אשרה (אלה)

אֲשֵׁרָה (, באוגריתית: 𐎀𐎘𐎗𐎚 – אַתֿרת) היא אלה מרכזית במיתולוגיה הכנענית. היא אלת הבית של ארץ כנען, אשתו של אל אבי האלים, אלת האדמה והפריון שאחראית לגידול ולצמחיה – "אמא אדמה". בתקופת בית ראשון היה פולחנה נפוץ בממלכת ישראל ובממלכת יהודה, הן לפי המקרא והן לפי עדויות ארכאולוגיות (חומריות וכתובות). סמלה הוא עץ, ובתקופה ההלניסטית והרומית גם יונה ודג.

 עדויות אמוריות קדומות 
בטקסטים מסופוטמיים מוזכרת אשרה כ־Aširtu או Ašratu, ושם היא בת־זוגו של אל השמים אנו, או האל המייצג את האמורים השמיים המערביים, . אשרה הגיעה למסופוטמיה בתקופת השושלת הבבלית הראשונה (האמורית), ככל הנראה, בתיווך האמורים שהגיעו מהמערב. היא מכונה בכתובות bēlet ṣēri (גבירת הערבה), kallat šar šamī (כלת מלך השמים), ו־bēlet kuzbi u ulṣi (גבירת ה והעליצות). האלה ידועה אף מהשם התאופורי daš-ra-tum-um-mi ("אשרה היא אִמי").

במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים-סין הראשון, מובאת אשרה (בכתיב a-še-ra-tum) בטור המלים האמוריות כמקבילה לבלת אילי, האלה האם האכדית, בטור המלים האכדיות.

 עדויות מהלבנט מתקופת הברונזה 
בין הכתבים החתיים התגלה מיתוס אחד, שמקורו כנעני (או אמורי). המיתוס עוסק באלכונירשה ובאשתו אשרה (בחתית: da-še-er-tu4 או da-še-er-du), שמנסה לפתות את אל הסער לשכב עמה; אל הסער מסרב, והולך לספר זאת לאלכונירשה. אלכונירשה מורה לו להשפיל את אשרה, ואל הסער הורג 77 או 88 מבניה; היא מתאבלת שבע שנים, ואז הולכת לאלכונירשה, מספרת לו על כוונתה לנקום באל הסער ואומרת לו שהיא תשכב עמו (עם אלכונירשה). אלכונירשה מסכים, הם שוכבים, ואלוהות נשית (ככל הנראה ענת או עשתרת) ששמעה את דבריהם הולכת להזהיר את אל הסער. הלוח מקוטע, אך ככל הנראה אשרה מצליחה בנקמתה, שכן אל הסער מצוי בקטע הבא בשאול, שם מרפאים את פצעיו.

באחד ממכתבי תענך מוזכר u-ma/ba-an da-ši-rat בהקשר של חיזוי עתידות. אם הקריאה הנכונה היא u-ma-an, אזי מדובר ב"מכשף אשרה"; אם הקריאה הנכונה היא u-ba-an, מדובר בשם פרטי שמשמעו "אצבע אשרה" (בדומה ל"אצבע אלהים", ).

על חותם גליל מסביבות המאה ה־17 לפנה"ס שנוצר, ככל הנראה, בגבל, מופיע הכיתוב האכדי "חַֿסִיַמיַפַחַֿת, אהוב/אהובת אשרה" (המלה הראשונה היא שם פרטי, ככל הנראה נשי, של בעלי החותם), ואחת הדמויות המופיעות על החותם מעוצבת כחתחור ערומה, עם קרני פרה וביניהן גלגל השמש מעל ראשה ואוחזת במטה; בהקשר זה מתפרשת דמות חתחור כייצוג של אשרה בדמות חתחור המזוהה עִמה.

במכתבי אל־עמארנה ממחצית המאה ה־14 לפנה"ס, נזכר מספר פעמים מלך מממלכת אמורו בעל שם תאופורי שמשמעותו "עבד אשרה"; הכתיב הנפוץ ביותר של שמו היה abdi-a-ši-ir-ta, אך נמצא גם abdi-a-ši-ir-ti, abdi-aš-ra-tum, abdi-daš-ra-tum, abdi-aš-ra-ti, abdi-daš-ra-ti ו־abdi-aš-ra-ta.

 בכתבי אוגרית 
שמה המלא של אשרה באוגריתית הוא: רבת אַתֿרת ים, שפירושו כנראה: "הגבירה הצועדת על הים" בכתבים האכדיים מאוגרית נכתב שמה daš-ra-tu4. בדרך־כלל הוצגה כאשת ראש הפנתיאון אל, ואם 70 בניהם האלים. בהקשר זה היא נקראת
קנית אלם (מילולית: קונית האלים) כלומר אם האלים, ובניה מכונים "שבעים בני אשרה". המילה "רבת" (הגברת) משמשת כקידומת לשמה, לפעמים היא נקראת סתם אלת (האלה), האלה הראשית. לעיתים הוצגה כזוגתו של בעל, בשם בעלת.

אשרה מוזכרת כאלוהי צור (אַתֿרת צרם – אשרת הצורים) וצידון (אִלת צדינם – אלת הצידונים). בלוחות המיתולוגיים נזכר משרתה קדש־ואַמרר, המכונה גם דגי אַתֿרת (דיַג אשרה). לגבירה אשרה כוח השפעה רב. בעלילות בעל וענת, היצירה המרכזית בשירה האוגריתית, היא מוצגת כמי שמשפיעה על אל בעלה להרשות בניית היכל לבעל, כדי לבסס את מלכותו, וכמי שמסרבת לבקשת אל ראש הפנתיאון להמליך אחד מבניה תחת בעל שמת, והיא למעשה הממליכה את עשתר כשליט העולם. בניה מוזמנים לשמחה בהיכל בעל, אבל לאחר מכן הם נלחמים בבעל כאשר הוא רוצה לחזור למלכותו והוא הורגם.

במחזה הולדת שחר ושלם, הכולל בתחילתו דברי פתיחה ארוכים, וביניהם קריאה ל"לאלים נעימים, גוזרי ים, בני ים, יונקי שדי אשרה" (אלים אלה הם שחר ושלם), מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי (היא כנראה ענת), על שפת הים. אל עוסק בגחלים, ומנסה לקיים יחסי מין עם נשותיו; לאחר טקס הכולל ירי בציפור וצלייתה על הגחלים, החוזר על עצמו כמה פעמים, "ידו" (איבר מינו) מתוארת כארוכה כים, הוא משגל את הנשים והן הרות. לאחר חודשי ההריון נולדו שחר ושלם. לאחר מכן האלים מתוארים פעמיים כ"אלים נעימים, גוזרי ים, בני ים, יונקי שדי שׂרה" (כנראה כינוי לאשרה), וייתכן שהדבר חשוב לאור היותן של האמהות בנות אדם, שבניגוד ל"שרה" שהיניקה אותן (כנראה אשרה) לא היו ראויות להניק את בני אל.

כמו עשתרת וענת, גם אשרה נחשבה לאלת פריון נשית. אך מאפייני אשרה מדגישים בדרך־כלל את הבטי הנשיות האמהיים, בעוד שמאפייני עשתרת מדגישים את הבטיה המיניים, ומאפייני ענת את הבתוליות. בפולחן אשרה עסקו קרוב לוודאי בעיקר נשים שביקשו עזרה בבעיות פוריות, לידה ואמהות. בתקופות מאוחרות הייתה נטייה לאחד את היבטי שלוש האלות הללו לתוך אלת פריון אחת.

גילויים שונים בנוגע לאלה אשרה במסופוטמיה, במכתבי אל־עמארנה ובמכתבי תענך התגלו לפני הטקסטים האוגריתיים, אך רק לאחר גילוי הטקסטים האוגריתיים חוקרים הכירו בכך ש"אשרה" התקיימה כאלוהות.

 במקרא 
 בספרות ההיסטורית
אשרה ופולחנה מוזכרים במפורש בהקשרים שליליים במקרא: . עם זאת, התנ"ך מספר כי לאורך תקופת השופטים והמלכים, התמידו הישראלים והיהודאים בעבודת אשרה.

 ספר שופטים 
פולחן אשרה התקיים בישראל עוד בראשית תקופת השופטים: 

בתקופת השופט גדעון בן יואש, פולחן האשרה הייתה מציאות שכיחה, לצד פולחן הבעל:

 ספר מלכים 
בספר מלכים מסופר שבימי רחבעם נעבדה אשרה ביהודה, ושאסא כרת את אשרה שעשתה אמו – אולם מסופר כי גם בנו נלחם בפולחן אשרה, מה שמעיד על המשכיות הפולחן. בימי אחאב נעבדה אשרה בישראל, ואף היו לה ארבע מאות נביאים. התנ"ך מעיד כי אשרה נעבדה בימי יואחז.

בימי יהואש מלך יהודה, לאחר מות יהוידע הכהן, נעבדה האשרה ביהודה גם על ידי שרי יהודה. עד ימי חזקיהו נעבדה האשרה בממלכת יהודה, ולמרות ניסיונו של חזקיהו לעקור את פולחנה, מנשה שמלך אחריו הציב פסל של אשרה בבית המקדש: . פולחן האשרה בבית המקדש המשיך עד ימי יאשיהו, שבמסגרת ריכוז הפולחן נלחם נגד עבודת אלי כנען המקומיים בישראל, ועד ימיו נעבדה האשרה גם בבמות מסביב לירושלים.

לאורך התנ"ך, מוזכר פולחן פוליתאיסטי תחת עצים ולכבודם. פולחן זה מזוהה עם עבודת אשרה ופולחני פריון כנעניים. עצים נחשבו גם כסמלי פריון חיוביים במקרא, ואלוהים אף מדומה בעצמו לעץ רענן. חוקר המקרא יוליוס ולהאוזן, ובעקבותיו גם גאורג פוהרר , אדמונד ז'קוב, וג'ון דיי , סברו כי הפסוק  מתייחס לשמות האלות ענת ואשרה.

לפי ההיסטריון והאנתרופולוג רפאל פטאי בספרו "האלה העבריה", לאשרה היה חלק מרכזי בפולחן הפריון והאמהות שהיה נפוץ בכנען גם בקרב היהודים. הוא חישב שפסל אשרה היה נוכח בבית המקדש הראשון כשני שלישים מזמן קיומו (236 מתוך כ־370 שנים), לפי האזכורים הרבים בתנ"ך להכנסתה למקדש בידי מלכים שונים.

העיר בית אל, היא לוז, שהייתה אתר פולחני חשוב בישראל, הייתה גם מרכז לפולחן אשרה. לפי הממצאים, בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שהיה זה אתר פולחן עם עץ לאשרה. ייתכן שהסיפור על בניית המזבח על־ידי יעקב בבית אל הוא דרכו של הסופר לתת לגיטימציה דתית לפולחן באתר כנעני קדום; ייתכן גם שבאותו סיפור נכתב במקור, שהצבת המצבה של יעקב לוותה גם בנטיעת אשרה, כי כוחה הזכרי של המצבה כרוך בכוחה הנקבי של האשרה, ולא בכדי המקרא כורך את איסור נטיעת אשרה והצבת מצבה לצד מזבח ה' (). לפי עדות , גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה (ייתכן שאי אזכור אשרה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו). קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות – לרוב לא עמדה לבדה. סביר להניח, לפי השם "לוז" (שמשמעו שקד), שעץ אשרה שעמד בעיר היה שקד. שילוב השמות "לוז" ו"בית אל" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.

בספר יהושע נכתב:

נוסח המסורה המנקד "הָאַלָּה", ניקוד שלא מופיע בשום מקום אחר, נועד לטשטש את הקשר עם האֵלָה (השוו במיוחד ), היא אשרה; לפי ברוך מרגלית, הסיפור מבטא קשר קדום בין יהוה ואשרה, ובין סמל המצבה הזכרי לסמל העץ הפורה הנקבי.

 בספרות הנבואית 

הן בספר עמוס והן בספר הושע אין הוקעה של האשרה שעמדה בבית־אל בזמן שעמדה שם (הוקעתה מצויה רק בכתובים המתארים בפרספקטיבה את אותה תקופה), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסתה כחלק לגיטימי מפולחן ה' עד רפורמת יאשיהו לריכוז הפולחן ביהודה.

בספר ירמיה נכתב  – פסוק זה ככל הנראה ממחיש את הסמליות האבהית של המצבה והאמהית של עץ האשרה.

 אזכורים ספרותיים 
בנוסף לאזכורים המפורשים של אשרה בספרות המקראית ההיסטורית, חוקרים מצאו מספר קטעים ספרותיים במקרא הרומזים לאשרה ולמאפייניה.

בפסוק הפותח את ברכת משה: , המילה היחידאית הסתומה "אשדת" משוחזרת כ"אשרת" (האות ר' הוחלפה באות ד' הדומה לה), ומתייחסת לאשרה.

ממוזער|150x150 פיקסלים|תבליט מתל חלף, המתאר אדם מטפס (בעזרת סולם) על עץ בגדיד התמרים; העץ מעוצב עם פלמטות, הקשורות לאיקונוגרפיית האלה אשרה
ימין|ממוזער|255x255 פיקסלים|קטע מתבליט הכתרת זמרי-לים, בו נראים (בין השאר) אנשים מטפסים על עץ תמר במקדש האלה

בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר:

ממוזער|225x225 פיקסלים|תבליט מאזתודי (קרטפה), המתאר אישה מיניקה ילד ולצדה עץ תמר
הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים). קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: ; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל). הקשר בין השיר לתמונות הוא מקרה של ביטוי של דפוס מיתי־פולחני בן מאות שנים בספרות. לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה. הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.

מקור שמות העצים אלון ואלה במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים; המילה "אלה" (או "אלת" בסיומת ת' נקבית) שימשה באוגרית כשם נרדף לאשרה.

 ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים מתקופת הברזל 
300px|ממוזער|צלמיות עמוד מיהודה, המאות השמינית עד השישית לפנה"ס – צלמיות מסוג זה היו, ככל הנראה, הצלמיות הנקביות בעלות התפוצה הרחבה ביותר ביהודה במאות אלה
ממוזער|פיטס א' מחורבת תימן, עליו נכתב  מעל זוג דמויות
צלמיות חרס קטנות של נשים התומכות את שדיהן בידיהן נפוצות באתרים ארכאולוגים ביהודה בתקופת הברזל. הן מכונות במחקר "צלמיות עמוד", שכן בסיסן עוצב כך שניתן להעמיד אותן. שברי צלמיות כאלה נמצאו אפילו בעפר מהר הבית. החוקרים חלוקים בשאלה מה נועדו לייצג, אך דעה נפוצה היא שאלה פסלי אשרה או עשתרת, ששימשו בפולחן פריון של אלות אלו, בדומה לפולחן אלות פריון שהיה מקובל בשאר המזרח הקרוב והמרחב האגאי.

גם בדרום־ערבית עתיקה מצויה אשרה, בצורה "אתֿרת".

ממצא אפיגרפי חשוב בנוגע לאשרה התגלה באמצע שנות ה־70 על גבעה במזרח סיני, באתר חורבת תימן. האתר נחפר במשך שלוש עונות בשנים 1974–1976, ואותרו בו ממצאים רבים בעלי חשיבות להבנת הספרות והדת של ממלכת ישראל בתקופת בית ראשון. מבין הממצאים השונים שנמצאו באתר, הכתובות שנמצאו בו מכילות ברכות "ליהוה ולאשרתה":





על אותו פיטס מצוירות גם מספר דמויות, שתיים מהן נראות כזוג ובסמוך לאחת הכתובות.

בנוסף, כתובת דומה בנוסח שלה התגלתה באתר הארכאולוגי חורבת אל כום שבהר חברון:

 פרשנות הכתובות 
אזכור "אשרתה" מקובל במחקר כציון האלה אשרה. ה"אשרים" מתפרשים כחפצי פולחן מעץ שייצגו את האלוהות אשרה ונשאו את שמה, ככל הנראה עצים נטועים וגזומים. אשרה נחשבה בישראל וביהודה כבת הזוג של יהוה, אלה נושאת ברכה ואולי אף מתווכת בין האדם לבין בן זוגה, כפי שמעידה כתובת מחורבת אל כום:  וכן היותה של אשרה בשירת אוגרית כאלה מתווכת בפני בן זוגה אל. המקרא מתעד את פולחנה, והיא נותרה במקדש בית אל אף לאחר הטיהור שביצעו בו הקנאים היהויסטים מבית יהוא, בשל היותה כה מוטמעת במסורות העממיות והממלכתיות ומעמדה כחלק יסודי מהאורתודוקסיה של הדת הישראלית באותה עת. היעדרה של אשרה מהמקרא נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם. הצורה "אשרתה" היא, ככל הנראה, השם "אשרה"/"אשרת" עם כינוי שייכות; אין בצירוף השייכות לשם פרטי עדות לאי־היותו שם פרטי (כינוי שייכות המצורף לשם אלוהות נמצא, למשל, בשירת אוגרית).

הבלשן מרדכי גילולה היה הראשון לפרסם מאמר בנוגע לכתובת. לשיטתו, יש לקרוא "ליהוה שומרון ולאשרתו". כלומר, שם האל הוא "יהוה שומרון". הדבר עשוי להיות מוסבר או על ידי ביטויים כמו "ה' נסי" ו"ה' יראה" – צימוד שם מקום לשם האל; או על ידי הבחנה כי באותה העת המאמינים הבדילו בין "יהוה שומרון" לאחרים, למשל, "יהוה צבאות", כשם אלוהות נפרדת. לדעת גילולה לא מסתבר ש"אשרתה" הוא מקום קדוש, שכן אשרה במקרא היא חלק מן הפנתאון הפוליתאיסטי, או עצם המייצג את האלה, והמילה "אשר" או "אשרה" למקום קדוש (הקיימת בפיניקית) לא קיימת במקרא. לדעתו: . פירוש זה מחדד את ההבנה שפולחן אשרה רווח במשך דורות, הן בממלכת יהודה, שם, על פי המקרא, נעבדה אשרה בימי מספר מלכים, והן בממלכת ישראל, שם ניצבה אשרה בשומרון מימי אחאב ועד חורבן העיר, ולאחר מכן אצל המזבח בבית אל, עד ששרפה המלך יאשיהו. עורכי המקרא המאוחרים הם אלה ששיוו לעבודת אשרה אופי בלתי־לגיטימי שלא היה קיים בתקופה קדומה יותר. גילולה מסכם – .

אחת הכתובות, "ליהוה שמרן ולאשרתה" שעל פיטס א', מופיעה מעל ציור של זוג דמויות. חלק מהחוקרים הציעו קשר ישיר בין שתי הדמויות שעל פיטס א' ל"יהוה ואשרתו" המוזכרים בכתובות, כולל בכתובת שמעליהם. חוקרים אחרים סוברים שאין קשר ישיר בין הציורים לכתובות, מלבד העובדה ששניהם מייצגים אמונות של מאמיני יהוה (בשומרון ובארץ "תימן" הדרומית); לדבריהם, הציורים מדגימים בעיקר את הזיקה האיקונוגרפית החזקה בין האמנות הישראלית לאמנות של שאר תרבויות הלבנט. חוקרים רבים רואים קשר בין עיצובן של זוג הדמויות לעיצוב המקובל של האל המצרי השולי בס, ננס גרוטסקי, הידוע מאוד גם מהאיקונוגרפיה הפיניקית. דחייתן של הדמויות כמייצגות את יהוה ואשרתו לא נובעת מהנחה מוקדמת שאלוהי ישראל לא יכול להיות מיוצג, אלא משום הסבירות הנמוכה שדמות זוטרה כמו בס תייצג את האלים הראשיים, וכן כי מיזוג חייתיות ואנושיות לא היה נפוץ בתיאור אלים ראשיים בתקופה זאת בלבנט ובנהריים.

תיתכן גם אפשרות לא לייחס לכל הופעות המונח "אשרה" או "אשר(ים)" משמעות זהה בכל הופעותיהם, בהתייחס למונחים הסמוכים להם (לבנות, להציב, להעמיד...), כאשר חלקם מציינים עצים (תוך הבדלה בין עצים גדולים לבין עצים קטנים הניתנים לעיצוב ולגיזום), חלקם חפצים ניצבים מעץ וחלקם מצבות ממש (כפי שעולה למשל מאחד הפסוקים בירמיהו, בו הסמיכות של אשרים ו"עץ רענן" מקשה על ההנחה שגם האשרים, לפחות בהקשר זה, היו עצים בעצמם). מיעוט חוקרים מציעים לראות בשם "אשרה", שציין אלוהות בתקופת הברונזה, מונח שמהותו האלוהית נשכחה בתקופת הברזל וציין רק עץ מקודש לאלוהות מסוימת, במקרה זה יהוה. הארכאולוג נדב נאמן התנגד לפירוש זה במילים: . לשיטת נאמן מופיעה אשרה במקרא כאלה (, , ), הן כעץ רענן המזוהה עמה (, ), והן כפסל, שאולי עוצב בצורת עץ והוצב במקדש (, , , , ); אלוהות יכולה להיות מיוצגת על ידי פסלה, החיה או הצמח המקודשים לה, או על ידי הסמל המיוחד לה, והעדות המקראית לא חורגת מכך. לאור זאת, גם הוא מסכם כי אשרה/אשרת נחשבה בישראל וביהודה כבת זוגו של יהוה, והייתה מיוצגת באתרי הפולחן באמצעות פסלה או באמצעות העץ המקודש לה. למסקנות אלו הגיעו גם חופר חורבת אל־כום, הארכאולוג המקראי האמריקאי ויליאם דיוור, בספרו המוקדש לנושא, וחוקר המקרא יגאל בן נון. טלי אורנן, ארכאולוגית וחוקרת אמנות המזרח הקדום, הוסיפה שכל הופעות אשרה במקרא מתייחסות לאלה, לעץ המקודש לה או לחפצים המקודשים לה, ואין חריגה מכך; גם במסופוטמיה נמצאה מורכבות איקונוגרפית־תאולוגית דומה.

קאסוטו הציע שברבים, אשרים או אשרות מורה על שם האלות בכלל או אף האלים והאלות יחד.

 איקונוגרפיה 
 עץ החיים 
ממוזער|240x240px|לוחית שנהב מתוצרת פיניקית מכלח, המתארת עץ חיים עם , המייצג את אלת העץ אשרה
אשרה, כמו אלות נקביות אחרות באזור, יוצגה בסמל עץ החיים. בכנען ובמסופוטמיה היה סמל זה היה מיוצג במיוחד בעצי תמר וארז.

 התמר 
ממוזער|240x240 פיקסלים|מזבח חרס מתל רחוב, עם תבליטי נשים ועץ תמר המסמל את עץ החיים, האלה אשרה
עץ התמר, המקודש בכל מרחב הסהר הפורה ונפוץ באיקונוגרפיה, היה מסמלי אשרה; הממצא האומנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ התמר, ואף לכפות תמרים טריות.

התמר כעץ קדוש או עץ חיים קשור לייצוגים מגוונים של  (תימורה) ועצים בעלי וולוטות, כולל כותרות פרוטו־איוליות.

 מוטיב העץ והיעלים 

במזרח הקדום כולו, ובכנען בפרט, מוטיב העץ המקודש שמצדדיו חיות, לרוב מקורננות או ציפורים, היה נפוץ מאוד, ומקובל לראותו כמקושר לאשרה. המוטיב נקרא לעיתים "מוטיב העזים והעץ (הקדוש)" או "היעלים והעץ", "דגם היעל והדקל" או "דגם האיילות והתומר"; הוא כולל לעיתים (כמו בחותמי גליל ממיתני) עזים (או יותר נכון, עזי בר) כחיות המקורננות לצדי העץ. היותם של העצים המיוצגים חיים, לא רק כחלק ממוטיב העץ והיעלים, בולטת תמיד, והדבר מקושר להיותה של אלת הפריון אלת חיים, וגם איסיס, חתחור ואשתר מיוצגות בעצים חיים. בולט במיוחד חותם גליל ממרי, בו אל יושב על כיסא על גבעה, ומשני צדדיו אלות נקביות מהן יוצאים ענפים חיים, והן נראות כצומחות ממים שיוצאים מנחשים שעל בסיס הגבעה עליה יושב אל. היותו של העץ סמל לפריון מודגם יפה על ציור על כד בו במקום עץ הוצבה בין החיות ערוה המסמלת את האלה. ממצאים בהם, למשל, האלה מחליפה את עץ החיים כניצבת בין החיות המקורננות, או אף ניצבת בין חיות מקורננות כשבסמוך לה נמצא גם עץ הניצב בין חיות מקורננות, מעידים על היחס האיקונוגרפי בין האלה והעץ המייצג אותה.

דגם החיה המקורננת ומסביב לה ענף או ענפים (בצורת כפות תמר) היה אופייני כמוטיב ("היעלים והענף") כנעני על חותמים מתקופת הברונזה הקדומה, ונעשה נפוץ יותר על חותמים בתקופת הברונזה התיכונה, אם כי היה נפוץ אף יותר על קדרות. בתקופת הברונזה שימשו האלה הערומה, הענפים והיעלים בשילובים שונים על חותמים, אולם בתקופת הברזל נעלמה דמות האלה ומופיעים רק היעלים, הענפים ועץ החיים.

הן בתקופת הברונזה הקדומה והן בתקופת הברונזה המאוחרת היה דגם העץ והיעלים הדגם המרכזי והאפייני ביותר בציורים על קרמיקה, וישנם מקרים בהם האמנים טרחו לציירו אף על משטחים בלתי־נוחים לציור. חשיבותו של המוטיב מתבטאת בין היתר בהימצאותו על מגוון רחב של חפצים. אותו מוטיב מצא את דרכו בקדרות (אמנם בצורה מעט מנוונת אמנותית, כאשר ההתנוונות התחילה עוד בסוף תקופת הרונזה המאוחרת) לתקופת הברזל, ומתבטא בצורה מסוגננת מאוד בקירמיקה ישראלית. בתענך, למשל, נמצאו שני כני קטורת מהתקופה הישראלית המוקדמת, שעליהם מעוצב (בין השאר) עץ עם יעלים משני צדיו. על אחד גב פיטס א' מחורבת תימן נמצא ציור עץ מסוגנן עם יעלים לצדדיו מעל אריה, ובצד השני הקדשה (שלא קשורה ישירות לציור) ליהוה שומרון ולאשרתו, והוא מבטא מסורות כנעניות־פיניקיות־לבנטיניות קדומות שהיו נפוצות גם באלף הראשון לפנה"ס.

ייתכן שיש קשר בין הופעתם של היעלים ועזי הבר (חיות המטפסות על הרים) במוטיב לטבעה של האלה המיוצגת כאלת הרים, בייחוד בהקשר של ממצאים מהתרבות המיקנית הקשורים לכנען או שנמצאו בה (כמו לוחית השנהב האיגאית המיובאת שנמצאה בקבר באוגרית, בה האלה מוצגת לצד יעלים על הרים).

מוטיב זה מתועד גם באימפריית קרתחדשת, בייצוגים המקושרים לתנת.

 אשרה ומנורת המקדש 
ממוזער|הכד מלכיש – כד חרס שנמצא בלכיש (אחת הערים החשובות ביהודה), המאה ה-13 לפנה"ס (שלהי התקופה הכנענית), מעוטר באיורי חיות מקורננות מצדי עץ (וציורים נוספים), ומעליהם כיתב "מתן שי ל[רב]תי אלת", כיתוב המתייחס לאשרה
מקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה. במספר ממצאים חשובים מארץ־ישראל הכוללים את מוטיב העץ והיעלים, העץ המסוגנן כולל שלושה ענפים היוצאים מכל צד, בדומה למנורה. ממצאים אמנותיים רבים המתארים עץ המייצג את אשרה (ולעיתים אף אלות נקביות שמיות אחרות) כוללים מוטיב של שלושה ענפים (לעיתים כוולוטות), זה כנגד זה, היוצאים מצדי הגזע הראשי, ולעיתים הגזע הראשי יוצא ב'צמרת' כענף שביעי – בדומה למנורה. בלכיש נמצא כד, שלפי כתובתו הוא מוקדש ל"אלת" (אל בנקבה, שם אחר לאשרה, המופיע גם באוגרית), הכולל ציור של יעלים משני צדי עץ מקודש, המעוצב בצורה דומה לייצוגי מנורת המקדש המוכרים לנו; כד זה מהווה מעין "חוליה חסרה" לקשר בין העץ המקודש המוכר במזרח הקדום לבין צורת מנורת המקדש, וכן מהווה עדות יוצאת דופן לקשר בין אשרה למוטיב העץ והיעלים. ייתכן מאוד שמנורת שבעת הקנים המוכרת מקורה רק בימי שיבת ציון, ואם כך, אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה נועדה להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם. ייתכן שהמנורה הייתה קיימת בצורה זאת גם בתקופה מוקדמת יותר, וגם במקרה זה מדובר ככל הנראה בתחליף לעץ אשרה.

השם Prunus amygdalus מקורו בצירוף השמי "אם גדולה" או השומרי ama.gal (באותה משמעות), ומתייחס ככל הנראה להיותו של השקד ייצוג לאלה האם; אשרה, הידועה בכתבי אוגרית כ"אם האלים" או " האלים", מתאימה לתיאור זה, וכנראה מקבילה בכך גם לתנת (המוכרת בפיניקית כ"אם"). בשילוב עם העדות מבית אל על אשרת שקד, חיבת יהוה לעץ השקד המתבטאת בסיפור מטה אהרן והופעת אשרת שקד עם שלושה ענפים מכל צד בציורי חורבת תימן, מצביעים על היתכנות קשרים מיוחדים בין המנורה לעץ השקד בפרט.

 אריות 
הן בשני הכנים מתענך – האחד מעוטר באריות רבים מצדדיו ובשני האריות מופיעים לצדי העץ והיעלים (וכך מצדי אלה ערומה בקומה אחרת), הן בהופעת האריה תחת עץ מקודש עם יעלים גב פיטס א' מחורבת תימן, הן בהופעת אריה על הכד מלכיש, והן בממצאים רבים נוספים, עולה קרבה בין אשרה לאריה.  הקשר בין אריות ואלות נשיות באזור, שקיים עוד מהתקופה הנאוליתית, מציג היבטים תוקפניים של האלה. האריה היה מקושר בצורה דומה לאשתר.

 לאחר תקופת הברזל 
בתקופה ההלניסטית והרומית מוזגה אשרה עם עשתרת וענת, לעיתים תחת השם הארמי "עתרעתה", וביוונית עַטַרְגַתִיס . בדרך־כלל נחשבה לבת זוגו של הדד, ולעיתים תוארה כבעלת גוף דג בדומה לסירנה, או כרכובה על אריות בדומה לקיבלי. בתקופה זאת היה פולחנה נפוץ באזור דרום־סוריה, והרומים כינו אותה "האלה הסורית" (לטינית: Dea Syria או במילה אחת Deasura; ראו לוקיאנוס מסאמוסאטה). היא זוהתה עם מספר אלות אמהיות ואלות אדמה במיתולוגיה היוונית, בעיקר דמטר, ריאה, קיבלי והרה, ובמיתולוגיה הרומית עם יונו.

החל מהתקופה ההלניסטית היטשטשה ההבחנה בין עצים מקודשים ומכובדים, בין לבדם ובין בחורשת קודש, לבין עצי אשרה. המשנה (ראו בהרחבה ב#בספרות חז"ל), כמו העדויות האמנותיות הארכאולוגיות, תומכת בדעה שאשרה הייתה עץ חי, ואף בהבחנה בין עץ גדול מקודש לבין עץ גזום מקודש, ככל הנראה בהתבסס על פולחנים פוליתאיסטיים שהיו נהוגים בארץ ישראל בתקופתם. המשנה מעידה שאשרים יכולים להיות גפנים, רימונים, עצי אגוז, עצי תמר, ערבות, הדס ואתרוג. בתקופת התלמוד כבר נשכחה אשרה ה"קלאסית" (כלומר, דמותה כאלה), ואשרה מופיעה בתלמוד רק כעץ מקודש וכל עץ ששימש לפולחן פוליתאיסטי.

בתרגום השבעים תורגם השם "אשרה" לרוב כ"אלסוס", פעמיים בישעיהו כ"דנדרה" (עץ) ופעמיים בדברי הימים כ"אסטרטה" (עשתרת); תרגום בצורה זאת מקשר את אשרה, לפחות בתקופה מאוחרת, עם חורשות מקודשות בעולם ההלניסטי (כגון לאדוניס או לדיאנה), כנראה כדי לאפשר לקורא היהודי בתפוצה ההלניסטית להבין את המושג.

 בספרות חז"ל 
על פי הציווי המקראי, כחלק ממצוות השמדת עבודה זרה, הצטוו , . התנאים נחלקו אם האשרה האמורה בתורה היא דווקא כשהפולחן נעשה לעץ עצמו, או גם עץ שהפולחן נעשה לעצם שמונח תחתיו. הם התחבטו במצווה זאת, כיצד היא מתיישבת עם העיקרון ההלכתי הרגיל, לפיו מצוות השמדת עבודה זרה נוגעת רק לפסלים ולמבנים מלאכותיים, ולא לדברים טבעיים המחוברים לקרקע, גם אם הם שימשו לפולחן. רבי יוסי הגלילי מסביר את הדבר במשנה: "מפני מה אשירה אסורה? מפני שיש בה תפיסת ידי אדם", כלומר עצי אשרה אסורים משום שהחיבור שלהם לקרקע נעשה באופן מלאכותי, על ידי נטיעתם בידי אדם. התלמוד מציג מחלוקת האם על פי זה מצוות ההשמדה היא רק בעצים שניטעו מראש כאשרות, או גם בעצים שהוכרזו כאשרות רק לאחר שניטעו. על פי המשנה והתלמוד, יכולים להיות מצבי ביניים שבהם מצוות ההשמדה נוגעת רק לענפים ולפירות שצמחו מהעץ לאחר שהקדישו אותו כאשרה. על פי ההלכה, בנוסף למצוות השמדת האשרות, יש בהן גם כן איסור הנאה.

בימי חז"ל נשארו 3 אשרות כאלה בארץ ישראל, כמבואר בתוספתא (עבודה זרה ז, ד).

על פי המסופר בספר מלכים (א' ט"ו, יג), מעכה בת אבישלום, אם המלך אסא שנלחם נגד הפוליתאיזם, עשתה לה "מפלצת אשרה", ובגלל זאת בנה המלך הוריד אותה ממעמדה הרם, והרס את הפסל. לא ברור מה הייתה המפלצת הזאת, ובגמרא, במסכת עבודה זרה דף מד עמוד א, מוסבר כי המדובר בפסל שיש לו איבר זכרות, שהייתה מקיימת איתו יחסי מין (דעת רב יוסף). הרד"ק הסביר שמדובר בבניין שהוקדש לעבודתה.

 התמורה בתפיסת חפצי הפולחן הפוליתאיסטי 
האשרה, יחד עם שאר עצמי עבודה זרה, עוברת תמורה בספרות חז"ל. מעצמים בעלי תכונות אליליות סגוליות, הם עוברים לעצמים אשר מיוחסות להם תכונות כאלה על ידי המאמינים. ההכרה הסובייקטית של המאמינים באלילותו של העצם ובכלל זה האשרה הם אלה שהופכים אותו לנעבד ולאסור. דבריו אלה בולטים בשיטת ר' שמעון במשנה – "איזו היא אשרה?... רבי שמעון אומר, כל שעובדין אותה". אולם ההבדל הבולט עוד יותר בין האשרה שבמקרא לבין האשרה בספרות חז"ל נוגעת לביטול ולאיבוד שלה. במקרא, איבוד וביטול האשרה (בתוך שאר העבודה הזרה) הוא מצווה בעלת מאפיינים קנאיים וברוטליים ואילו במשנה ובתלמוד חובת השמדת האשרה מצטמצמת לאיסור הנאה ממנה ולדינים הנוגעים לביטולה ולהפקעת קדושתה. גם כאן ההבדל איננו ייחודי לאשרה בלבד, אלא מאפיין את היחס החז"לי לחובת הכרתת עבודה זרה באופן כללי.

רבים עמדו על תופעה זאת וניתנו לה הסברים שונים. חלקם מתבססים על הסיטואציה הגיאו­־פוליטית במרחב הארץ־ישראלי באותה תקופה, על המצב הדתי ותחושת הביטחון היהודית באותו זמן או על שיקולים כלכליים. אחרים מתייחסים לשינוי אידאולוגי שנועד לקיים חיים משותפים עם האויב. לעומת ההסברים המבוססים על הריאליה הפוליטית, זהר תופס את השינויים בדיני ביטול האשרה כנלווים לשינוי בייצוג עצמי העבודה הזרה – כיוון שזיהוים תלוי בתודעת הגוי, כך גם ביטולם תלוי בתודעת הגוי. יאיר פורסטנברג, בניגוד לזהר, תולה את השינוי בדיני הביטול בהבנת התאולוגיה הפגאנית־רומית. לשיטתו, מודל הקדשת הקיסר וביטולו הם העומדים ברקע לשינויים בדיני הביטול. אולם, התייחסותו של פורסטנברג מוגבלת אך ורק לפסלים (שאכן מדמים את פסלי הקיסר במובנים מסוימים), ייתכן שבמקרה של עצים ואשרות הוא יטען שחז"ל התאימו את הדין גם למקרה הזה.

ישי רוזן־צבי טוען שההבדל התהומי בין הדין המקראי לחז"לי איננו שולט בספרות חכמים באופן מובהק אלא מייצג רק אסכולה אחת, ואילו הגישה המקראית להשמדת עבודה זרה משתמרת בטקסטים דברי ר' ישמעאל. את פרקי המשנה הנוגעים לביטול העבודה הזרה יש לקרוא כמתפלמסים עם השיטה שקוראת להשמיד את העבודה הזרה.

בתרבות
האסטרואיד   שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, קרוי על שמה.

ראו גם
 מיתולוגיה כנענית
 הדת הישראלית הקדומה
 אל (אל כנעני)
 בעל
 יהוה
 קדש
 עשתרת
 תנת
 כתובות חורבת תימן וחורבת אל כום
 לוקיאנוס מסאמוסאטה – לו מיוחס הספר "אודות האלה הסורית"  (Περὶ τῆς Συρίης Θεοῦ).

לקריאה נוספת
 משה דוד קאסוטו, "אשרה", אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, א, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"י, טורים 786–788




 Nicholas Wyatt, "Asherah", in Karel van der Toorn, Bob Becking, and Pieter W. van der Horst (eds.), Dictionary of Deities and Demons in the Bible (DDD), 2nd ed., Leiden: Brill, 1999, pp. 99–105.

קישורים חיצוניים







ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:אלים כנעניים
קטגוריה:אלות פריון
קטגוריה:אלות אדמה
קטגוריה:דמויות מהמיתולוגיה שעל שמן כוכב לכת מינורי
קטגוריה:אלים בתנ"ך
קטגוריה:עצים בתרבות
קטגוריה:עצים בתנ"ך