר חודשים מעטים, עזב את "בצלאל". נהוג היה להניח כי הסיבה היא כנראה בגלל תכני הלימוד והגישה המיושנת. עם זאת ידוע כי נשאר בקשרים עם בוריס שץ. על פי ר' בנימין, מניע מרכזי לעזיבתו את ארץ-ישראל היה מצבו הכספי.

מרומניה לפריז וחזרה: 1920-1914
עם שובו לרומניה עבד מספר חודשים כרואה חשבון ובמסחר בתבואה.

בפריז למד כתלמיד שלא מן המניין באקדמיה "אקול דה בוזאר" ובאקדמיה קולארוסי . באותה עת התגורר במחסן שבבניין "גרנד הוטל דה-אקול" ואכל בבית תמחוי שנוהל על ידי נשות "האגודה למלחמה באלכוהוליזם". את מירב זמנו באקדמיה עשה בהעתקת דגמי פסלים של מיכאלנג'לו ובעבודה עצמית. בנוסף הלך באופן תמידי אל הלובר. ראובן העיד שלא הכיר את הזרמים המודרניסטים שפרחו בתקופה זו. עם זאת הוא מציין ביקור בתערוכה בה הוצגו פסלי אריסטיד מאיול וציורי אנרי מאטיס.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ רובין לחזר אל רומניה. הוא הועסק במפעל לעיבוד עורות, שהיה בבעלות דודו. שם, שימש הן כפועל והן בעבודה משרדית. ב-1915 נסע עם דודו לאיטליה, על מנת לרכוש חומרים כימיים למפעל. במסגרת זו הגיע לרומא לתקופה של כשבועיים-שלוש.

בשנות המלחמה יצר ראובן מספר איורים שהתפרסמו בכתבי עת כגון "ליכט: א פיערטעל-יעהריג זאמעלבוך" (תרע"ה-תרע"ו), כתב עת באידיש שראה אור ביאסי ו-"Hatikvah. Publicatie Zionista Bilunara" ("התקווה", 1919-1915), כתב עת ברומנית. עבודות אלו מצביעות על השפעת היוגנדסטיל ובייחוד על זו של אפרים משה ליליין.

ב-1919 עבר לצ'רנוביץ, שם עסק לא רק בציור, כי אם גם ביצירת פסלים בטכניקה של כיור. הוא גם התקרב לחוג הספרותי בראשותו של אליעזר שטינברג, וכן את הצייר ארתור קולניק, המשורר איציק מאנגר ואת הסופר שלום אש, שאת דיוקנו צייר בתקופה זו.
בנוסף, פרסם כמה יצירות שיריות ביידיש, בין היתר בכתב העת Libertatea (ברומנית: "החירות").

ב-1920 נסעו רובין וקולניק, יחד עם עבודותיהם, לארצות-הברית במימונו של לזר מרגוליס. שם הציג רובין תערוכה בגלריה "אנדרסון"  בניו יורק.

חזרה לא"י
ב-1923 שב רובין לארץ ישראל. כאן, החל לשנות את סגנונו האמנותי. למרות התשתית הדתית, מילא ראובן את ציוריו בדימויים של דמויות מקומיות ובהן ערבים, דתיים וחלוצים. אלו הוצגו בסצנות סמליות המשובצות בסמלים מן הנצרות והיהדות כאחד. בסדרת חיתוכי העץ "מבקשי אלוהים" (1923), לדוגמה, רבות מן הסצנות מתרחשות בדרך, ומתארות מצבים רגליוזיים שונים. גם הציור המונומנטאלי "פירות ראשונים" (1923) מציג תערובת של סמלים דתיים וגלריה של הטיפוסים האקזוטיים של הארץ - תימנים, ערבים וחלוצים. 

סגנון הציור שאימץ היה קרוב אל הציור הנאיבי האירופי. בציור "נמל יפו" (1922), לדוגמה, מתוארות דמויות ערביות בתיאור כמעט סכמאטי של הגוף. סגנון הציור שלהן עושה שימוש בצבע לוקאלי וקונטורים. המרחב המתואר מחולק למישורים קדמיים, בהן ניצבות הדמויות, ואילו הרקע, המתאר את הנמל, מבטל את הפרספקטיבה המדעית ומשטח את מפרץ הנמל למעיין מישור אחורי אחד, בסגנון המושפע מן הציור המודרניסטי. הצבעים הבהירים והססגוניים המאפיינים עבודה זו ואחרות מן התקופה, ביקשו לבטא את "האור" הארצישראלי.

בעקבות סירובו של הנציב העליון הרברט סמואל להשתתף בפתיחת התערוכה בשל הסתייגותו מסגנונו האמנותי של רובין, השתתף רובין בהקמת אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל, ונבחר לוועד הראשון שלה עם יוסף זריצקי ואברהם מלניקוב. במשך כמה שנים היה יושב ראש האגודה.

בפברואר 1929, בדרכו חזרה לארץ-ישראל על סיפונה של ספינה שיצאה מניו יורק, פגש רובין את אסתר דיוויס, צעירה אמריקאית שזכתה בטיול לא"י בתחרות נאומים ציונית. במרץ 1930 נישאו השניים בתל-אביב. לאחר ירח הדבש הזרו בני הזוג לתל-אביב, ושכרו דירה גדולה ב-"בית קרוסקל".

ב-1931 היה ראובן חבר ב"ועד המסדר" של תערוכה כללית שהתקיימה במבנה הדואר לשעבר, בקרן הרחובות נחלת בנימין ורחוב ליליינבלום.

ב-1948 מונה לחבר בוועדה המקצועית של ועדת הסמל והדגל, שבחרה בסמל מדינת ישראל. בשנים 1948–1950 היה הציר הדיפלומטי הראשון של ישראל ברומניה.

ראובן זכה בפרס דיזנגוף ב-1964 ובפרס ישראל ב-1973.

בשנת 1964, במלאות לו 70 שנה, הוענק לרובין "פרס כבוד", במסגרת טקס פרס דיזינגוף.
ב-1965 הסתיימה בנייתו של בית חדש שבנו בני הזוג, בתכנונו של האדריכל אריה אלחנני. הבית, שמוקם על מגרש גדול בקיסריה, שימש את בני הזוג בעיקר בסופי שבוע.

בשנת 1969 יצר ראובן מתווים לשלושה חלונות ויטראז' עבור משכן הנשיא בירושלים. את החלונות ביצע אריק קורן בסטודיו בכפר אז"ר

 חיים אישיים ומותו 
ב-1929 נישא רובין בתל אביב לאסתר דייוויס מניו-יורק, היא הייתה בת 19 והוא בן 35. ילדיהם הם דוד רובין ואריאלה גניגר. נכדו הוא הצייר גדעון רובין.

רובין נפטר ב-1974 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. את קברו עיצב הפסל משה ציפר. הוא הוריש את ביתו לעיריית תל אביב. ב-1983 נפתח בו בית ראובן, המשמש מוזיאון ליצירותיו. אלמנתו, אסתר, נפטרה ביולי 2010, בגיל 99.

השכלה
 1912 בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות 
 1914-1913 בית הספר לאמנויות בוזאר, פריז ואקדמיה קולרוסי, פריז

פרסים
 1926 פרס הלורד פלומר לציור
 1945 קבלת תואר דוקטור לשם כבוד, המכון היהודי לדת, ניו יורק
 1964 פרס כבוד, פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו
 1971 פרס אמן השנה, האוניברסיטה ליהדות, לוס אנג'לס
 1973 פרס ישראל לציור

גלריה

לקריאה נוספת
 מנדלסון, אמיתי (אוצר), נביא בעירו: יצירתו המוקדמת של ראובן רובין, 1914-1923, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2006
 מנור, דליה אמנות בציון: צמיחתה של אמנות לאומית מודרנית בארץ-ישראל, מוסד ביאליק, ירושלים, 2018
 רובין, אסתר, אלבום זכרונות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1999
 רובין כרמלה (עורכת), בית ראובן: ספר הבית: קטלוג תצוגת הקבע של בית ראובן, [בית ראובן], [2003]
 רובין, כרמלה (אוצרת), ראובן רובין: מקום חלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2006
 רובין, כרמלה, בד בבד: בין ציורים לאנשים, עם עובד, תל אביב, 2016

קישורים חיצוניים

 מוזיאון בית ראובן
 פרויקט תיעוד יצירות ראובן באוספים - קטלוג רזונה



 ראובן רובין באתר הכנסת






הערות שוליים

*
קטגוריה:גאלאץ: אישים
קטגוריה:ישראלים ילידי רומניה
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:בוגרי בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לציור
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1973
קטגוריה:זוכי פרס דיזנגוף
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:ציירים יהודים רומנים
קטגוריה:ציירים ביישוב
קטגוריה:אסכולת ארץ ישראל
קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:משוררים ביישוב
קטגוריה:שגרירי ישראל ברומניה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1893
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1974