שלום דובער שניאורסון

רבי שלום דובער שניאורסון (כ' בחשוון ה'תרכ"א, 5 בנובמבר 1860 – ב' בניסן ה'תר"פ, 21 במרץ 1920), מכונה "האדמו"ר הרש"ב", היה האדמו"ר החמישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד־ליובאוויטש (בדורו התקיימו ענפים נוספים של החסידות מלבד ליובאוויטש), שעמד בראשה משנת ה'תרמ"ג (1882) ועד לפטירתו בשנת ה'תר"פ (1920). ייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', את רשת ישיבות תומכי תמימים ותורת אמת.

קורות חייו
נולד לרבי שמואל ורבקה, בעיירה לובביץ' בפלך מוהילב. נקרא שלום על שם אבי סבו רבי שלום שכנא אלטשולר, ודובער על שם אבי סבתו, רבי דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי").

מינקותו התחבב על סבו "הצמח צדק", שאף בחר את שמו ואת כינויו "הרש"ב". רוב לימודו וחינוכו היה אצל אביו המהר"ש. בעודו ילד, נפל קרבן להתעללות מינית חמורה: כפי שסיפר מאוחר יותר לווילהלם שטקל, אחד החסידים ביצע בו מעשים מיניים מאז שהיה בערך בן שש ועד לחתונתו. ההתעללות גרמה לו לטראומה חריפה ולמספר נוירוזות, והוא פנה לטיפול פסיכולוגי בבגרותו. בגיל 12 התחיל לכתוב "הנחות" (תמליל בלשון החסידים) ממאמרי אביו. בבחרותו רצו לגייסו לצבא האימפריה הרוסית, ואביו שילם כופר כדי לפוטרו מכך.

בי"א באלול ה'תרל"ה (1875) נישא לשטערנא שרה, בת דודו רבי יוסף יצחק מאוורוץ' בן הצמח צדק וחתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס. שטר התנאים נכתב כשהיה בן 4 וחצי. חתונתו התקיימה בעיר הכלה, ואביו לא השתתף בה אלא נשאר בלובביץ'. אחרי חתונתו החל ללמוד בהדרכת הרב שמואל בצלאל שעפטיל.

פטירת אביו בגיל ארבעים ושמונה וחצי, בי"ג בתשרי ה'תרמ"ג (1882), השפיעה עליו קשות ובמשך שנת האבלות הסתגר בחדרו וחלה. על אף היותו הבן השני ולא הבכור, הוכר על ידי החסידים כיורשו של אביו. הוא לא קיבל על עצמו מיד את האדמו"רות בין היתר מפני כבוד אחיו המבוגר, הרב שניאור זלמן אהרן שניאורסון. אמנם אמר "מאמרים" (דרשות בתורת החסידות), דבר המיוחד לאדמו"ר, אך לא נהג בשאר גינוני אדמו"רות. רק 11 שנה לאחר פטירת אביו, בראש השנה ה'תרנ"ד (1893) קיבל על עצמו באופן מוחלט את התפקיד, בהמשך לעקירת אחיו מלובביץ' לעיר ויטבסק. אקט זה בא לידי ביטוי בישיבתו במקום אביו בבית הכנסת. בריאותו הייתה רופפת במשך כל חייו, והוא נהג לצאת למעיינות מרפא בחו"ל כמו קארלסבד, באד האל ו.

כשנבחר לגבאי ה"חברה קדישא" בעירו בשנת ה'תרמ"ח (1888), אמר מאמר בשם "אין הקב"ה בא בטרוניא", העוסק במעלת אנשים פשוטים. בביקורו במוסקבה בשנת ה'תרנ"ז (1897) אמר דבר תורה בשם "וידעת את ה'" הדן בעניין השגחה פרטית והקשר שבין הבורא לנברא. כמו כן בשנת ה'תרנ"ט (1898) אמר מאמר בשם "החלצו" העוסק בעניין אהבת ישראל.

בחורף ה'תרס"ג (1903) נסע הרש"ב לווינה עם בנו הריי"צ ונפגש עם הפסיכולוג זיגמונד פרויד כדי לטפל בתסמינים שנבעו מההתעללות שספג בילדותו. הסיבה הישירה הייתה אובדן תחושה בידו השמאלית. הרש"ב תיאר במכתביו את מצבו הבריאותי ואת ביקוריו אצל הרופאים והטיפולים שנעשו לו. מהמכתבים עולה כי פרויד נתן לו טיפול בחשמל, שהועיל להחזרת התחושה בידו. הוא טופל גם אצל וילהלם שטקל. הוא המשיך בטיפולים האלה גם בשובו לביתו, אך הציוד שהיה ברוסיה התברר כלא יעיל.

רש"ב קרא לחג הגאולה שבי"ט בכסלו "ראש השנה לחסידות".

בשנת ה'תרנ"ז (1897) כאשר הודיעו לו הרופאים כי סיכויי החלמתו נמוכים החליט לעלות לארץ ישראל אך לבסוף חזר בו. בשנת ה'תרע"ו (1915) בשל מלחמת העולם הראשונה והתקרבות הגרמנים, עזב את לובביץ' ועבר לרוסטוב על הדון. יעקב מַרק, שהכירו באופן אישי, טען שלא היה זה ניסיון להתרחק מקרבת החזית, אלא מסיבות אידאולוגיות־דתיות, עקב שנאתו העזה להשכלה המערבית ונציגיה הגרמנים.

בשנת ה'תר"פ (1920), זמן קצר לפני מותו, משהתקרבו הבולשביקים לרוסטוב, שקל לעבור לטורקיה, אך לבסוף נשאר בה. במוצאי שבת אור לב' בניסן ה'תר"פ (1920) נפטר, כשהוא ממנה בצוואתו את בנו היחיד, רבי יוסף יצחק שניאורסון, לממשיך דרכו.

הוא נהג לכתוב את מאמריו לפני אמירתם, אך מלבד מספר קונטרסים לא הדפיס אף ספר בחייו. בנו הריי"צ החל בהדפסת כתביו, ורובם נדפסו לאחר פטירתו. חלק מהמאמרים אבדו. ידוע על 1173 מאמרים שחיבר ונדפסו ב-29 כרכים. חיבר גם תשובות בהלכה שיצאו לאור.

זמן קצר לפני פטירתו אמר לבנו רבי יוסף יצחק בנוכחות חשובי החסידים: "אני עולה השמימה, את הכתבים אני משאיר לכם".

נקבר בבית העלמין הישן ברוסטוב על הדון. בעקבות החלטת הממשלה הסובייטית בשנת ה'תרצ"ט (1939) לסלול כבישים במקום, הועברה גופתו לבית העלמין החדש בעיר בידי חסידים שעשו זאת בהדרכתו של קרובו, רבי לוי יצחק שניאורסון.

ישיבת "תומכי תמימים"

כדי להתמודד עם אתגר תנועת ההשכלה והציונות שבאותו הזמן התפשטו באירופה והורידו מלימוד תורה וקיום מצוות תלמידי ישיבה רבים, ובכלל זה גם חסידיו, וכן עם אתגר הישיבה הליטאית (כגון ישיבת וולוז'ין), הבין רש"ב שעליו לעצב מרכז חסידי בדמותה של הישיבה הליטאית, המלוכדת סביב קבוצה נבחרת של צעירים רווקים מוכשרים, שתהפוך למוקד רוחני־דתי לחסידיו.

בט"ו באלול ה'תרנ"ז (1897), בסעודת השבע ברכות של בנו יוסף יצחק, ייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ' כמוסד שבו עוסקים בלימוד תורת חסידות חב"ד כחלק מסדרי הלימוד הקבועים, לצד לימודי תלמוד והלכה.

הרש"ב תיאר את תלמידי הישיבה כ"חיילי בית דוד", משל היו חיילים היוצאים לקרב להביא את המשיח, שהוא צאצא של דוד המלך. הוא דרש מהם להתמסר ללימוד התורה ולעבודת ה' עד כדי מסירות נפש. הוא כינה אותם "תמימים".

העברת מוקד ה"חצר" מזקני החסידים לתלמידי הישיבה השפיעה על עתיד חב"ד.ישנם הסבורים כי מערך זה אפשר לחסידות חב"ד־ליובאוויטש להתבלט יותר משאר הזרמים של חב"ד בעבר.

את שיטת הלימוד בישיבה התווה ב"קונטרס עץ החיים" (ה'תרס"ד (1904)), שבו הוא שולל את שיטת הפלפול קודם שהתלמיד הגיע לבהירות שלמה בסוגיה. הוא מורה גם שעל כל תלמיד להקדיש לפחות ארבע שעות ביום ללימוד תורת החסידות, ומסביר את החשיבות בלימוד זה.

משנתבססה הישיבה, היא הפכה לציר המרכזי לא רק של חיי ה"חצר" אלא של כלל החסידים. מאמרי הרבי נאמרו בפני התלמידים בלילות שישי, במשך השבת חזרו התלמידים על המאמרים בסיוע ה"חוזרים" שתפקידם היה לזכור בדיוק רב את מילות הרבי, לאחר מכן חזרו על הדברים לפני הרבי, תוקנו במדת הצורך, ובמוצאי השבת הועלו עלי כתב, הודפסו במכונת העתקה, והופצו בקרב החסידים. כך גם החסידים החיים במרחקים יכלו לעיין בדברי הרבי, זמן לא רב לאחרי אמירת המאמר. באופן זה מאמרי הרבי גיבשו את החסידים סביב הישיבה והרבי. ה"תמימים" נדרשו להתפרס בתפוצות החסידים ולספק את נפשם הצמאה באמצעות חזרה על מאמרי חסידות, סיפורים, והתוועדויות.

בשנת ה'תרע"ב (1912) שלח לחברון שבעה תלמידים מצטיינים ומשפיע, כדי להקים שם סניף של הישיבה בשם "ישיבת תורת אמת". לשם כך הוא קנה את בית רומנו, ושלח לשם מימון תדיר. כעבור חודשים אחדים חזרו שניים מהבחורים לרוסיה, ועם פרוץ מלחמת העולם ה־1 גם שאר בני הקבוצה חזרו אליה (הם היו נתיני רוסיה, ועזבו את הארץ שהייתה בשליטת הטורקים). בשנת ה'תרפ"ב (1922) הוקמה הישיבה מחדש בירושלים, שם היא פועלת עד היום.

פעילות ציבורית
השפעתו לא הצטמצמה בין כותלי בית המדרש, אלא פעל למען כלל יהדות רוסיה, שסבלה מרדיפות, פוגרומים וחוקי מאי, ועשה זאת תוך ניהול מערכת קשרים ענפה עם רבני הדור, חסידים ומתנגדים כאחד. בימיו ההתנגדות לחסידות דעכה וכמעט לא הורגשה.

כאשר גורשו יהודי מוסקבה בשנת ה'תרנ"ב (1892), פעל לסייע להם כלכלית להתבסס במקומות חדשים.

החל משנות ה־20 וה־30 של המאה ה־19, ממשלת רוסיה מינתה רבנים מטעם הרשויות, שהיו ממונים על ניהול פנקסי רישום הנישואים, הלידות ומקרי המוות בקהילות היהודיות. לרוב, "רבנים מטעם" אלו לא היו ראויים לרבנות, ויש שאף לא היו שומרי תורה ומצוות. הם שימשו לצרכים פורמליים בעוד למעשה רבנים מסורתיים המשיכו בתפקידם הדתי. בשנת ה'תר"ח (1848) יסדה הממשלה "ועידה רבנית" - מוסד רשמי לצורכי בירור השאלות הדתיות של יהודי רוסיה - שהתכנסה כל כמה שנים. האספה החמישית של הוועידה התקיימה בחורף ה'תרנ"ד (1894) ובה התקבלה הצעה שגם הרב הדתי יתחייב בתעודת השכלה ואז יוכל גם הוא לנהל את פנקסי הרישום ושוב לא יזדקקו לרבנות כפולה. הדבר נודע לרבי כעבור מספר שנים, ובמשך השנים ה'תרנ"ז-ה'תר"ס (1897-1900) עמל רבות לבטל החלטה זו. הוא דרש לבטל את הרבנות הכפולה ולמנות פקיד שיהיה אחראי על הרישום הפורמלי, אך הדבר לא עלה בידו. החוק עצמו לא השתנה בנושא זה עד לנפילת משטר הצאר והתחלת השלטון הקומוניסטי.

החל משנת ה'תרנ"ג (1893), חוגי ההשכלה ניסו להשפיע על ממשלת רוסיה שתחייב את המלמדים בחדרים בתעודת השכלה, ושבחדרים ילמדו גם לימודי חול, לכל הפחות רוסית. הרבי פעל נגד הצעה זו.

בשנת ה'תר"ס (1900), פתחה חברת מרבי השכלה בית ספר בלובביץ'. הדבר החריד את הרבי שחשש מפני השפעת ההשכלה. הוא כינס אליו את ה"תמימים" והתבטא אודות חברי האגודה בחריפות, באומרו "הריני שונא אותם כולם".

בשנה זו עלה מספר בתי הספר של החברה לכ־150 בערך. עקב קשיים כלכליים היא פנתה לעזרת יק"א, וזו אישרה להעביר לידיה מיליון פרנק, סכום נכבד באותם ימים. הדבר נודע לרבי והוא פתח במערכה מקיפה לביטול התקציב. הוא סבר שתקצוב האגודה יוביל לפריחה במערכת החינוך החילונית, ומסורת ישראל תיפגע. במכתב ארוך ניסה לשכנע את יק"א שעיקר מטרתה צריכה להיות שיפור מצבם הכלכלי של יהודי רוסיה, ללא התערבות במצבם הרוחני, ואף גייס לשם כך את עזרתם של גדולי הרבנים במכתב פניה נוסף ליק"א. שליחו דאג להחתים את הרבנים דוד מקרלין, אליהו חיים מייזל מלודז', חיים מבריסק וחיים עוזר מווילנא. הפעולות הרבות שנעשו בשיתוף פעולה עימם נשאו פרי, ולבסוף רוב התקציב לא הועבר לידי המשכילים.

בשנת ה'תרס"ב (1902) ביקש בתמיכת רבנים אלו מיק"א לסייע בהקמת בית חרושת לאריגה ולטוויה בידי יהודים בעיר דוברובנה, בעזרת האחים פוליאקוב, והארגון נענה לבקשתו. על פי מקורות חב"ד הועסקו במפעל כאלפיים יהודים.

עקב פנייתם של רבנים חרדים חשובים, הוא שקל לתמוך בארגון "מחזיקי הדת" שנוסד על ידי האדמו"ר מבלז, יהושע רוקח, ואף כתב בשנת ה'תרס"ב (1902) מכתב תמיכה ארוך ומפורט, אך הוא חזר בו ומכתב זה לא נשלח. במכתב אחר מאותה שנה הוא מסביר שהחליט להתנגד לארגון כי סבר שהארגון יזיק לדת יותר ממה שיועיל לה.

היה שותף לשלביה הראשונים של התארגנות אגודת ישראל, אך בשנת תרס"ט פרש ממנה עקב החלטתה לקבל לשורותיה גורמים מתונים, והחלטתה לתמוך במפעלי בנייה בארץ ישראל. הרש"ב הביע חשש שהאגודה תהפוך עם הזמן לציונית.

בזמן שהממשלה כינסה את "אספת הרבנים" בסנקט פטרבורג בשנת ה'תר"ע (1910), היה מראשי האספה. בעת האספה נקט יחד עם הרב חיים מבריסק בגישה תקיפה, והתנגד לכל שינוי במסורת ישראל. במהלך הדיונים נשא נאום נלהב בו שכנע את הרבנים המתונים לתמוך בעמדתו. באספה הועלו שאלות בדבר ההשכלה וידיעת השפה הרוסית הנדרשת לרבנים על מנת לנהל את רישום הלידות והפטירות כפי הנהוג בימים ההם. הרש"ב נקט בעמדה הקיצונית ביותר לפיה לא תידרש לרב אף השכלה מלבד ידיעת התורה ואת הרישום ינהל פקיד מיוחד, דעתו שהייתה המיעוט בנושא נדחתה והוחלט שלרב תידרש ידיעה מינימלית של קריאה וכתיבה ברוסית. בעניין זה חלק על בן דודו האדמו"ר מקופוסט-בוברויסק שטען כי על פי כתבי רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חב"ד, יש יתרון בידיעה מינימלית של מדעים.

במשפט בייליס המפורסם (ה'תרע"א, 1911), נטל חלק פעיל, במיוחד בוועד הפרקליטים. הוא יעץ לרב מזא"ה, שהיה אחראי על החלק ההלכתי בהגנה, בתחומי ההלכה והחסידות, ומינה את חסידו וקרובו ר' לוי יצחק שניאורסון, שהיה בקי בקבלה, להתעסק בתחום זה. בנוסף, ביקש מעורך הדין אוסקר גרוזנברג לסיים את נאום ההגנה ב"שמע ישראל". הוא מילא את בקשתו, כשבסוף נאומו קרא לבייליס שגם אם ביהמ"ש יפסוק לחובתו יצעד כיהודי גאה, בקריאת "שמע ישראל".

בזמן מלחמת רוסיה־יפן (ה'תרס"ד-ה'תרס"ה) דאג לשלוח לחיילים היהודים בחזית אוכל כשר, ובעיקר מצות לפסח. בעת מלחמת העולם ה־1, יסד בפטרוגרד ועד שעמל לספק את צורכי הדת של פליטי המלחמה מפולין וליטא, בעיקר באמצעות בניית מקוואות וייסוד חדרים, ופעל בהצלחה לשחרר את הרבנים והשוחטים מחובת שירות צבאי. בהמשך לזה הקים בשנת ה'תרע"ח (1918) את דפוס "עזרא", בו הדפיסו ספרי קודש, ביניהם סידור תהילת השם בנוסח אשכנז ובנוסח האר"י-חב"ד.

שיגר כמה מתלמידיו לקהילות יהודיות שהיה בהן מחסור ברבנים, כדי לחזק את היהדות. הרב שמואל לויטין נשלח לגאורגיה, והרבנים שלמה יהודה לייב אליעזרוב ואברהם חיים נאה נשלחו לסמרקנד שבבוכרה.

יחסו לציונות
הרש"ב היה אחד המנהיגים הבולטים והמיליטנטיים שהעמידה היהדות האורתודוקסית כנגד הציונות. הוא ראה בציונות ובציונים אויבים מרים המאיימים על עצם קיומו של העם היהודי במובנו המסורתי, והכריז עליהם מלחמה. בתנועה הציונית הוא ראה סכנה גדולה בהרבה מההשכלה וההתבוללות, משום שהנלכדים ברשת ההשכלה אינם מדמים בעצמם שהם יהודים כשרים, ולכן יש להם סיכוי לשוב בתשובה, ואילו הציונים שואפים לחולל שינוי ערכי בדת עצמה ובכך הם מחשיבים עצמם ליהודים כשרים יותר משומרי המצוות, ואין סיכוי שיחזרו אליה.

התנגדותו החריפה לציונות נבעה משלוש סיבות. מבחינה תאולוגית הוא סבר כי הציונות נוגדת באופן חד לעיקרון שפעילות ארצית למען בוא המשיח - תרחיקו. לתפיסתו, הגאולה צריכה להיות בידי שמיים ולא באמצעות מעשים ארציים. הוא היה הראשון שהשתמש במדרש שלוש השבועות כטיעון נגד הציונות, "ומכאן ואילך החל טיעון זה להיות רווח כארגומנט אנטי־ציוני מובהק בקרב החרדים במזרח אירופה". זאת בניגוד לתפיסת אביו שהתבטא שאילו היו אנשי ביל"ו עולים לארץ ישראל "באור השם", "הייתי גם כן נוסע ומביא מאה אלף חסידים לארץ ישראל". שנית, הוא טען כי מטעמים פרגמטיים הציונות המדינית איננה ישימה: אומות העולם לא יאפשרו כינון מדינה יהודית, והיהודים במהותם אינם מסוגלים לבנות מדינה ("גם אנחנו מצד תכונותינו אין אנו מסוגלים לזה"). שלוש, הוא חשש כי מטרת הציונות היא להחליף את המסורת היהודית כיסוד והעיקר של עם ישראל ב"לאומיות".

הוא אמנם המשיך במסורת אבותיו ותמך ביישוב החב"די בחברון ובחסידי חב"ד האחרים שהתגוררו בארץ, אולם בה בעת התנגד באופן חריף לתמיכה כספית באלה שהתיישבו בארץ במסגרת ה"ישוב החדש", וכינה את בני היישוב החדש בירושלים: "החוטאים והפושעים שמטמאים את הארץ".

הוא התיר את יישוב הארץ רק ליחידי סגולה הרוצים ומסוגלים להקדיש עצמם לתלמוד תורה ותפילה, וקבע כי לאור החילון הפושה בארץ מוטב לא לקיים את מצוות יישוב הארץ מאשר להחשף לסכנות החילון, ואף התיר ליושבים בה וחוששים מפני החילון לעזוב אותה. זאת בניגוד לעמדתו של רבי שלמה זלמן שניאורסון מחב"ד-קאפוסט שתמך ביוזמת חובבי ציון.

התנועה הציונית גרסה כי תקומה ארצית ומדינית תושג באמצעות פעילות פוליטית והתיישבותית, והיא ניסתה לשוות לפעילות זו תחושת מיידיות ודחיפות. כקונטרה לגישה זו, רש"ב הציע מודל דומה: לתפיסתו, התקומה הרוחנית תושג באמצעות פעילות במישור רוחני־נפשי, ואף הוא ניסה לשוות לפעילות זו תחושת מיידיות ודחיפות. מכאן הכרזתו, לראשונה בתולדות חב"ד, שדורו הוא "דור המשיח בלתי שום ספק". משנתו מסמנת איפוא תפנית אידאולוגית ביחס למשיח: בעוד שאדמו"רי חב"ד שקדמו לו התמקדו בעיקר בפן הרוחני־נפשי של הגאולה ולא החשיבוה אימננטית, הרש"ב פיתח את רעיון המשיחיות האקטיבית שתתממש עוד בדורו. אדמו"רי חב"ד שהגיעו אחריו העמיקו והרחיבו תפיסה זו.

משנתו
ממוזער|תצוגת ספריו בחנות המרכזית של הוצאת קה"ת בשכונת קראון הייטס
מאמרי החסידות של רבי שלום דובער מצטיינים בהסברה רחבה של המושגים הנדונים בספרי החסידות, ובהצגתם בצורה הגיונית ומובנת תוך ריבוי דוגמאות ומשלים להמחשת הדברים. בכך הוא מגדיל את הפער שבין "חסידות" ל"קבלה", בה מובאים מושגים ללא הסברה. הוא אף התבטא שרצונו שתלמידי ישיבתו יוכלו ללמוד חסידות באותה הבנה והעמקה בה לומדים סוגיות תלמודיות. בשל מעלות אלו, יש למאמריו חשיבות מרובה בהבנת החסידות, ובישיבות חב"ד הם מהווים את היסוד והשער ללימוד חסידות בצורה מעמיקה. בשל סגנונו הברור והמסודר הוא כונה "הרמב"ם של תורת החסידות".

בדרך כלל, כשבא לבאר עניין מוקשה בחסידות אמר סדרה של מאמרים המכונה בשם "המשך". פעמים כתב עניין כמקשה אחת ורק אחר כך, כשאמרו ברבים, חלקו למאמרים נפרדים. זמני תחילת ההמשכים היו בדרך כלל ראש השנה או שבועות (לעומת אביו, הרבי מהר"ש, שהתחיל את מסורת ה"המשכים", שאצלו היה הזמן בעיקר בפסח). החסידים נוהגים לקרוא להמשכים על פי שנת אמירתם (כגון "המשך רנ"ט" להמשך שנאמר בשנת ה'תרנ"ט (1898-1899)). שני "המשכים" ארוכים במיוחד: "יום טוב של ראש השנה", שאמירתו החלה בראש השנה של שנת ה'תרס"ו (1905) ונגמר בראשית שנת תרס"ח, ו"בשעה שהקדימו", שהתחיל בשבועות של שנת ה'תרע"ב (1912) ונמשך על פני ארבע שנים. לצד מאמריו במשנת החסידות, הוא גם אמר מאמרים המדריכים את האדם כיצד לעבוד את ה'. מתוכם מאמר "החלצו" הנזכר ו"נר חנוכה" של שנת ה'תרמ"ג. הוא גם הוציא שני קונטרסים "קונטרס התפילה" (ה'תר"ס, 1900) ו"קונטרס העבודה" (ה'תרס"ט, 1908), הדנים בנושאים אלו.

לפי תפיסתו, העיסוק בהלכה ובתלמוד בלבד (המכונה בחב"ד "תורת הנגלה") איננו מספיק ויכול להביא את האדם לידי כפירה. לכן מוטל על האדם ללמוד גם את תורת החסידות (המכונה בחב"ד "תורת הנסתר" או "פנימיות התורה").

במשנתו, ההבדל המהותי בין חסידות לקבלה הוא כי בעוד שהקבלה היא ביאור סדר ההשתלשלות (העולמות והספירות השונות) ותבניתו בצורה טכנית, תורת החסידות היא הבעת רעיונות עמוקים (כמו אחדות הבורא) בצורות שונות, כשהקבלה משמשת כעולם מושגים בו משתמשת החסידות להסברת רעיונותיה ובאמצעותו אומרת את דברה. תפיסה זו מתבטאת בפתגמו כי . על האדם מוטל להביא את עצמו להכרה בתפיסת העולם הזו, הגורסת כי אין עוד מלבדו ואין משמעות אמיתית ל'יש' ולמציאות האדם אם אינם בשירותו של הבורא, באמצעות לימוד מעמיק בתורת החסידות והתבוננות בכך בשעת התפילה, תוך זהירות מדמיונות ומהטעיה עצמית.

אחת מתקנותיו הידועות היא תקנת הבור על גבי בור שמיועדת לאפשר טבילה במקווה מחומם, כדי שהטבילה תיעשה ביישוב הדעת.

אילן שושלת אדמו"רי חב"ד

חיבוריו
 ספר המאמרים - 29 כרכים הכוללים את מאמריו על פי סדר השנים
 אגרות קודש - שישה כרכים הכוללים ובהם איגרותיו
 ספר השיחות תורת שלום - לקט משיחותיו בהתוועדויות, שלושה כרכים
שאלות ותשובות תורת שלום
 קונטרס ומעיין מבית ה' - בתחילת הקונטרס מובא יומן ארוך ומפורט של רבי יוסף יצחק שניאורסון הכולל את הרקע לכתיבת הקונטרס - הקמת ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', הקמת חברת מחזיקי הדת, המלחמה בתנועת ההשכלה ובציונות. הקונטרס עצמו עוסק בהתגברות על תחבולות היצר.
 קונטרס חנוך לנער - צוואתו לבנו
 תורת שלום - שיחותיו בהתוועדויות, בתרגום ללשון הקודש

חיבורים לתלמידי תומכי תמימים
 קונטרס התפלה - התפילה על פי שיטת חב"ד
 קונטרס העבודה - דרך עבודת השם
 קונטרס עץ החיים - נחיצות לימוד החסידות והדרכה לתלמידי ישיבות תומכי תמימים.

לקריאה נוספת
 אברהם חנוך גליצנשטיין, ספר התולדות, כרך אחד עשר, רבי שלום דובער אדמו"ר מהורש"ב, (מתוך דבריהם וכתביהם של אדמו"רי חב"ד מליובאוויטש), הוצאת קה"ת, כפר חב"ד.
 פרק שביעי של תולדות רבותינו נשיאינו לוי יצחק הולצמן, כסלו תשע"ד, הוצאת ספרים קה"ת, כפר חב"ד (קיצור וליקוט מתוך ספר התולדות).
 רפאל נחמן כַּהַן, ליובאוויטש וחייליה, (כפר חב"ד)


קישורים חיצוניים

 מאגר של כמה מספריו באתר ספריית חב"ד
 הרב משה דובער ריבקין, אשכבתא דרבי, תיאור ימיו האחרונים ומנהגיו (בתוספת ביאורים הלכתיים מאת המחבר)
 "הרמב"ם של חסידות חב"ד": ביוגרפיה של הרבי הרש"ב, אתר בית חב"ד
 אדמו"ר הרש"ב - ר' שלום דובער באתר "MyTzadik"


הערות שוליים

קטגוריה:שלום דובער שניאורסון
ה
קטגוריה:משפחת שניאורסון
קטגוריה:רבנים אורתודוקסים
קטגוריה:רבנים רוסים
קטגוריה:מחברי ספרי חסידות
קטגוריה:אספני ספרים
קטגוריה:מחברי ספרי שו"ת
קטגוריה:ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'
קטגוריה:אישים שנולדו בלובביץ'
קטגוריה:אזרח נכבד לדורותיו (של האימפריה הרוסית)
קטגוריה:אנטי-ציונים יהודים
קטגוריה:נשיאי קופת מעות ארץ הקודש
קטגוריה:ילידי 1860
קטגוריה:נפטרים ב-1920