היסטוריה של מצרים העתיקה

אין בידינו תיעוד כתוב על בניית הפירמידות הגדולות, לא נמצאו עליהן ובתוכן כתבים (לעומת ממצאים מאוחרים יותר שהיו מכוסים רישומים וציורים מכל עבר), ולכן לא ניתן לדעת האם הייתה תרבות עתיקה יותר במצרים.

ישנם תיאוריות לפיהם הייתה תקופה לחה באפריקה שהסתיימה לפני כ-5000 שנה. התאוריות של התפתחות התרבויות המצריות מתעלמות ממצא זה.

הלוח הכרונולוגי

הלוח הכרונולוגי של מצרים העתיקה מתחלק לתקופות הבאות:
 התקופה הנאוליתית: מתוארכת בין האלף התשיעי לפני הספירה לאלף השביעי לפני הספירה
 התקופה הקדם שושלתית: מתוארכת בין האלף השישי לפני הספירה לאלף הרביעי לפני הספירה. מצרים בתקופה זו מחולקת לתרבויות שונות, תרבויות של מצרים התחתונה (הצפונית) ותרבויות מצרים העליונה (הדרומית). התרבויות נבדלו זו מזו בתרבותן החומרית.
 התקופה השושלתית הקדומה: מתוארכת לשנים 3000–2686 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 1–2.
 הממלכה הקדומה: מתוארכת לשנים 2686–2181 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 3–6.
 תקופת הביניים הראשונה: מתוארכת לשנים 2181–2125 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 7–11.
 הממלכה התיכונה: מתוארכת לשנים 2125–1773 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 12–13.
 תקופת הביניים השנייה (חיקסוס): מתוארכת לשנים 1773–1550 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 14–17.
 הממלכה החדשה (אימפריה): מתוארכת לשנים 1550–1070 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 18–20.
 תקופת הביניים השלישית: מתוארכת לשנים 1070–712 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 21–25.
 תקופה מאוחרת: מתוארכת לשנים 712–332 לפני הספירה. וכוללת את השושלות 26–30.
 התקופה ההלניסטית (תלמיית): מתוארכת לשנים 332–30 לפני הספירה. שלטון בית תלמי.

התקופה הקדם-שושלתית
מצרים הנאוליתית
הנילוס היה עורק החיים לתרבות המצרית מאז שציידים-לקטים נוודים החלו לחיות לאורכו במהלך תקופת הפלייסטוקן. עקבותיהם של בני-אדם קדומים אלה מופיעים בצורת חפצים וגילופי סלע לאורך טרסות הנילוס ובנאות המדבר.

באלף ה-12 לפני הספירה התקיימה לאורך הנילוס תרבות טחינת תבואה פלאוליתית עליונה, תוך שימוש בלהבי מגל מהסוג הקדום ביותר, והחליפה את תרבות הציד, הדיג והציידים-לקטים באמצעות כלי אבן. למרות עדויות המצביעות על מגורים אנושיים ורעיית בקר באזור הדרום-מערבי של מצרים, סמוך לגבול סודאן לפני האלף ה-8 לפני הספירה, יש לזנוח את הרעיון של אירוע ביות בקר עצמאי באפריקה, מכיוון שעדויות מאוחרות יותר שנאספו במשך תקופה של שלושים שנה לא הצליחו לאשש זאת.

עדויות ארכאולוגיות מעידות כי התיישבות אוכלוסין התרחשה בנוביה כבר בתקופת הפלייסטוקן המאוחרת ומהאלף ה-5 לפני הספירה ואילך, בעוד ש"אין עדויות או קיימות עדויות מועטות" לנוכחות אנושית בעמק הנילוס המצרי בתקופות אלו, דבר שעשוי היה להתרחש עקב בעיות בשימור האתר.

שרידי הבקר המבויתים העתיקים ביותר הידועים באפריקה הם מהעיר פיום, משנת 4400 לפני הספירה לערך. עדויות גאולוגיות ומחקרי מידול אקלים ממוחשבים מצביעים על כך ששינויי אקלים טבעיים סביב האלף ה-8 לפני הספירה החלו לייבש את אדמות הפסטורליות הנרחבות של צפון אפריקה, ובסופו של דבר יצרו את הסהרה עד המאה ה-25 לפני הספירה.

התייבשות מתמשכת אילצה את אבותיהם הקדומים של המצרים להתיישב סביב הנילוס באופן קבוע יותר ואילצה אותם לאמץ אורח חיים יושבני יותר. עם זאת, התקופה שבין האלף ה-9 ל-6 לפני הספירה הותירה מעט מאוד ראיות ארכאולוגיות.

מצרים הפרהיסטורית

ממוזער|שמאל|150px|כד מתרבות גרזה מעוטר בצבאים, מוצג במוזיאון הלובר
עמק הנילוס במצרים היה כמעט בלתי ראוי למגורים עד שהחלו עבודות חישוף קרקע והשקיה של האדמה לאורך הגדות. עם זאת, נראה כי חישוף והשקיה אלה היו בעיצומן במידה רבה עד האלף ה-6 לפנה"ס. באותה תקופה, חברת הנילוס כבר עסקה בחקלאות מאורגנת ובבניית מבנים גדולים.

בתקופה זו, המצרים שחיו באזורים הדרום-מערביים של מצרים רעו בקר וגם בנו מבנים גדולים. טיט היה בשימוש מהאלף ה-4 לפנה"ס. אנשי העמק והדלתא של הנילוס היו עצמאיים ובלתי תלויים וגידלו שעורה ואמר , זן חיטה קדום, ואחסנו אותה בבורות מרופדים במחצלות קנים. הם גידלו בקר, עיזים וחזירים וארגו פשתן  וסלים. הפרהיסטוריה נמשכת עד תקופה זו, עם תפיסות שונות החל מתרבות עמרה.

בין 5500 לפני הספירה ל, שגשגו יישובים קטנים לאורך הנילוס, שדלתתו נשפכת ל.

התרבות הטסיאנית  הייתה הבאה להופיע. היא התקיימה במצרים העליונה החל משנת 4500 לפני הספירה בערך. קבוצה זו נקראת על שם הקבורה שנמצאה בדיר טסה, אתר בגדה המזרחית של הנילוס בין אסיוט לאחמים . התרבות הטסיאנית בולטת בייצור כלי החרס הקדומים ביותר, סוג של כלי חרס אדומים וחומים הצבועים בשחור בחלק העליון ובפנים.

התרבות הבדרית, הנקראת על שם אתר הבדרי ליד דיר טסה, הלכה בעקבות התרבות הטסיאנית. עם זאת, קווי דמיון גורמים לרבים להימנע כלל מהבחנה ביניהן. התרבות הבדרית המשיכה לייצר את סוג כלי החרס הנקראים כלי חרס שחורי-שפה (אם כי איכותם השתפרה בהרבה בהשוואה לדגימות קודמות), וקיבלה את מספרי התיארוך הרצפיים בין 21 ל-29. עם זאת, ההבדל המשמעותי בין התרבות הטסיאנית לבדרית, המונע מחוקרים למזג לחלוטין את השניים, הוא שאתרי הבדרי הם כלקוליתיים בעוד שהאתרים הטסיאניים נותרו נאוליתיים ולכן נחשבים באופן טכני לחלק מתקופת האבן.

ממוזער|שמאל|150px|מלך מסופוטמי כשליט בעלי החיים  על סכין גבל אל-עראק , מתוארך לתקופת נקאדה II בסביבות 3200–3300 לפני הספירה, אבידוס, מצרים. מוזיאון הלובר, סימוכין E 11517. יצירת אמנות זו מראה הן את השפעת מסופוטמיה על מצרים  בתקופה מוקדמת והן את מצב האיקונוגרפיה המלכותית המסופוטמית בתקופת אוּרוּכּ .
תרבות עמרה נקראת על שם האתר אל-עמרה , כ-120 קילומטרים דרומית לבדרי. אל-עמרה היה האתר הראשון שבו נמצאה תרבות זו ללא תערובת עם תרבות גרזה המאוחרת יותר. עם זאת, תקופה זו מאושרת טוב יותר בנקאדה, ולכן מכונה גם תרבות "נקאדה I". כלי חרס שחורי-שפה המשיכו להיות מיוצרים, אך כלי חרס לבנים בעלי קווים צולבים, סוג של כלי חרס מעוטרים בקווים לבנים מקבילים קרובים שחוצים על ידי קבוצה נוספת של קווים לבנים מקבילים קרובים, החלו להיות מיוצרים בתקופה זו. תקופת עמרה חלה בין שנת 4000 ל-3500 לפני הספירה. חפצים שנחפרו מצביעים על כך שהתקיים בתקופה זו סחר בין מצרים העליונה למצרים התחתונה. כד אבן מהצפון נמצא באל-עמרה, ונחושת, שאינה הייתה קיימת במצרים, יובאה ככל הנראה מחצי האי סיני או אולי מנוביה. אובסידיאן וכמות פעוטה של זהב יובאו באופן סופי מנוביה בתקופה זו. סחר עם נווה המדבר היה גם הוא מתקבל על הדעת.

תרבות גרזה
תרבות גרזה ("נקאדה II"), הקרויה על שם אתר אל-גרזה, הייתה השלב הבא בהתפתחות התרבותית ובתקופה זו הונחו היסודות למצרים העתיקה. תרבות גרזה הייתה במידה רבה התפתחות רציפה מתרבות עמרה, שהחלה בדלתא של הנילוס ועברה דרומה דרך מצרים העליונה. עם זאת, היא לא הצליחה לסלק את העמרה בנוביה. תרבות גרזה התרחשה במקביל לירידה משמעותית בכמות הגשמים והחקלאות ייצרה את הרוב המכריע של המזון. עם עלייה באספקת המזון, אימצה האוכלוסייה אורח חיים יושבני הרבה יותר, וההתיישבות הגדולה יותר צמחה לערים בנות כ-5000 תושבים. בתקופה זו החלו תושבי הערים להשתמש בחומר לבניית עריהם. הנחושת החליפה את האבן ושימשה יותר ויותר לייצור כלים וכלי נשק. כסף, זהב, לפיס לזולי (שיובאו מבאדח'שאן , באפגניסטן של ימינו) ופיאנס מצרי שימשו לקישוט, ולוחות השחיקה  ששימשו לצבע עיניים מאז תרבות הבדרי החלו להיות מעוטרות בתבליטים.

במאה ה-33 לפני הספירה, מעט לפני ייסוד השושלת הראשונה של מצרים, חולקה מצרים לשתי ממלכות שנודעו מאוחר יותר כמצרים העליונה בדרום ומצרים התחתונה בצפון. קו ההפרדה או הגבול נמתח בערך באזור העיר קהיר של ימינו.

התקופה השושלתית הקדומה

ממוזער|ימין|100px|אסטלה של פרעה רע נב  מהשושלת השנייה, המציגה את ההירוגליף לשם הורוס בתוך סרך ומעליו הורוס. מוצגת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
התיעוד ההיסטורי של מצרים העתיקה מתחיל במצרים כמדינה מאוחדת, שהתקיימה החל מסביבות שנת 3150 לפני הספירה. על פי המסורת המצרית, מנס, שנחשב כמי שאיחד את מצרים העליונה והתחתונה, היה השליט הראשון. התרבות, המנהגים, הביטוי האמנותי, האדריכלות והמבנה החברתי המצריים היו קשורים קשר הדוק לדת, יציבים להפליא, והשתנו מעט במשך תקופה של כמעט 3000 שנה.

הכרונולוגיה המצרית, הכוללת שנות מלכות , מתחילה בערך בתקופה זו. הכרונולוגיה המקובלת כיום התקבלה במהלך המאה העשרים, אך היא אינה כוללת אף אחת מהצעות התיקון העיקריות שהועלו גם הן באותה עת. אפילו בתוך יצירה אחת מציעים ארכאולוגים, לעיתים קרובות, מספר תאריכים אפשריים, או אפילו מספר כרונולוגיות שלמות כאפשרויות. כתוצאה מכך, ייתכנו פערים בין התאריכים המוצגים כאן לבין התאריכים המוצגים במאמרים על שליטים או נושאים מסוימים הקשורים למצרים העתיקה. ישנם גם מספר איותים אפשריים של השמות. בדרך כלל, אגיפטולוגים מחלקים את ההיסטוריה של הציוויליזציה הפרעונית באמצעות לוח זמנים שנקבע לראשונה על ידי "איגיפטיאקה" (Aegyptiaca) של מנתון, שנכתבה בתקופת ממלכת בית תלמי במאה השלישית לפני הספירה.

לפני איחוד מצרים הייתה הארץ מיושבת בכפרים אוטונומיים. עם כינון השושלות הראשונות, ובמשך רוב ההיסטוריה של מצרים לאחר מכן, המדינה נודעה בשם שתי הארצות והפרעונים הקימו ממשל לאומי ומינו מושלים מלכותיים.

לפי כתובי מנתון, הפרעה הראשון היה מנס, אך ממצאים ארכאולוגיים תומכים בדעה שהשליט הראשון שטען שאיחד את שתי הארצות היה נערמר, השליט האחרון של תקופת נקאדה השלישית. שמו ידוע בעיקר מפלטת נערמר המפורסמת, שסצנותיה פורשו כמעשה איחוד מצרים העליונה והתחתונה. כיום מנס נחשב לאחד מתאריו של חור אחע, הפרעה השני של השושלת הראשונה.

כתוצאה ממנהגי הלוויה והקבורה של האליטה בחברה המצרית פותחה בניית מסטבות. מאוחר יותר היוותה המסטבה דגם למבנים מאוחרים יותר בתקופת הממלכה הקדומה כמו פירמידת מדרגות , שמקורה נחשב בתקופת השושלת השלישית של מצרים.

תקופת הממלכה הקדומה

שמאל|ממוזער|150px|פסל גריוואק  של פרעה מנכאורע ובת זוגו, חאמרנבטי השנייה. במקור ממקדש גיזה שלו, מוצג כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון
תקופת הממלכה הקדומה נחשבת לרוב כמשתרעת על פני תקופה בה מצרים נשלטה על ידי השושלת השלישית ועד לשושלת השישית (2686–2181 לפני הספירה). בירתה המלכותית של מצרים בתקופה זו שכנה בממפיס, שם הקים ג'וסר (2630–2611 לפני הספירה) את חצרו.

הממלכה הקדומה ידועה בעיקר בזכות מספר הפירמידות הרב, שנבנו בתקופה זו כמקומות קבורה פרעוניים. מסיבה זו, תקופה זו מכונה לעיתים קרובות "עידן הפירמידות". הפרעה הבולט הראשון מתקופתשל הממלכה הקדומה היה ג'וסר מהשושלת השלישית, שהורה על בניית הפירמידה הראשונה, הפירמידה של ג'וסר, בנקרופוליס של ממפיס, סקארה.

בתקופה זו הפכו ערי-מדינה אוטונומיות לשעבר לנומים (מחוזות) הנשלטים אך ורק על ידי הפרעה. שליטים מקומיים לשעבר נאלצו לקחת על עצמם את תפקיד הנומארך (מושל) או לעבוד כגובי מיסים . המצרים בתקופה זו סגדו לפרעה כאל, מתוך אמונה כי יבטיח את ההצפה השנתית של הנילוס, שהייתה הכרחית לגידוליהם.

הממלכה הקדומה וכוחה המלכותי הגיעו לשיאם תחת השושלת הרביעית. סנפרו, מייסד השושלת, נחשב כמי שהזמין לפחות שלוש פירמידות; בעוד שבנו ויורשו ח'ופו (ביוונית חיאופס) הקים את הפירמידה הגדולה של גיזה. סנפרו הזיז יותר אבנים ולבנים מכל פרעה אחר. ח'ופו, בנו חעפרע (ביוונית חֵפְרֵן) ונכדו מנכאורע (ביוונית מיקרינוס) זכו כולם לתהילה מתמשכת בבניית מתחם הפירמידות בגיזה.

כדי לארגן ולהאכיל את כוח האדם לבניית הפירמידות הללו נדרשה ממשלה ריכוזית בעלת סמכויות נרחבות. אגיפטולוגים מאמינים שהממלכה הקדומה הפגינה בתקופה זו רמת תחכום רבה לשם כך. חפירות ארכאולוגיות בראשות מארק להנר , שהתבצעו ליד הפירמידות, חשפו עיר גדולה שנראה כי שיכנה, האכילה וסיפקה את עובדי ובוני הפירמידות. למרות שבעבר האמונה הרווחת הייתה כי עבדים בנו את המונומנטים הללו, תיאוריה המבוססת על סיפור יציאת מצרים בתנ"ך, מחקר על קברי הפועלים, שפיקחו על בניית הפירמידות, הראתה שהן נבנו על ידי קבוצת איכרים שנאספו מכל רחבי מצרים. ככל הנראה הם עבדו בזמן שההצפה השנתית של הנילוס כיסתה את שדותיהם, כמו גם צוות גדול מאוד של מומחים, כולל סתתי אבנים, ציירים, מתמטיקאים וכוהנים.

השושלת החמישית נוסדה בידי אוסר כאף בסביבות שנת 2495 לפני הספירה והתאפיינה בחשיבותו הגוברת של פולחן אל השמש רע. כתוצאה מכך, הוקדש פחות מאמץ לבניית מתחמי פירמידות בהשוואה לתקופת השושלת הרביעית ויותר לבניית מקדשי שמש באבו סיר. עיטור מתחמי הפירמידות נעשה מורכב יותר במהלך השושלת ומלכה האחרון, אוּנַס, היה הראשון שחיבר את כתבי הפירמידות בפירמידה שלו.

הביקוש של מצרים לסחורות וטובין כמו הובנה, קטורת כמו מור ולבונה , זהב, נחושת ומתכות שימושיות אחרות גבר ואילץ את המצרים הקדמונים להתחיל לנווט בים הפתוח. עדויות מהפירמידה של סחו רע, השליט השני בשושלת, מראות כי התקיים סחר קבוע עם החוף הסורי לרכישת ארז הלבנון. פרעונים גם פתחו במשלחות סחר לארץ פונת, ואף אולי לקרן אפריקה, עבור עץ הובנה, שנהב ושרפים ארומטיים.

בתקופת השושלת השישית (2345–2181 לפני הספירה), נחלש בהדרגה כוחם של הפרעונים והוחלף בעלייתם של נומארכים רבי עוצמה. אלה כבר לא היו שייכים למשפחת המלוכה והאחריות עליהם הפכה לתורשתית, וכך נוצרו שושלות מקומיות בלתי תלויות במידה רבה בסמכות המרכזית של הפרעה. אי סדרים פנימיים פרצו במהלך שלטונו הארוך להפליא של פפי השני (2278–2184 לפני הספירה) לקראת סוף השושלת. מותו, שבא הרבה אחרי מותו של יורשיו המיועדים, יצר מאבקי ירושה והמדינה גלשה למלחמות אזרחים עשרות שנים בלבד לאחר סיום שלטונו. המכה הסופית הגיעה כאשר אירוע 4.2 פגע באזור במאה ה-22 לפני הספירה וגרם לרמות הצפה נמוכות של הנילוס באופן רציף ועקבי. התוצאה הייתה קריסתה של הממלכה הקדומה, ולאחריה עשרות שנים של רעב וסכסוכים.

תקופת הביניים הראשונה

ממוזער|שמאל|150px|דגם חרס של מבנה ששימש לקבורה מתקופת הביניים הראשונה, מוצג ב
לאחר נפילת הממלכה הקדומה הגיעה תקופה בת כ-200 שנה המכונה תקופת הביניים הראשונה, שנחשבת בדרך כלל כמכלול יחסי לא ידוע של פרעונים, שנמשכה מסוף השושלת השישית ועד לשושלת העשירית  ורוב השושלת האחת-עשרה . רובם היו ככל הנראה שליטים מקומיים שלא החזיקו בכוח רב מחוץ לתחום שליטתם. ישנם מספר כתבים המכונים "קינות" מהתקופה המוקדמת של הממלכה התיכונה שבאה לאחר מכן, אשר עשויים לשפוך אור על מה שקרה בתקופה זו. חלק מהכתבים הללו משקפים את התמוטטות השלטון, אחרים רומזים לפלישה של "קשתים אסייתים". באופן כללי, הסיפורים מתמקדים בחברה שבה הופל הסדר הטבעי של הדברים הן בחברה והן בטבע.

סביר מאוד גם שבתקופה זו נבזזו כל מתחמי הפירמידה והקברים. כתבי קינה נוספים רומזים לעובדה זו, ונמצאו מומיות מתחילת תקופת הממלכה התיכונה מעוטרות בכתבי כישופים קסומים שבעבר היו בלעדיים לפירמידות של מלכי השושלת השישית.

עד שנת 2160 לפני הספירה, שושלות פרעונים חדשות, השושלות התשיעית  והעשירית, איחדו את מצרים התחתונה בבירתן בהרקליאופוליס מגנה. במקביל, שושלת יריבה, השושלת האחת-עשרה, שבסיסה היה בתבאי, איחדה את מצרים העליונה. התנגשות בין השושלות היריבות הייתה בלתי נמנעת. בסביבות שנת 2055 לפני הספירה הביסו כוחות תבאי את הפרעונים ההרקלאופוליטניים ואיחדו את שתי הארצות. שלטונו של הפרעה הראשון, מנטוחותפ השני , מסמן את תחילתה של הממלכה התיכונה.

תקופת הממלכה התיכונה

ממוזער|שמאל|150px|פסל אוסיריס של מנטוחותפ השני, מייסד הממלכה התיכונה
ממוזער|שמאל|150px|פסל שומר המייצג את תווי פניו של השליט המכהן, כנראה אמנמחת השני או סנוסרת השני , ושימש כשומר אלוהי ל-imiut. עשוי מעץ ארז וגבס, בערך 1919–1885 לפני הספירה.
הממלכה התיכונה היא תקופה בהיסטוריה של מצרים העתיקה, המשתרעת משנת מלכותו ה-39 של מנטוחותפ השני  מהשושלת האחת-עשרה  ועד סוף השושלת השלוש-עשרה , בין השנים 1650–2030 לפני הספירה לערך. התקופה כוללת שני שלבים, השושלת האחת-עשרה, ששלטה מתבאי, ולאחר מכן השושלת השתים-עשרה, שבירתה הייתה לישת. שתי שושלות אלו נחשבו במקור למלוא היקף הממלכה המאוחדת הזו, אך כיום ישנם היסטוריונים הרואים בחלק הראשון של השושלת השלוש-עשרה כשייך לממלכה התיכונה. השושלת השתים-עשרה (1991–1802 לפני הספירה) הגיעה להישגים גבוהים, העולים על אלו של תקופת הפירמידות הקודמת (השושלת הרביעית). מדע הרפואה ותורת הניתוח הרפואי הגיעו לשיאים חדשים. התפתחו תרבות, ספרות ושירה המעידים בין היתר על מודעות חברתית, דאגה לעני ולחלש ותקוה לעתיד טוב יותר. בתקופה זו נחצבה תעלה שקישרה את הים האדום לים התיכון וחיזקה את הקשר בין מצריים לבין האיים האגאיים, יוון, כריתים, פיניקיה וסוריה. המסחר התפתח מאוד, והתרבות המצרית התעשרה עוד יותר. במקביל, התפתחה ספרות מסעות והרפתקאות מהווי הספנים והסוחרים המצרים.

המצרים בתקופה זו החלו לנהל מדיניות חוץ פעילה יותר ומעורבות בארצות השכנות. נלחמו בשבטים הפולשים מדרום, כבשו חלקים מנוביה, ערכו מספר מסעות לארץ ישראל והשליטו את ההגמוניה שלהם בארצות הסביבה שחלקן הפכו מדינות חסות מצריות. אנו למדים רבות על כיבושים ומסעות אלו מ"כתבי המארות".
אלו הם חרסים ועליהם קללות שמטרתן לפגוע באופן מאגי באויב ולהחלישו, מעין תפילות לעזרת האלים.
חרסים אלו נשברו בכוונה, לאחר כתיבתם, להעיד על שברונו הקרוב של האויב. בחרסים אלו נזכרות הערים אשקלון, לכיש, אפק, בית שמש, ירושלים (אשמם), ועוד ערים רבות ועליהם ציורים של שבויים ושלל מלחמה המובאים לפני פרעה המנצח.

מקורם של הפרעונים המוקדמים ביותר בממלכה התיכונה הוא שני הנומארכים של תבאי, אינטף האב , ששירת פרעה הרקליאופוליטני מהשושלת העשירית, ויורשו, מנטוחותפ הראשון . יורשו של האחרון, אינטף הראשון , היה הנומארך הראשון של תבאי שטען לשם הורוס ולכס המצרים. הוא נחשב לפרעה הראשון של השושלת האחת-עשרה. טענותיו הביאו את התבאנים לעימות עם שליטי השושלת העשירית. אינטף הראשון ואחיו אינטף השני  ערכו מספר מסעות צפונה ולבסוף כבשו את הנום החשוב של אבידוס. הלחימה נמשכה לסירוגין בין השושלות התבאיות וההרקליאופוליטניות עד שנת מלכותו  ה-39 של מנטוחותפ השני , יורשו השני של אינטף השני. בנקודה זו, ההרקליאופוליטנים הובסו ושושלת התבאנים ביססה את שלטונה על מצרים. ידוע כי מנטוחותפ השני פיקד על מסעות צבאיים דרומה לתוך נוביה, שזכתה בעצמאותה בתקופת הביניים הראשונה. ישנן גם עדויות לפעולות צבאיות נגד הלבנט הדרומי. השליט ארגן מחדש את המדינה ומינה וזיר בראש המנהל האזרחי במדינה. מנטוחותפ השלישי  ירש את אביו וארגן משלחת לפונת. מנטוחותפ הרביעי  ירש את מנטוחותפ השלישי והיה לפרעה האחרון של שושלת זו. למרות היעדרותו של מנטוחותפ הרביעי מרשימות פרעונים שונות, שלטונו מתועד על מספר כתובות בוואדי חמאמאת  המציינות יציאת משלחות לחופי ים סוף ולחציבת אבנים עבור המונומנטים המלכותיים.

מנהיג משלחת זו היה הווזיר שלו, אמנמחת, אשר נחשב באופן נרחב לפרעה העתידי אמנמחת הראשון, הפרעה הראשון של השושלת השתים-עשרה. לכן, מספר אגיפטולוגים סבורים כי אמנמחת תפס את כס המלוכה או תפס את השלטון לאחר מותו של מנטוחותפ הרביעי, שהיה חסר יורש טבעי. אמנמחת הראשון בנה בירה חדשה למצרים, איטיטאווי, שמיקומה המשוער מצוי ליד לישת של ימינו, אם כי מנתון טוען כי הבירה נותרה בתבאי. אמנמחת הרגיע בכוח את אי-השקט הפנימי, צמצם את זכויותיהם של הנומארכים, וידוע כי פתח לפחות במסע אחד לתוך נוביה. בנו, סנוסרת הראשון, המשיך את מדיניות אביו לכבוש מחדש את נוביה ושטחים אחרים שאבדו במהלך תקופת הביניים הראשונה. שבט הליבו הוכנע תחת שלטונו בן ארבעים וחמש השנים, ושגשוגה וביטחונה של מצרים הובטחו. סנוסרת השלישי (1878–1839 לפני הספירה) היה מלך-לוחם, שהוביל את חייליו עמוק לתוך נוביה, ובנה סדרה של מבצרים ענקיים ברחבי המדינה כדי לקבוע את גבולותיה הרשמיים של מצרים עם האזורים הבלתי כבושים בשטחה. אמנמחת השלישי (1860–1815 לפני הספירה) נחשב לפרעה הגדול האחרון של הממלכה התיכונה.

אוכלוסיית מצרים החלה לעלות על רמות ייצור המזון בתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי, אשר הורה לאחר מכן על ניצול הפיום והגברת פעילות הכרייה בחצי האי סיני. הוא גם הזמין מתיישבים ממערב אסיה למצרים לעבוד על המונומנטים של מצרים. בסוף שלטונו, ההצפות השנתיות של הנילוס החלו לאכזב, מה שהקשה עוד יותר על משאבי הממשלה. השושלת השלוש-עשרה והשושלת הארבע-עשרה  היו עדות לדעיכה איטית של מצרים אל תוך תקופת הביניים השנייה, שבה חלק מהמתיישבים שהוזמנו על ידי אמנמחת השלישי תפסו את השלטון כחיקסוס.

תקופת הביניים השנייה: פלישת החיקסוס

ממוזער|שמאל|100px|פסלון של מרנ-כא-רע מנטוחותפ , פרעה זוטר מהשושלת השש-עשרה , ששלט על אזור תבאי בסביבות שנת 1585 לפני הספירה
תקופת הביניים השנייה מסמנת תקופה שבה מצרים שוב נפלה לתהום בין סוף תקופת הממלכה התיכונה לתחילת תקופת הממלכה החדשה. תקופה זו ידועה בעיקר כתקופת הופעת החיקסוס במצרים, ששלטון מלכיה כלל את השושלת החמש-עשרה .

השושלת השלוש-עשרה הוכיחה את עצמה כמי שאינה מסוגלת להחזיק בשטחיה הנרחבים של מצרים ומשפחה פרובינציאלית ממוצא לבנטיני שהתגוררה בביצות הדלתא המזרחית באווריס התנתקה מהשלטון המרכזי כדי להקים את השושלת הארבע-עשרה . פיצול הארץ ככל הנראה התרחש זמן קצר לאחר שלטונם של הפרעונים החזקים מהשושלת השלוש-עשרה, נפרחותפ הראשון  וסובחותפ הרביעי , בסביבות 1720 לפני הספירה.

בעוד שהשושלת הארבע-עשרה הייתה לבנטית, החיקסוס הופיעו לראשונה במצרים בסביבות 1650 לפני הספירה, עת השתלטו על אווריס, נעו במהירות דרומה לממפיס ובכך סיימו את שלטונן של השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה. קווי המתאר של התיאור המסורתי של "הפלישה" לארץ על ידי החיקסוס נשמרו ב"אגיפטיאקה" של מנתון, המתעד כי בתקופה זו החיקסוס השתלטו על מצרים, בראשות סליטיס , מייסד השושלת החמש-עשרה. עם זאת, הרעיון של הגירה פשוטה, והשתלטות עם מעט אלימות או ללא אלימות כלל, זוכה לתמיכה מסוימת. על פי תיאוריה זו, השליטים המצריים של השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה לא הצליחו למנוע מהמהגרים החדשים הללו להגיע מהלבנט למצרים מכיוון שממלכותיהם נאבקו בהתמודדות עם בעיות פנימיות שונות, כולל רעב ומגפות. מצבן המוחלש בעיתות שלום או מלחמה של השושלת השלוש-עשרה והארבע-עשרה יכול להסביר מדוע הן נפלו במהירות לידי כוח החיקסוס המתהווה.

נסיכי וראשי החיקסוס שלטו בשטח הדלתא המזרחית עם הווסלים המצריים המקומיים שלהם. שליטי השושלת החמש-עשרה קבעו את בירתם ומושב ממשלתם בממפיס ואת מעון הקיץ שלהם באווריס. ממלכת החיקסוס התמקדה בדלתא המזרחית של הנילוס ובמרכז מצרים, אך דחפה דרומה ללא הרף לשליטה במרכז מצרים ומצרים העליונה. בערך בזמן נפילת ממפיס לידי החיקסוס, בית השלטון המצרי הילידי בתבאי הכריז על עצמאותו והקים את עצמו כשושלת השש-עשרה . שושלת קצרת מועד נוספת הייתה עשויה לעשות את אותו הדבר במרכז מצרים ולהרוויח מהוואקום הכוחני שנוצר עם נפילת השושלת השלוש-עשרה וליצור את שושלת אבידוס . עד שנת 1600 לפני הספירה, החיקסוס הצליחו לנוע דרומה במרכז מצרים, לחסל את שושלת אבידוס ולאיים ישירות על השושלת השש-עשרה. האחרונה התבררה כלא מסוגלת להתנגד ותבאי נפלה לידי החיקסוס לתקופה קצרה מאוד בסביבות שנת 1580 לפני הספירה. החיקסוס נסוג במהירות צפונה ותבאי שבה לעצמאות מסוימת תחת השושלת השבע-עשרה . מאותו רגע ואילך, נראה כי יחסי החיקסוס עם הדרום היו בעיקר בעלי אופי מסחרי, אם כי נראה כי נסיכי תבאי הכירו בשליטי החיקסוס וייתכן ששילמו להם מס לתקופה מסוימת.

השושלת השבע-עשרה נועדה להוכיח את גאולתה של מצרים ובסופו של דבר הובילה את מלחמת השחרור שדחפה את החיקסוס בחזרה לאסיה. שני השליטים האחרונים של שושלת זו היו טאו השני  וכא מוס . יעחמס הראשון השלים את כיבוש וגירוש החיקסוס מדלתת הנילוס, החזיר את שלטון תבאי על כל מצרים ואף הצליח להחזיר את השלטון המצרי בשטחים שהיו נתונים בעבר לנוביה וללבנט הדרומי. שלטונו מסמן את תחילתה של השושלת השמונה-עשרה והממלכה החדשה.

ממלכה חדשה: תקופת האימפריה

ייתכן שכתוצאה מהשלטון הזר של החיקסוס בתקופת הביניים השנייה ניסתה המממלכה החדשה של מצרים ליצור חיץ בינה לבין הלבנט ולהגיע להיקף הטריטוריאלי הגדול ביותר שלה. היא התרחבה דרומה עד נוביה והחזיקה בשטחים נרחבים ב. צבאות מצרים נלחמו בצבאות החתים על השליטה בסוריה של ימינו.

השושלת השמונה-עשרה

הייתה זו תקופה של עושר ועוצמה גדולים עבור מצרים. כמה מהפרעונים החשובים והידועים ביותר שלטו בתקופה זו, כמו חתשפסות. חטשפסות היא יוצאת דופן מכיוון שהייתה פרעה אישה, תופעה נדירה בהיסטוריה המצרית. היא הייתה מנהיגה שאפתנית ומוכשרת, שהרחיבה את הסחר המצרי דרומה לסומליה של ימינו וצפונה לים התיכון. היא שלטה במשך עשרים שנה באמצעות שילוב של תעמולה נרחבת ומיומנות פוליטית גבוהה. יורש העצר המשותף לה ויורשה תחותמס השלישי ("נפוליאון של מצרים") הרחיב את צבא מצרים והפעיל אותו בהצלחה רבה. עם זאת, בסוף שלטונו, הוא הורה למחוק את שמה מהאנדרטאות שלה. הוא נלחם נגד עמים אסייתים והיה המצליח ביותר מבין הפרעונים המצריים. אמנחותפ השלישי בנה באופן מקיף את מקדש כרנך, כולל את מקדש לוקסור, שכלל שני פילונים, שדרת עמודים מאחורי הכניסה החדשה למקדש, ומקדש חדש לאלה מאעת. בתקופת שלטונו של תחותמס השלישי (בערך 1479–1425 לפני הספירה), המונח פרעה, שהתייחס במקור לארמון השליט, הפך לצורת פנייה לאדם שהיה השליט.

אחד הפרעונים הידועים ביותר מהשושלת השמונה-עשרה הוא אמנחותפ הרביעי, ששינה את שמו לאחנתון לכבוד האל אתון. סגידה בלעדית לאתון, המכונה לעיתים אתוניזם, נתפסת לעיתים קרובות כדוגמה הראשונה בהיסטוריה למונותאיזם. אתוניזם ומספר שינויים שליוו אותו שיבשו קשות את החברה המצרית. אחנתון בנה בירה חדשה באתר עמארנה, ונותן לתקופת שלטונו ומעט אחריה את שמה המודרני, תקופת עמארנה . אמנות עמארנה  התרחקה באופן משמעותי מהמוסכמות הקודמות של האמנות המצרית. תחת סדרה של יורשים, וביניהם תות ענח' אמון וחרמחב, חודשה הסגידה לאלים הישנים וחלק ניכר מהאמנות והאנדרטאות שנוצרו בתקופת שלטונו של אחנתון הושחתו או נהרסו. כאשר נפטר חרמחב ללא יורש טבעי, הוא מינה ליורשו את רעמסס הראשון, מייסד השושלת התשע-עשרה.

השושלת התשע-עשרה
ממוזער|שמאל|220px|מצרים וסביבתה בשנת 1300 לפני הספירה
ממוזער|שמאל|150px|תיאורים קולוסאליים של רעמסס השני באחד ממקדשי אבו סימבל
רעמסס הראשון מלך במשך שנתיים ובנו, סתי הראשון, ירש אותו. סתי הראשון המשיך את עבודתו של חרמחב בשיקום הכוח, השליטה והכבוד למצרים. הוא היה אחראי גם על יצירת מתחם המקדש באבידוס.

ניתן לטעון כי כוחה של מצרים העתיקה כמדינת-לאום הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של רעמסס השני ("הגדול") מהשושלת התשע-עשרה. הוא מלך במשך 67 שנים (מגיל 18) והמשיך את עבודתו של אביו סתי הראשון ויצר מקדשים מפוארים רבים נוספים, כמו מקדשי אבו סימבל בגבול הנובי. הוא ביקש לכבוש מחדש שטחים בלבנט שהוחזקו על ידי השושלת השמונה-עשרה. מסעות הכיבוש החדשים שלו הגיעו לשיאם בקרב קדש בשנת 1274 לפני הספירה, שם הוביל את צבאות מצרים כנגד צבאותיו של המלך החיתי מוותלי השני ונתפס במארב הצבאי המתועד הראשון בהיסטוריה.

רעמסס השני התפרסם במספר העצום של ילדים שהוליד מנשותיו ופילגשותיו השונות. הקבר  שבנה לבניו (שרבים מהם האריכו חיים) בעמק המלכים הוכח כמתחם הקבורה הגדול ביותר במצרים.

יורשיו המיידיים המשיכו במסעות הצבאיים, אם כי חצר מלוכה מפוקפק יותר ויותר סיבכה את העניינים. את רעמסס השני ירש בנו מרנפתח ולאחר מכן ירש בנו של מרנפתח, סתי השני. נראה כי כסאו של סתי השני היה שנוי במחלוקת על ידי אחיו למחצה אמנמסס , שייתכן ששלט זמנית מתבאי.

עם מותו של סתי השני, בנו סיפתח , שייתכן ולקה בפוליו במהלך חייו, מונה לכס המלוכה על ידי היועץ ביי, פשוט עם ממערב אסיה ששימש כוזיר מאחורי הקלעים. עם מותו המוקדם של סיפתח, הכס עבר לתאוסרת, המלכה האלמנה  של סתי השני ואולי אחותו של אמנמסס.

תקופת אנרכיה בסוף שלטונה הקצר של תאוסרת הביאה לתגובה מקומית בדמות שליטה זרה, שהובילה להוצאתו להורג של ביי ולהכתרתו של סת נ אחת' , ובכך נוסדה את השושלת העשרים.

השושלת העשרים
הפרעה ה"גדול" האחרון מהממלכה החדשה נחשב באופן כמעט קונצנזוסיאלי לרעמסס השלישי, בנו של סת נ אחת' שמלך שלושה עשורים לאחר תקופתו של רעמסס השני (בערך 1279–1213 לפני הספירה). בשנה השמינית לשלטונו, פלשו גויי הים למצרים דרך היבשה והים. רעמסס השלישי הביס אותם בשני קרבות גדולים ביבשה ובים. הוא טען כי שילב אותם כנידונים ויישב אותם בדרום כנען, אם כי ישנן עדויות לכך שהם פרצו אל כנען. נוכחותם בכנען אולי תרמה להקמתן של מדינות חדשות באזור זה, כמו פלשת, לאחר קריסת האימפריה המצרית. הוא נאלץ גם להילחם באנשי השבטים הלובים הפולשים בשתי מערכות גדולות בדלתא המערבית של מצרים בשנה השישית והאחת-עשרה לשלטונו בהתאמה.

העלות הכבדה של קרבות אלה רוקנה אט אט את אוצר מצרים ותרמה לדעיכה ההדרגתית של האימפריה המצרית באסיה. חומרת הקשיים הללו מודגשת על ידי העובדה שהשביתה הראשונה הידועה בהיסטוריה המתועדת התרחשה במהלך שנת 29 של שלטונו של רעמסס השלישי, כאשר לא יכלו לספק את מנות המזון לבוני הקברים והאומנים המלכותיים המועדפים והאליטה של מצרים בכפר דיר אל-מדינה. משהו באוויר מנע מאור שמש רב להגיע לקרקע וגם עצר את צמיחת העצים ברחבי העולם במשך כמעט שני עשורים תמימים עד 1140 לפני הספירה. סיבה מוצעת אחת היא התפרצות הר הקלה 3  באיסלנד, אך תאריך האירוע נותר שנוי במחלוקת.

לאחר מותו של רעמסס השלישי, החלו מריבות מתמשכות בין יורשיו. שלושה מבניו המשיכו לתפוס את השלטון כרעמסס הרביעי, רעמסס השישי ורעמסס השמיני, בהתאמה. עם זאת, בתקופה זו מצרים סבלה גם מסדרה גוברת של בצורות, רמות שיטפונות נמוכות של הנילוס, רעב, אי שקט אזרחי ושחיתות רשמית. כוחו של הפרעה האחרון, רעמסס האחד עשר, נחלש עד כדי כך שבדרום, הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי  הפכו לשליטים בפועל של מצרים העליונה, בעוד סמנדס  שלט במצרים התחתונה עוד לפני מותו של רעמסס האחד עשר. סמנדס ייסד בסופו של דבר את השושלת העשרים ואחת בטאניס.

תקופת הביניים השלישית

ממוזער|שמאל|150px|דיוקן של "הפרעה השחור" תהרקה, שחזור מוזיאון הלובר
לאחר מותו של רעמסס האחד עשר, יורשו, סמנדס , שלט מהעיר טאניס בצפון, בעוד שהכוהנים הגדולים של אמון בתבאי  שלטו בפועל בדרום המדינה, תוך שהם עדיין מכירים באופן נומינלי בסמנדס כפרעה. למעשה, חלוקה זו הייתה פחות משמעותית ממה שנראה, שכן גם הכוהנים וגם הפרעונים הגיעו מאותה משפחה. פי ענח' , השתלט על מצרים העליונה, ושלט מתבאי, כאשר הגבול הצפוני של שלטונו הגיע לאל-חיבה. (הכוהן הגדול חרי חור  נפטר לפני רעמסס האחד עשר, אך גם היה שליט כמעט עצמאי בימים האחרונים של שלטונו של הפרעה) המדינה שוב חולקה לשני חלקים עם הכוהנים בתבאי והפרעונים בטאניס. נראה כי שלטונם היה ללא הבחנה אחרת, והם הוחלפו ללא כל מאבק נראה לעין על ידי מלכי לוב מהשושלת העשרים ושתיים.

למצרים היו קשרים לאורך שנים רבות עם לוב והמלך הראשון של השושלת החדשה, שושנק הראשון, היה מהשבט הלובי משווש שפעל כמפקד הצבאות תחת השליט האחרון של השושלת העשרים ואחת, פסוסנס השני . הוא איחד את המדינה, והעביר את השליטה על הכוהנים של אמון לידי בנו שלו בתור הכוהן הגדול של אמון, תפקיד שהיה בעבר מינוי תורשתי. האופי הדל והלא אחיד של התיעוד הכתוב מתקופה זו מצביע על כך שהיא הייתה בלתי יציבה. נראה שהיו קבוצות חתרניות רבות, שהובילו בסופו של דבר ליצירת השושלת העשרים ושלוש , שהתנהלה במקביל לסוף תקופת השושלת העשרים ושתיים. המדינה אוחדה מחדש על ידי השושלת העשרים ושתיים, שנוסדה על ידי שושנק הראשון בשנת 945 לפני הספירה (או 943 לפני הספירה), והייתה מורכבת מצאצאי מהגרים של שבט המשווש, במקור מלוב העתיקה. השושלת העשרים ושלוש הביאה יציבות בת יותר ממאה שנה למצרים. לאחר שלטונו של אוסורכון הראשון  התפצלה המדינה שוב לשתי מדינות כאשר שושנק השלישי  משושלת העשרים ושתיים שלט במצרים התחתונה עד 818 לפני הספירה ובמקביל, תקלות השני  ובנו (לעיתים אוסורכון השלישי ) שלטו במצרים התיכונה והעליונה.

ממוזער|שמאל|150px|השושלת העשרים וחמש של מצרים
לאחר נסיגת מצרים מנוביה בסוף תקופת הממלכה החדשה השתלטה שושלת מקומית על נוביה. תחת המלך פ-ענח'י, מייסד השושלת העשרים וחמש הנובית, נעו הנובים צפונה במאמץ למחוץ את יריביהם הלוביים ששלטו בדלתא. פ-ענח'י הצליח להחיל את שלטונו עד ממפיס. יריבו תפנ אח'ת  נכנע לו בסופו של דבר אך, הורשה להישאר בשלטון במצרים התחתונה וייסד את השושלת העשרים וארבע  קצרת הימים בסאיס. הממלכה הכושית מדרום ניצלה את הפילוג הזה ואת חוסר היציבות הפוליטית במלואם והביסה את כוחם המשותף של מספר שליטים ילידים-מצריים כמו פדיבאסטט , אוסורכון הרביעי  מטאניס ותפנ אח'ת  מסאיס. את פ-ענח'י ירש תחילה אחיו, שא בא כא , ולאחר מכן ירשו אותו שני בניו שא בא תא כא  ותהרקה. תהרקה איחד את שתי הארצות - צפון ודרום מצרים - ויצר אימפריה שגודלה השתווה ל. פרעונים כמו תהרקה בנו ושיקמו מקדשים ואנדרטאות ברחבי עמק הנילוס, כולל בממפיס, כרנך, קאווה וג'בל ברקל. במהלך השושלת העשרים וחמש התקיימה הבנייה הנרחבת הראשונה של פירמידות (רבות מהן בסודן המודרנית) מאז הממלכה התיכונה בעמק הנילוס.

יוקרתה הבינלאומית של מצרים ירדה במידה ניכרת בתקופה זו. בעלות בריתה הבינלאומיות של המדינה נפלו תחת תחום השפעתה של אשור, ומסביבות שנת 700 לפני הספירה הייתה השאלה מתי, ולא אם, תהיה מלחמה בין שתי המדינות. שלטונו של תהרקה ושל יורשו, תנות אמון, היו תחת סכסוך מתמיד עם האשורים. אף על פי שמצרים השיגה ניצחונות רבים נגד אשור, בסופו של דבר תבאי נכבשה וממפיס נבזזה.

התקופה המאוחרת

התקופה המאוחרת מתוארכת משנת 671 לפני הספירה ואילך וכוללת את השושלת העשרים ושש  ("הסאיטית") עד השושלת השלושים. ממפיס ואזור הדלתא הפכו למטרה להתקפות רבות מצד האשורים, שגירשו את הנובים. שליטי השושלת העשרים ושש  ("הסאיטית") היו אלו אשר גירשו את האשורים בעזרת צבאות של שכירי חרב יוונים. פסמתיך הראשון היה הראשון שהוכר כמלך מצרים כולה, והביא יציבות מוגברת למדינה במהלך שלטון של 54 שנים מהבירה החדשה, סאיס. ארבעה מלכים סאיים המשיכו להנהיג ברציפות את מצרים בהצלחה ובשלום בין השנים 610 ל-526 לפני הספירה והיו בעלי מעורבות גבוהה במתרחש באזור המזרח התיכון כולו באותה התקופה.

במסגרת זאת המצרים בהנהגת פרעה נכו יצאו ממצרים ב-609 לפני הספירה להילחם עם המעצמה העולה בבל בטרם תשתלט על מה שנשאר מאשור המתפוררת. מסע מלחמה זה ידוע בתולדות ממלכת יהודה כשמלכה יאשיהו יצא לקראת פרעה נכו בדרכו צפונה ונלחם עמו בקרב מגידו. צבא יהודה נחל מפלה בקרב זה ויאשיהו נפל בו. פרעה נכו המשיך בדרכו לנהר פרת ושם נלחם עם הבבלים אך ללא הכרעה למשך 4 שנים. בזמן זה מצרים שלטה בפועל בכל השטח מהנילוס ועד הפרת ואף הדיחה את יהואחז יורשו של יאשיהו ומינתה במקומו את יהויקים. מצב זה נגמר תוך 4 שנים עת בבל בהנהגת נבוכדנצר הביסה את המצרים בקרב כרכמיש. המצרים נסוגו בחזרה למצרים והפסדם היה כה מוחלט עד כדי כך שהמקרא פירט: . למעשה פסוק זה מהווה מעין סיכום לדמות של מצרים כאימפריה בתנ"ך, ועד לחתימתו כ-100 שנים מאוחר יותר מצרים לא תוזכר יותר כמעצמה אלא כגורם שולי.

עם זאת, במהלך תקופה זו, קיסר בבל נבוכדנאצר השני (605–562 לפני הספירה) ערך מסע נגד המצרים ודחק אותם בחזרה מעבר לסיני. בשנת 567 לפני הספירה הוא יצא למלחמה בפרעה יעחמס השני, ופלש לזמן קצר למצרים עצמה.

בסוף תקופה זו צמחה במזרח הקרוב מעצמה חדשה: פרס. הפרעה פסמתיך השלישי  נאלץ להתמודד עם עוצמתה של פרס בפלוסיום. פסמתיך השלישי הובס ונמלט לזמן קצר לממפיס, אך בסופו של דבר נלכד והוצא להורג. בשנת 525 לפני הספירה נכבשה מצרים בידי הפרסים והממלכה סופחה לשטח פרס עד לשנת 404 לפני הספירה. בתקופה זו ראו המלכים הפרסים בעצמם כפרעוני מצרים בני השושלת העשרים ושבע .

שליטה פרסית
ממוזער|שמאל|150px|חייל מצרי של הצבא האחמני, בסביבות 470 לפני הספירה. תבליט בקבר חשיארש הראשון.
ניתן לחלק את מצרים האחמנית לשתי תקופות: התקופה הראשונה של הכיבוש הפרסי, 525–404 לפני הספירה (כאשר מצרים הפכה לאֲחַשְׁדַּרְפָּן), ולאחריה תקופה של עצמאות, ותקופת הכיבוש השנייה והאחרונה, 343–332 לפני הספירה.

מלך פרס, כנבוזי השני, נטל על עצמו את התואר הרשמי פרעה, קרא לעצמו מסוטי-רע (Mesuti-Re שפירושו "רע הוליד"), והקריב קורבנות לאלים המצריים. הוא ייסד את השושלת העשרים ושבע . לאחר מכן מצרים אוחדה לקפריסין ולפיניקיה באחשדרפן השישי של האימפריה הפרסית האחמנית.

יורשיו של כנבוזי השני, דריווש הראשון הגדול וחשיארש הראשון, נקטו במדיניות דומה, ביקרו במדינה והדפו מתקפה אתונאית. סביר להניח שארתחששתא הראשון ודריווש השני ביקרו גם הם בארץ, אם כי אין עדות לכך.

במהלך מלחמת הירושה שלאחר שלטונו של דריוש השני, שפרצה בשנת 404 לפני הספירה, מרדו המצרים תחת אמירתאיוס והשיבו לעצמם את עצמאותם. שליט יחיד זה של השושלת העשרים ושמונה  נפטר בשנת 399, והשלטון עבר לשושלת העשרים ותשע , שליטיה היו ממוצא מצרי. בשנת 380 לפני הספירה נוסדה השושלת השלושים  ושלטונה נמשך עד שנת 343 לפני הספירה. נכתנבו השני היה המלך הילידי האחרון ששלט במצרים.

ארתחששתא השלישי (358–338 לפני הספירה) כבש מחדש את מצרים לתקופה קצרה (343–332 לפני הספירה). בשנת 332 לפני הספירה כבש אלכסנדר הגדול את עמק הנילוס. בעקבות כך הסתיים השלטון האחמני ומצרים הפכה לסאטרפיה באימפריה של אלכסנדר. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול מונה תלמי הראשון לנציב מצרים והחל את שלטון בית תלמי.

התקופה ההלניסטית: שלטון בית תלמי

ממוזער|שמאל|150px|טבעת עם חריטה של דיוקן של תלמי השישי פילומטור כפרעה (המאה ה-2–3 לפני הספירה), מוזיאון הלובר
בשנת 332 לפני הספירה כבש אלכסנדר השלישי מלך מוקדון את מצרים ללא התנגדות רבה מצד הפרסים. הוא ביקר בממפיס ועלה לרגל אל האורקל האל אמון בנווה המדבר סיווה. האורקל הכריז עליו כבנו של האל אמון. הוא פייס את המצרים בכבוד שגילה לדתם, אך מינה יוונים כמעט לכל התפקידים הבכירים במדינה, וייסד עיר יוונית חדשה, אלכסנדריה, שהייתה עיר הבירה החדשה. כעת ניתן היה לרתום את עושרה של מצרים לכיבוש שאר האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר. בתחילת שנת 331 לפני הספירה הוביל אלכסנדר הגדול את כוחותיו לפיניקיה, ולא חזר למצרים עוד.

לאחר מותו של אלכסנדר בבבל בשנת 323 לפני הספירה, פרץ משבר ירושה בין מצביאיו. פרדיקס שלט באימפריה כעוצר עבור אחיו למחצה של אלכסנדר, ארהידאוס , שהפך לפיליפוס השלישי מלך מוקדון, ובנו התינוק של אלכסנדר, אלכסנדר הרביעי מלך מוקדון. פרדיקס מינה את תלמי הראשון, אחד מחבריו הקרובים ביותר של אלכסנדר, לשלוט במצרים בשם המלכים המשותפים. עם זאת, כאשר התפרקה האימפריה של אלכסנדר, ביסס תלמי הראשון את עצמו במהרה כשליט בזכות עצמו. תלמי הראשון הגן בהצלחה על מצרים מפני פלישה של פרדיקס בשנת 321 לפני הספירה וביסס את מעמדו במצרים ובאזורים הסובבים אותה במהלך מלחמות הדיאדוכים (322–301 לפני הספירה). בשנת 305 לפני הספירה החיל תלמי הראשון על עצמו את התואר פרעה. כתלמי הראשון סוטר ("מושיע") ייסד את שושלת בית תלמי ששלטה במצרים במשך כמעט 300 שנה. תלמיים מאוחרים יותר אימצו מסורות מצריות על ידי נישואים לאחיהם, ציירו את עצמם על אנדרטאות ציבוריות בסגנון ובלבוש מצריים, והשתתפו בחיים הדתיים המצריים. התרבות ההלניסטית המשיכה לשגשג במצרים הרבה לאחר הכיבוש המוסלמי. המצרים קיבלו במהרה את תלמי כיורשי הפרעונים של מצרים העצמאית. משפחת תלמי שלטה במצרים עד הכיבוש הרומי בשנת 30 לפני הספירה.

כל השליטים הגברים של השושלת אימצו את השם תלמי. מלכות תלמי, שחלקן היו אחיות בעליהן, נקראו בדרך כלל קלאופטרה, ארסינואי או ברניקי. החברה המפורסמת ביותר בשושלת הייתה המלכה האחרונה, קלאופטרה השביעית, שנודעה בתפקידה בקרבות הפוליטיים הרומיים בין יוליוס קיסר לפומפיוס, ומאוחר יותר בין אוקטביאנוס למרקוס אנטוניוס. התאבדותה לכאורה בכיבוש על ידי רומא סימנה את סוף שלטון תלמי במצרים ומצרים הפכה לפרובינקיה רומית.

התקופה הרומית

מצרים הייתה פרובינקיה רומאית למן סיפוחה ב-30 לפני הספירה ועד כיבושה על ידי הערבים בשנת 641 לספירה.

המאה השנייה לפני הספירה סימנה את ירידתם של הממלכות ההלניסטיות ועליית כוחה של הרפובליקה הרומית. התרחשות זאת לא פסחה על הממלכה התלמית שבסיסה היה במצרים. למרות שהייתה באופן מסורתי בעלת ברית של רומא הוכרחה מצרים לוותר על קירנאיקה לטובת שלטון רומא ובמשך המאות הבאות הממלכה נחלשה יותר ויותר, והפכה למעשה מדינת חסות של רומא, עד כדי כך שבאמצע המאה הראשונה לפני הספירה רומא הציבה בה חיל מצב קבוע. ברומא עצמה עלו הצעות לספח את מצרים, אולם הם נדחו בהתנגדות הסנאט.

עקב כך נכנסה מצרים למעורבות במלחמות האזרחים הרומיות שהסתיימו בתבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום ב-31 לפני הספירה. שנה לאחר מכן מנצח הקרב, אוקטביינוס, פלש למצרים הביס בקלות את אנטוניוס וקלאופטרה (שהתאבדה לאחר מכן) וארגן את הממלכה התלמית כפרובינקיה רומית. אוקטביאנוס השתמש בכספים ובאוצרות העצומים שלכד לאחר כיבוש מצרים כדי לשלם לווטרנים של הלגיונות ולייצב את המצב הכלכלי ברומא, אולם לא בכך התבטאה חשיבותה האמיתית של מצרים. הרומאים השתמשו בה כאסם התבואה של איטליה ודאגו לאספקה שוטפת של תבואה מצרית לאימפריה.
בשל חשיבותה האסטרטגית של מצרים, אסר הקיסר על סנאטורים להיכנס אליה ללא אישורו המפורש, ובניגוד לפרובינקיות אחרות שבהם השלטון היה נתון להלכה בידי הסנאט, במצרים מונה נציב קיסרי שענה אך ורק לפרינקפס.

לדברי יוסף בן מתתיהו, שכתב במחצית השנייה של המאה ה-1 לספירה, לפי נתוני מס הגולגולת, אוכלוסיית מצרים מנתה בזמנו 7.5 מיליון נפש מלבד תושבי אלכסנדריה, שכפי הנראה מנו כמיליון נפש.

מהקמת הפרובינקיה ועד המאה השנייה לספירה ישבו בה הלגיון השלישי קירנאיקה והלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה. במאה השנייה החליף אותם הלגיון השני טריאנה שישב בה עד המאה הרביעית לספירה.

ראו גם

 פרעוני מצרים
 היסטוריה של מצרים
 הצבא של מצרים העתיקה

קישורים חיצוניים

 The Ancient Egypt Site
 Brian Brown (ed.) (1923) The Wisdom of the Egyptians. New York: Brentano's
 Texts from the Pyramid Age Door Nigel C. Strudwick, Ronald J. Leprohon, 2005, Brill Academic Publishers
  Ancient Egyptian Science: A Source Book Door Marshall Clagett, 1989
 History: Ancient Egypt Archived 2012-05-04 at the Wayback Machine

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים העתיקה