שטן

השָׂטָן הוא דמות מיתולוגית של רשע ומקטרג, המופיע בדתות שונות ומוזכר בתנ"ך, בברית החדשה ובקוראן. השטן מתואר בדרך כלל בדמות מלאך, שד או אל.

השטן בדתות השונות
הבלשן והעיתונאי רוביק רוזנטל טוען שמחקר שפות שמיות שונות מראה שהמילה "שטן" הייתה במקורה שם פרטי של מלאך.

 בזורואסטריות 
בדת הזורואסטרית, השטן מכונה אַהְרִימַן, ומייצג את הרוע. אהרימן הוא מקור הרוע בעולם ויריבו של האל הראשי אהורא מזדא. בתפקידו הוא מנהיג השדים, הקרויים בדת הזורואסטרית "דיווים". התפיסה הזורואסטרית את אהרימן לא נשארה זהה לאורך ההיסטוריה, כאשר בטקסטים המוקדמים הוא מופיע כ'רוח הרעה', ניגודה של 'הרוח הקדושה', ובמאוחרים כיריבו של האל הטוב, אהורא-מזדא.)

ביהדות
שמאל|ממוזער|200px|השטן מענה את איוב ובני משפחתו. איורים של ספר איוב מאת ויליאם בלייק, 1826
שמאל|ממוזער|200px|השטן מענה את איוב עם שחין. איורים של ספר איוב מאת ויליאם בלייק, 1826
המילה "שטן" מופיעה בתנ"ך לראשונה במשמעות של "מכשול" (), ובהמשך כ"אויב" (). בספר איוב, ספר זכריה, ובספר דברי הימים המאוחרים יותר, מופיע השטן באופן מובהק כדמות עצמאית ובשמו המפורש, אם כי גם בספר תהילים הוא מופיע, אך באופן שניתן לפרשנות אחרת. בשונה מהתיאור בדברי הימים בו השטן מסית את דוד לערוך מפקד, בספר שמואל מיוחסת ההסתה לאלוהים בעצמו, וגם מופיע "מלאך המשחית בעם" והורג בהם במצוות ה'.

משמעות המילה "שטן" היא "הסוטה מן הדרך", שכן אחד מתפקידיו (ראו להלן) הוא להסיט את האדם מדרך הישר. יש מאידך גם משמעות גם לשורש שט"ן – שטנה, שנאה.

השטן מוזכר בספר תהילים פרק ק"ט "תחת-אהבתי ישטנוני ואני תפלה: וישימו עלי רעה תחת טובה ושנאה תחת אהבתי: הפקד עליו רשע ושטן יעמד על ימינו:"
באותו פרק שורש המילה שטן (ש.ט.נ) מופיע עוד פעם.
כפי שנראה מפסוקים אלו, דוד המלך השתמש במונח "שטן" כאויב אנושי, בדומה להופעתו בימי שלמה בנו כלפי אויביו הדד האדומי ורזון בן אלידע. עם זאת, יש מפרשים שבמילים "ושטן יעמד על ימינו", מתייחס דוד למשמעות ה"מלאכית" של השטן, כמקטרג. לכן הוא מקלל את אויביו, בכך שהשטן יעמוד על ימינם, דהיינו, יהיה לצדם (ויקטרג עליהם) במשפט האלוהי.

השטן מוזכר בספר איוב ולאחר מכן בתלמוד ובמדרשים, שם הוא נתפס לרוב כמלאך מקטרג, שעושה שליחויות ו"עבודות שחורות" למען האל. הוא מוזכר בין "בני האלוהים" המתייצבים לפני ה': .

על פי הקטעים לעיל, בהקשר לדוד המלך ולאיוב, ניתן להציע שהשטן ממלא תפקיד של לנסות את בני האדם, כאשר מלכתחילה הוא פיתה את אדם וחווה בגן עדן לסטות מדרך אלוהים, בהיותו בדמות הנחש (בראשית פרק ג' 1–13).בראשית י"ג 13 : "וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים לָאִשָּׁה, מַה-זֹּאת עָשִׂית; וַתֹּאמֶר, הָאִשָּׁה, הַנָּחָשׁ הִשִּׁיאַנִי, וָאֹכֵל."

ממוזער|200px|המלאך מיכאל מנצח את השטן, בארתולומיאו ברמחו , המאה החמש-עשרה

בספרות המדרשים השטן מופיע כמלאך שיש לו מספר תפקידים:
להמית בני אדם בשליחות האל, כך למשל מתואר שהאל שולח את השטן להביא את נשמתו של משה (מדרש רבה דברים פרשה יא פסקה י), מקבילה נוצרית מופיעה בברית החדשה באגרת יהודה פרק א.9 וּמִיכָאֵל שַׂר הַמַּלְאָכִים בְּהִתְוַכְּחוֹ עִם־הַשָּׂטָן וַיָּרֶב אִתּוֹ עַל־אֹדוֹת גְּוִיַּת מֹשֶׁה לֹא־מְלָאוֹ לִבּוֹ לַחֲרֹץ מִשְׁפַּט גִּדּוּפִים כִּי אִם־אָמַר יִגְעַר יְהוָֹה בָּךְ׃ 1
לקטרג בבית דין של מעלה. (מדרש רבה שמות פרשה יח פסקה ה) במיוחד כאשר האדם חוטא כמו בחטא העגל. (מדרש רבה שמות פרשה מג פסקה א') או בשעת סכנה. (מדרש זוטא קהלת פרשה ג').
להלשין בפני אלוהים על מעשה בני האדם. כך הוא מתואר כמי שהלשין על ישראל שנהנו מסעודת אחשוורוש. (מדרש רבה אסתר פרשה ז פסקה יג).
כדמות שמפתה בני אדם לחטוא ולעבור על ציויו של האל, כמו בסיפור נח, שם הוא מפתה אותו לטעת כרם ולהשתכר. (מדרש תנחומא בראשית פרק יג) וכמו בסיפור אברהם, בו הוא מנסה להניא אותו מעקדת יצחק. (מדרש תנחומא וירא פרק כ"ב) דבר שעבר למסורת המוסלמית ברגימת העמודים שמסמלים את השטן בעליה לרגל למכה.
כדמות שמפתה את האדם לחטוא ואחר כך מקטרגת עליו אצל אלהים ואחר כך ממיתה אותו בעבור חטאיו: "אמר ר"ל הוא שטן הוא יצר הרע הוא מלאך המות" (מסכת בבא בתרא טז/א).
תפקידים אחרים. במדרש תנחומא (תולדות פרק י"א) השטן נשלח למנוע מעשיו לחזור מוקדם כדי שיעקב יקבל את הברכות.
כדמות שמתעמרת ומזיקה לבני אדם. כך הוא מתואר לאחר העקידה שכמי שמתחפש ליצחק ומבהיל את שרה בסיפור העקידה וגורם למותה. (מדרש תנחומא וירא פרק כג)

חז"ל תיקנו מספר תפילות נגד השטן, באחת, כסיום לאחר התפילה, הוא מופיע כ"שטן המשחית" ובשנייה, בברכת האורח, מופיעה הבקשה: "ואל ישלוט שטן לא במעשי ידיו ולא במעשי ידינו". בקריאת שמע שעל המיטה שאומרים לפני השינה, חז"ל תיקנו לומר את הפסוק מספר זכריה (ג' פסוק ב'), כהגנה מפני היזקו בלילה: . הפסוק הבא בתפילה איננו מזכיר את השטן, אך רומז אליו:  – הפחד בלילות הוא מהשטן.

הקבלה בימי הביניים חידדה את דמות השטן כדמות עצמאית כביכול, וישות רעה, החותרת נגד האל. בכך באה לידי ביטוי השפעת הגנוסיס על הקבלה. הדימויים בהם השתמשו חכמי הקבלה שילבו את התיאורים הגנוסטיים של 'סמאל' עם תיאורים נוצריים מובהקים בחלק מהתיאורים של הגיהנום.

בגנוסטיקה
באמונה הגנוסטית, דמות השטן מזוהה עם הדמיורגוס (קרוי גם 'ילדבאות', שם שנקשר במחקר לשמות אלוהי ישראלגרשם שלום הראה שחלקו השני של השם נגזר מהשם המקראי צבאות (שלום, עיון מחודש, 420 והערה 1 שם). מאחר שהשם צבאות מופיע בכתבים גנוסטיים ככוח השליט בעולם, פירש שלום את השם השטני ילדבאות כ'יולדו של צבאות'. יוסף דן קיבל את הקישור לשם צבאות, אך פקפק בפירושו של שלום למשמעות השם, ובמקומו הציע שילדבאות אינו אלא קיצור לשמו המלא של אלוהי ישראל: "יה אלהים אדני צבאות" (תולדות תורת הסוד העברית, כרך א, פרק עשירי, 350–355).) אשר ברא את העולם החומרי, כמעין ניסיון לענות על שאלת קיום הרוע בעולם: כיוון שהעולם החומרי הגשמי מלא רשעות, אזי בהכרח בוראו חייב להיות מרושע אף הוא. בחלק מהזרמים הגנוסטיים הוא מזוהה עם האל היהודי מהתנ"ך אשר ברא את העולם בספר בראשית.

משום שהוא חושב שהוא האחד והיחיד ואין עוד מלבדו הוא קרוי גם סמאל – האל הסומא שאינו רואה את סופיה (חוכמה) ואת האינסוף שבראו אותו (כתבי הדת הגנוסטית מצויים בספריית נאג' חמאדי), ומאוחר יותר גם נקרא שטנאל. הסיומת "אל" מעידה על כוחו העליון של השטן.

בנצרות
ממוזער|200px|פיתויו של ישו מאת הארי שפר, 1854
שמאל|ממוזער|200px|ציור זכוכית מהמאה ה-16 בכנסיית נוטרדאם בנורמאנדי
בנצרות נקרא השטן "לוציפר". בניגוד ליהדות בה הוא מופיע בדרך כלל כמלאך שסר למרותו של אלוהים, בברית החדשה מופיע השטן כרשע ושד המורד באל ובאנושות, המנהל נגדו מלחמה על נפשות בני האדם ועל שליטה בעולם, וכתוצאה מכך היווה את מקור הרוע בעולם. בוותיקן היה נהוג תפקיד בשם "פרקליט השטן", ותפקידו היה לטעון נגד קאנוניזציה, על ידי הצגת חסרונותיו ושגיאותיו של המועמד לקדושה.

בימי הביניים הכרזות רשמיות של הכנסייה הגדירו את עצם האמונה בקיומן של בני אדם עובדי שטן ובעלי כוחות, דוגמת מכשפות, בתור מינות וכפירה, אולם בראשית העת החדשה התהפכה המגמה במובן זה, שהחל מסוף המאה ה-15 טענו מנהיגי הנצרות שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן – הוא האשם במינות.

באסלאם
שמאל|ממוזער|200px|שטן בעל שלושה ראשים, מתוך "כיתאב אל-בולחן", סוף המאה ה-14

שמו של השטן באסלאם הוא איבליס (בערבית: إبليس, אִבְּלִיס). איבליס מוזכר בקוראן בשמו 11 פעמים, ועוד כמה עשרות פעמים בכינוי "השטן" (בערבית: الشيطان (אל-שׁיטאן)) ובכינוי "הלוחש" (בערבית: الوسواس (אלוסואס) – ניתן לתרגם גם כמסית או כמדיח). המילה הערבית לציון שטן מתייחסת במובנה הרחב לכל הרוחות הרעות שמשתפות פעולה עם איבליס, ראש השטנים, אך פעמים רבות מתארת את איבליס עצמו.

אטימולוגיה
לדעת מרבית החוקרים הלא-מוסלמים, מקור המילה במילה היוונית διαβολος, יריבו של האדם בכתבים הנוצריים. במקורות הערביים מוסברת המילה כנגזרת מהפועל إبلس – "אמר נואש" (מרחמי האל), ולכן "איבליס" הוא זה שאין לו דבר לצפות מרחמי האל. הסבר אחר הוא ש"איבליס" הוא זה הגורם לייאוש. אפשר לפרש גם משורש "בלש" במשמעות של חיפוש בארמית, ו"איבליס" הוא מי שמחפש את בן האדם במעשיו הלא-טובים או בעת צרה.

בקוראן
הקוראן מתאר את איבליס כאחד מבני השדים (בערבית: الجنّ (אל-ג'ן), ראה סורה 18, אלכהף / 50), אשר נברא מאש (סורה 38, צ. / 76). במקומות אחרים הוא מתואר כאחד מן המלאכים.

בכמה פסוקים (למשל: סורה 7, אלאעראף / 12–18; סורה 15, אלחג'ר, פסוקים 32–44) מתואר דו-שיח בין אלוהים לאיבליס. כאשר ציווה אלוהים על המלאכים להשתחוות לאדם, סירב איבליס בטענה שאינו יכול להשתחוות לאדם בשר ודם שאלוהים יצר "מטיט נוקשה, מעיסת בוץ שהשחירה" (על פי תרגומו של אורי רובין). אז קילל אותו אלוהים עד יום הדין, ואיבליס ביקש ארכה עד ליום תחיית המתים. אלוהים הסכים, והתיר לאיבליס להסיט מדרך הישר את אלה שלא מאמינים, כך שיגיעו לגיהנום; ואילו את אלה שמאמינים באלוהים לא יוכל איבליס להסיט מדרך הישר.

בסיפור עץ הדעת כפי שהוא מופיע בקוראן, איבליס הסית את אדם וחוה להמרות את פי האלוהים (סורה 2, אלבקרה / 35–36) ולאכול מהפרי האסור (סורה 20, ט.ה. / 120–121). כאשר איבליס מופיע בתפקיד של מפתה ומדיח הוא לא נזכר בשמו אלא מכונה "השטן".

סופו של השטן, עובדיו וצאצאיו הוא להגיע לגיהנום (סורה 38, צ. / 85), וביום הדין הוא ינטוש את אלה שהלכו אחריו (סורה 14, אבראהים / 22).

בריאתו של השטן
שמאל|ממוזער|200px|"השטן בפני אלוהים", מאת קוראדו ג'אקווינטו, שנת 1750 בערך. מתוך מוזיאון הוותיקן
במסורת המוסלמית יש מחלוקת אם איבליס שייך לגזע המלאכים אם לאו. היו שאמרו שהוא שייך למין של מלאכים שנקראו שדים ונבראו מאש, בעוד שאר המלאכים נבראו מאור. נאמר שהוא היה אחד משומרי גן העדן. נאמר כי לפני שאיבליס המרה את פי האלוהים, הוא היה מלאך בשם עזאזיל ששכן בארץ והיה בעל ידע רב, מה שגרם לו להפוך לשחצן. כאשר איבליס סירב להשתחוות לאדם, אלוהים קילל אותו וראה בו אחד מהכופרים.

בכת השטן

כת השטן או שטניזם הם מושגים המתייחסים בדרך כלל לקבוצות או יחידים הסוגדים לדמות השטן או לדומיו, באופן ממשי או דימויי, וכן קבוצות בעלות אמונות אידאולוגיות ופילוסופיות המבוססות על השטן. מספר קבוצות, המכונות באופן קולקטיבי "שטניזם אתאיסטי", אינן מאמינות בדמות השטן כבעלת קיום ממשי, אלא מאמינות בסל ערכים אותם הם מזהים כאנטי-נוצריים, או כמזוהים עם דמות האחר, המורד והנרדף.

שטניזם אתאיסטי
שטניזם אתאיסטי הוא כינוי למספר ארגונים ותנועות חברתיות המשתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לעקרונות הכנסייה הקתולית. המפורסמת בהן היא תנועת כנסיית השטן שיוסדה בידי אנטון זנדור לה-ווי, המשתמשת בדמות השטן כסמל לעקרונות נהנתנים ולהתנגדות למוסר הנוצרי הסגפני אותו היא תופסת כשמרני ודכאני.

שטניזם תאיסטי
שטניזם תאיסטי הוא שמם של מגוון כתות ותנועות דתיות המאמינות בקיום ממשי של דמות השטן ומכוונות את פולחנם או את הערצתם אליו. לא מדובר בדת מאורגנת אחת, אלא בארגונים רבים חסרי מכנה משותף פרט למרכזיות דמות השטן או דמות "יריב" אחרת המזוהה עם השטן בפולחנם. בקבוצות מסוימות קיים עיסוק בתורת הנסתר, אמונה בכישוף המתופעל באמצעות טקס או פולחן שטני, והעצמת הפרט.

סמלי השטן
ממוזער|סמל של בפומט בתוך פנטגרם הפוך על התנ"ך השטני של כנסיית השטן
מקובלים: צורת הפנטגרם ההפוך, צלב הפוך והמספר 666. סמלים אלו מזוהים כיום בעיקר עם כת השטן, אך נעשה בהם שימוש נרחב גם בתרבות המטאל (שלעיתים אף שטנית גם היא, כמו במקרה של רוב להקות הבלאק מטאל).

מקורו של הסמל הראשון, הפנטגרם (בגלגוליו השונים), אינו קשור לעבודת השטן. עם זאת, בספר "הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה" קובע אליפז לוי כי פנטגרם עם החוד למעלה מסמל את הטוב, ואילו פנטגרם עם החוד למטה מסמל את הרוע. ארבע הפינות האחרות, על פי לוי, מסמלות את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים. החוד הוא הרוח, הנשמה. כשהחוד למטה, אם כן, החומר מושל ברוח. על פי לוי, זהו מאפיין של עבודת השטן. הוא ממשיך וקובע כי הפנטגרם עם החוד למטה הוא סמל הבפומט, שעבדו האבירים הטמפלרים כאל. לוי היה הראשון שטען טענה מסוג זה, ולא מצדיק את התאוריה או נותן לה סימוכין.

צלב הפוך משמש כסמל השטן בעיקר בהקשר של אנטי-נצרות. כיוון שהצלב הוא הסמל לנצרות, צלב הפוך מסמל את ההתנגדות לנצרות ואת השטן.

מקורו של המספר 666 כסמל השטן הוא חזון יוחנן בברית החדשה, אשר מציג מספר זה כ"מספרה של החיה" או "מספרה של הבהמה". לפי הפרשנות המקובלת, "החיה" או "הבהמה" היא השטן. מספר זה שימש נושא מרכזי במספר רב של ספרים, סרטים, שירים ומסורות סיפוריות. אלן איטקן, פרופסור קנדי לתולדות הנצרות הקדומה, העלה באחרונה טענה כי מספרה של הבהמה צריך להיות דווקא 616, אך הסימוכין לטענה נדחו על ידי חוקרים אחרים.

שמותיו הנוספים של השטן ודמויות דומות אליו
יצר הרע ומלאך המוות
אשמדאי (במסורות יהודיות ונוצריות)
בליעל
לוציפר (במיתולוגיה הנוצרית)
צ'רנובוג (במיתולוגיה הסלאבית)
נסיך האופל
הלורד של הגיהנום
סמאל (במיתולוגיה היהודית)
האל המקרין (בפומט)
טיפון (במיתולוגיה היוונית)
דיאבלו (diabolus לטינית, מיוונית diabolos = להשליך לצד השני, מכאן באנגלית Devil)
מפיסטו
"בעל זבוב", בהשפעת האל הכנעני בעל זבוב
אהרימן (בדת הזורואסטית)
וולנד

ראו גם
גיהנום
כנסיית השטן
כת השטן
חיות השטן
פולחן השטן ברוק הכבד
אדמת הפסיעה של השטן
עקבות השטן
ספר איוב
סונאטת סלסולי השטן בסול מינור
אבליס

לקריאה נוספת
 גרג ג'נר, שאל היסטוריון - תשובות מרתקות לשאלות מפתיעות, כתר ספרים, 2022, הפרק "למה השטן נראה כמו תיש?", עמ' 142–147

קישורים חיצוניים

יאיר ברקאי, דמות השטן במקרא ובספרות חז"ל, מים מדליָו 26-25, תשע"ד–תשע"ה, עמודים 27–51

שמות השטן , באתר e-mago
פולחן השטן בישראל , באתר e-mago


הערות שוליים

*
קטגוריה:גנוסטיקה
קטגוריה:מלאכים
קטגוריה:שדים
קטגוריה:מיתולוגיה אסלאמית
קטגוריה:מלאכים ביהדות
קטגוריה:שדים ביהדות
קטגוריה:מלאכים בנצרות
קטגוריה:שדים בנצרות
קטגוריה:ישויות מיתיות בתנ"ך