בן סורר ומורה

בן סורר ומורה הוא מקרה המוזכר בתורה בספר דברים, שבו נער מתנהג בדפוס שלילי קבוע גם לאחר שהוזהר, תוך אי ציות וזלזול באביו ובאמו, ובהתנהגות של נהנתנות מופרזת בזלילת מזון והשתכרות. על פי התורה, במצב זה הוריו יכולים להביא אותו אל זקני העיר, ודינו הוצאה להורג בסקילה.

חז"ל מצמצמים בדרשת הפסוקים את המקרה לנער זכר בן 13, שבנהנתנותו גם גונב מהוריו ממון לרכישת הבשר והיין שאותם הוא 'זולל וסובא'. בנוסף חז"ל מבארים שהסיבה להריגה זו היא כדי למנוע ממנו לעשות מעשים חמורים יותר בעתיד. על פי הדיון התלמודי וההלכה, להיתכנות מצב כזה המאפשר לדון למיתה נדרשים תנאים כה רבים, כך שהמקרה נדיר ביותר ויש אף שטענו שהוא "לא היה ולא עתיד להיות".

מקור הדין
דינו של בן סורר ומורה מופיע בתורה:

במשנה ובתלמוד נידונים דיניו של בן סורר ומורה בפרק השמיני של מסכת סנהדרין. ספר החינוך מביא את כל דיני בן סורר ומורה במצווה רמ"ח - "איסור לאכול כדרך זולל וסובא", כשהוא מציין שהאזהרה לבן סורר ומורה נלמדת מהפסוק  - "לא תאכלו אכילה שתהרגו עליה", כלומר, קיים איסור לאכול אכילה שבגינה האדם יתחייב מיתה.

משמעות הביטוי
במילון ואצל הפרשנים המתייחסים לביטוי מבחינה לשונית, אנו מוצאים שני אלמנטים: לסור מן הדרך, עקשנות ומרדנות. כוונת הביטוי "סורר" היא לסור מדרך הטוב. הרב עובדיה ספורנו מוסיף שהמילה "סורר" מבטאת גם הסרת תקווה שאי פעם יחזור מדרכו הרעה. המילה "מורה" משמעותה עקשנות ומרי.

לפי הספרי, הביטוי מבטא גם את הכלליות במרידה, על פריקת כל עול: 

תהליך הפיכה לבן סורר ומורה
לפי חז"ל, על מנת שבן יוגדר כסורר ומורה, עליו לעמוד בתנאים רבים ומדויקים ולבצע את חטאיו בנסיבות מדויקות. ישנה שיטה הסוברת כי בן סורר ומורה הוא חוק תאורטי לחלוטין ואין אפשרות מציאותית לבצע את חוק זה, מחמת הגבלת החוק עצמה, משום שהחוק דורש שקולם של האב והאם יהיו שווים דבר שאינו מציאותי..

גילו של בן סורר ומורה
על פי המשנה, בן סורר ומורה אינו יכול להיות מתחת לגיל מצוות, משום שכדי להתחייב מיתה הוא צריך להיות בגיל שבו הוא מחויב לא לעבור עבירות. גיל זה מוגדר בלשון המשנה - "משיביא שתי שערות", שעל פי חזקה דרבא זה קורה בגיל 13 שנה.

את גילו המקסימלי מגדירה המשנה: "עד שיקיף זקן- התחתון ולא העליון". דין זה נלמד מהפסוק: - "בן ולא איש"- כלומר, שעדיין אינו נחשב בוגר. הגמרא מוסיפה שאם עברו לבן שלושה חודשים מאז שהביא שתי שערות, אף על פי שעוד לא הקיף זקן- אינו יכול להיעשות בן סורר ומורה, משום שכתוב- - והיות ואם היה נשוי- אשתו הייתה יכולה להרות, ובגיל שלושה חדשים העובר ניכר במעי אמו, הוא נחשב כבר אבא וכבר אינו בגדר "בן".

יוצא אם כן שהאפשרות להיות בן סורר ומורה מתפרסת בסך הכל על פני שלושה חודשים במהלך החיים: מגיל 13 ועד גיל 13 ושלושה חודשים.

מין
דין זה של בן סורר ומורה לא נאמר כלפי בת. 
בתוספתא סנהדרין תחילת פרק י"א כתוב:
.

על כך מורחב גם בבריתא: .

גם להלכה נפסק כך: 

הגדרת "זולל וסובא"
בן סורר ומורה מתואר בתורה כבן מרדן שאינו שומע בקול הוריו, זולל וסובא. חז"ל הגדירו על פי הפסוק  שחטאו מתבטא בהפרזה באכילת בשר (זולל) ובשתיית יין לשכרה (סובא). על פי ה, יש מחלוקת תנאים מתי נכנס הבן לחיוב כבן סורר ומורה. לפי דעת אחת, אכילת בשר המחייבת בעונש היא תרטימר בשר (לפי הגמרא מדובר על חצי מנה. משקל זה שווה לכ-213 או 240 גרם תלוי בדעות האחרונים) וחצי לוג יין (כ-300 סמ"ק). לפי הדעה השנייה, המובאת בשם ר' יוסי, הבן מתחייב רק לאחר אכילת מנה בשר ושתיית לוג יין.

לפי  ה,על הבן לגנוב את הבשר והיין מרשות אביו ולאכלם ברשות אחרים. הסיבה לכך שצריך לגנוב מאביו ולאכול ברשות אחרים היא שצריך שיהיה דבר המצוי ובלי חשש שיתפס כי העונש הוא מניעתי, שלא יעשה זאת בעתיד, ובמקרים שהאוכל אינו מצוי או שקיים חשש בסבירות גבוהה שהוא ייתפס - קיים חשש קטן יותר שימשיך לעשות זאת בעתיד.

על פי , אכילתו צריכה להיות אכילה מופרזת, שלא לשם מצווה ושלא כחלק מעבירה. אם יאכל בסעודת מצווה, או שיאכל דברים שמצווה לאכלם, כגון מעשר שני - אינו מתחייב בהריגה. חז"ל אף למדו מהכתוב: , שאם יאכל דברים האסורים באכילה, כגון בשר נבלה, גם כן אינו מתחייב- "בְּקֹלֵנוּ - ולא בקולו של מקום".

מאפייני ההורים
במשנה מבואר, שעל ההורים להיות שלמים בגופם ולא להיות חסרים אבר אחד. דין זה נלמד מהפסוקים, כפי שמפרטת המשנה: 

לדעת רבי יהודה, על ההורים להיות דומים זה לזה בקול, במראה ובגובה, משום שנראה מהפסוקים שהם יוצרים השוואה מוחלטת ביניהם, הב"ח מבאר את דברי הגמ' לפיה לא ייתכן בן סורר ומורה במציאות כיוון שבמקרה כשל רבי יהודה צריך האב להיות סריס, או שהאם איילונית.

שלבים נוספים קודם ההוצאה להורג
על פי ההלכה, הורי הבן צריכים להביאו לפני זקני העיר כדי שהם יחליטו אם להוציאו להורג. אם אחד ההורים אינו מסכים להרוג את הבן, אין הורגים אותו. יש הסבורים כי חוק זה נועד להגן על הבן, מכיוון שבתקופת המקרא לאב המשפחה היה שלטון יחיד בבני משפחתו, ובסמכותו היה להוציא את בנו להורג ללא פניה לערכאה אחרת. אחרים סוברים שאין לטענה זו שום ביסוס היסטורי או ביסוס במקרא עצמו.

על פי הגמרא בפעם הראשונה שהיה הבן גונב ואוכל כמתואר לעיל, בית הדין היו רק מלקים אותו. דין זה נלמד מהפסוק . רק לאחר מכן, אם הבן היה שונה באיוולתו, אז היה מוצא להורג.

הסברים להוצאתו להורג
בן סורר ומורה נהרג משום שהוא גנב מהוריו כסף. דבר זה מעלה תמיהה, שכן בדרך כלל עונשו של גנב אינו מיתה אלא תשלומי כפל. המשנה מתייחסת לעניין זה ואומרת שבן סורר ומורה נידון "על שם סופו" והגמרא מפרטת:  כלומר, היות שהמצב העכשווי מראה על מצב עתידי בעייתי, אנו מעדיפים להורגו עכשיו, כדי למנוע דברים גרועים יותר בעתיד. המשנה מביאה שגם בא במחתרת נידון על שם סופו, על פי אותו עיקרון- הואיל וסופו להרוג את בעל הבית, התירה התורה להורגו.

היו שהשוו בין הסבר זה לבין הדטרמיניזם דבר שגרם לקשיים בהבנה מדוע התורה לא נותנת אפשרות לתקן ולחנך את הילד. התשובה שניתנה היא שהתורה מתארת את האידיאל, בעוד חזרה בתשובה היא אופציה שניתנה ממידת החסד.

ספר החינוך מסביר, שהסימן שאנו מזהים בעזרתו קלקול רוחני הוא אכילה ושתייה, משום שהם הדברים המחזקים את הגוף, בעוד התבוננות במושכלות מחזקת את הנפש. והיות והגוף והנפש הם הפכים גמורים, התחזקות החומר מביאה להחלשות הנפש- קלקול רוחני. והציווי ניתן דווקא בגיל צעיר, משום שמספיק שבתחילת בחרותו של אדם הוא יפנים את עניין ההתרחקות מהחומר כדי שייקח מזה מוסר לכל ימיו.

גישה מעט שונה נמצאת בירושלמי, שם מבואר שכל דינו של בן סורר ומורה הוא ללא טעם המובן לשכל אנוש, אלא הכל גזרת הכתוב: 

יש המשווים בין הדילמה הפילוסופית והרעיונית של בן סורר ומורה ה"נידון על שם סופו", ובין דמויות היסטוריות שגרמו עוולות רבות, אם הייתה אפשרות להורגם בעודם קטנים כאשר רק ניצני מעשיהם ניכרים - האם היה ראוי לעשות כן, או שמא באותה תקופה עדיין לא חטאו ולכן אין לגעת בהם?

היתכנות המקרה במציאות
התלמוד מציין, שלדעת רבי יהודה, האומר שההורים צריכים להיות דומים זה לזה בקול, מראה וגובה, מקרה כזה הוא בלתי סביר כלל ולעולם לא יתרחש. לדעה זו, כל פרשה זו נכתבה רק כ"דְּרוֹש וקבל שכר". כלומר, התורה מתארת לנו את המצב האידיאלי, אף על פי שבפועל מעולם לא קרה ולעולם לא יקרה.

לעומת זאת, לדעת רבי יונתן, מקרים כאלה אירעו במציאות, והוא אף מציין שהוא ראה בעיניו מקרה של בן סורר ומורה ואף ישב על קברו.

מחלוקת דומה קיימת גם בעיר הנידחת ובית המנוגע.

 מקבילות במזרח הקדום 
חוק 'בן סורר ומורה' הוא חוק קדום, יוצא מן הכלל בתרבות העתיקה, שאינו משקף רפורמה משנה-תורתית.
חיים נוי מצא שלוש מקבילות בחוקים העתיקים ביותר שנתגלו עד היום, מן התקופה השומרית.

 "אם בן אומר לאמו: את לא אמי, יגלחו את ראשו, יוליכו אותו בעיר, וידיחו אותו מבית אביו."
 "כי יאמר בן לאביו ואמו: אתה לא אבי, את לא אמי, מפסיד את זכויות הירושה… והם רשאים למכור אותו במלוא המחיר"
 במהדורת מלול המעודכנת, בחוקי חמורבי, נמצא עונש גופני קשה: "כי יאמר… לאביו מאמצו או לאימו מאמצתו… לא אבי אתה, לא אמי את, את לשונו יקצצו."

ראו גם
לא תאכלו על הדם
גזרת הכתוב
הבא במחתרת

לקריאה נוספת
משה הלברטל, מהפכות פרשניות בהתהוותן, הוצאת מאגנס, תשנ"ט, עמ' 46–67.
מאמר "בן סורר ומורה" בספר יסודות החינוך של הרש"ר הירש העוסק במשמעות החינוכית של פרשת בן סורר ומורה.

 קישורים חיצוניים 
 מאמרים בנושא בן סורר ומורה, באתר ספריית אסיף
 ד"ר דבורה אושפיזאי, בן סורר ומורה - ניתוח המקורות והיבטים פסיכולוגיים, אתר דעת; מקור: "שמעתין" (גיליון 137–138) ה'תשנ"ט

 הרב בנימין הולצמן, "בן סורר ומורה לא היה ולא עתיד להיות": שתי הערות מתודיות בסוגיה קצרה אחת, באתר ישיבת מעלה גלבוע
 בן סורר ומורה – מאת חנן שלזינגר, באתר דעת
 שלום קולין, "בן סורר ומורה - ממשבר לריפוי"  : באתר דף פרשת השבוע אונ' בר-אילן


הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות שבין אדם לחברו
קטגוריה:פרשת כי תצא
קטגוריה:חייבי סקילה
קטגוריה:מסכת סנהדרין