רעב המוני

רעב המוני יכול להיגרם בגלל סיבות שונות כמו כישלון יבולים עקב פגיעה בפריון החקלאי כגון מחלה חקלאית, בצורת, בעיית אקלים, או אסון סביבתי, או שיבוש פתאומי ביכולת הגידול, החלוקה וההספקה של מזון כמו מלחמה, מגפה, או אסון טבע כגון הצפה או רעידת אדמה. רעב המוני לרוב נובע משילוב של גורמים חברתיים, כלכליים, וסביבתיים. רעב המוני בא יחד עם תת תזונה אזורית, מוות מרעב וממחלות תת-תזונה, מגפות, ועליה כללית בתחלואה, תמותה, ומשבר כלכלי וחברתי עמוק. גורמים אלה משפיעים זה על זה - לדוגמה רעב יכול להגרם עקב מגפה הפוגעת ביכולת הפרנסה ותובלת היבולים בד בבד, רעב המוני גורם יכול להחריף הפצת מגפות - על ידי יצירת עקורים ותנאי מחיה קשים וצפופים וכן עקב החלשות המערכת החיסונית בעקבות רעב.

מקרים של רעב המוני בקרב בני אדם התרחשו בכל יבשת בעולם ולאורך תקופות היסטוריות רבות. ניסיון למנוע רעב המוני מניעתו היה שיקול מרכזי בחברות רבות במזרח התיכון הקדום בתרבויות כמו מצרים העתיקה או שומר ומקרי רעב המוני נזכרים גם בתנ"ך. מקרי רעב קדומים יותר התרחשו בציוויליזציות שהתמוטטו כמו אי הפסחא, האנסזי, המאיה, ההתיישבות הנורדית בגרינלנד ועוד, ונבעו בדרך כלל מהתמוטטות עקב שילוב של בעיות סביבה עם תנאים חברתיים שהחריפו בעיות אלה. בימי הביניים היה הרעב נפוץ באירופה. המדינה הראשונה באירופה שהצליחה להגיע להתפתחות טכנולוגית וחברתית המונעת רעב המוני היא הולנד, כאשר הפעם האחרונה שפקד אותה רעב בימי שלום היה בתחילת המאה ה-17. בתקופה המודרנית התפרסמו מספר מקרי רעב המוני כמו הרעב הגדול בסין (בשנות ה-50), הרעב הגדול בברית המועצות (בשנות ה-30), רעב תפוחי האדמה באירלנד (באמצע המאה ה-19), ומקרי רעב רבים ונוספים באסיה, בהודו, ובאפריקה. ברוב המקרים האלה מדובר על כשל של מדיניות ממשלתית, או על אסונות טבע.

בעבר, דתות רבות תפסו את הרעב ההמוני כעונש משמיים על חטאים מוסריים או רוחניים — ביהדות, למשל, רעב המוני נזכר בספרות חז"ל כעונש על חטאים שונים, כמו אי נתינת צדקה. גם בנצרות ובאסלאם יוחסו רעב ומחסור לחטאים קולקטיביים או לחוסר אמונה. עם התפתחות המדע והחברה המודרנית, תפיסה זו החלה להשתנות: החל מהמאה ה־18 ואילך, רעב נתפס יותר ויותר כתוצאה של תהליכים כלכליים, דמוגרפיים, פוליטיים ואקלימיים — כגון פיצוץ אוכלוסין, כשלי שוק, ניצול קולוניאלי, מדיניות שגויה, בעיות סביבה, מלחמות, ואי־שוויון בגישה למשאבים. חוקרים כמו אמרטיה סן הדגישו כי רעב אינו נובע רק ממחסור במזון, אלא גם מכשלים במנגנוני הפצה, ממשל ויכולת רכישה, מה שהוביל להבנה חדשה ומעשית של הרעב כתופעה שניתן למנוע.
300px|ממוזער|טקסט=תפוצה של תת-תזונה בשנים 2020-2022|תפוצה של תת-תזונה בשנים 2020-2022
במאות השנים האחרונות קיימת מגמת ירידה ברעב בכלל וגם במקרים של רעב המוני, עקב שורה של שינויים טכנולוגיים, כלכליים וחברתים. עם זאת גם היום קיימים מאות מיליוני בני אדם שסובלים מרעב. ב־2024 סבלו מרעב כ־8.2% מהאוכלוסייה העולמית — כ־673 מיליון בני אדם חוו תת־תזונה (טווח ההערכה נע בין 638 ל-720 מיליון) לפי הדוח השנתי State of Food Security and Nutrition in the World של חמש סוכנויות האומות המאוחדות העוסקות בנושא. לאחר שנים של ירידה באחוז הרעבים, חלה עליה ברעב המוני ברוב האזורים בעולם מאז שנת 2015 בעשורים האחרונים הייתה ירידה בשיעור הרעב באזורים כמו דרום מזרח אסיה (במדינות כמו הרפובליקה העממית של סין) ובדרום אמריקה. אזורים עם שיעורי רעב גבוהים במיוחד הם אפריקה (מעל 20%, או כ־307 מיליון בני אדם) ואסיה המערבית (כ־12.7%, למעלה מ-39 מיליון). בדרום אסיה - במדינות כמו הודו ופקיסטן, הרעב ירד ועלה שוב.

הרעב העולמי נמדד ומנוטר באופן שוטף באמצעות מספר מדדים ודוחות מרכזיים, בראשם דו"ח מצב ביטחון המזון והתזונה בעולם (SOFI), המתפרסם מדי שנה על ידי חמש סוכנויות של האו"ם: ארגון המזון והחקלאות (FAO), ארגון הבריאות העולמי (WHO), תוכנית המזון העולמית (WFP), קרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים (UNICEF), והקרן הבין־לאומית לפיתוח חקלאי (IFAD). בנוסף, מדד הרעב העולמי (Global Hunger Index – GHI), שמופק על ידי הארגונים Concern Worldwide וWelthungerhilfe, מדרג את חומרת הרעב במדינות לפי רמות תת־תזונה, תמותת ילדים, ותת־התפתחות פיזית בקרב ילדים.

רעב המוני הנובע מפגעי טבע ניתן למניעה באמצעות התפתחות טכנולוגית וחברתית. עם זאת, וחרף ההתקדמות הטכנולוגית והחברתית העצומה בעולם המודרני, מקומות מסוימים בעולם חשופים עדיין לרעב המוני, כתוצאה מפגעי טבע, ובפרט בצורת או ארבה וכן כתוצאה ממלחמה.

רעב המוני גורם למוות של מילוני ילדים בשנה בעיקר במדינות עניות או מדינות במצב מלחמה. הדבר נובע מכמה השלכות של תת-תזונה - משקל נמוך בלידה, תת-משקל, Wasting  (אובדן של רקמות שומן ושריר), Stunting  (עיכוב בגדילה, קומה נמוכה), וכן במידה פחותה - חוסר בחלב-אם, מחסור בוויטמין A ומחסור באבץ. נכון לשנת 2021 מעל 2.8 מיליון ילדים מתחת לגיל 5, מתו מתת-תזונה. במהלך שלושת העשורים האחרונים חלה ירידה חדה של מאות אחוזים בתמותת ילדים כתוצאה מתת־תזונה - לשם השוואה, בשנת 1990, מתו מדי שנה כ־9.4 מיליון ילדים מתת־תזונה.

היסטוריה
רעב במזרח התיכון הקדום
רעב המוני היה תופעה שחזרה ונרשמה לאורך ההיסטוריה של המזרח התיכון הקדום, בעיקר בחברות חקלאיות שהתבססו על גידול דגנים ופריון השדות שהושפע באופן ישיר מתנאי אקלים וזרימת נהרות. מצבים אלה תועדו במסמכים כתובים, רישומים ארכאולוגיים וממצאים אמנותיים.

במצרים העתיקה, תיאורים של רעב נמצאים בכתובת "מצבת הרעב" (Famine Stela) על אי סהיל בסמוך לאסואן, המתארת רעב בן שבע שנים בתקופת שלטונו של פרעה דג'וסר במחצית הראשונה של המאה ה-27 לפנה"ס. רעב זה נגרם עקב שיטפון הנילוס, שעליו היה תלוי היבול החקלאי. רעב תועד גם בתקופות אחרות, למשל בתקופת הממלכה התיכונה ובתקופת הביניים הראשונה, כפי שמתועד בקברו של אנכתיפי , שמדווח על משברים חברתיים וכלכליים עקב רעב המוני.

במסופוטמיה, תקופות בצורת ממושכות או שיטפונות בלתי צפויים גרמו למחסור במזון ולרעב, כפי שמתועד בכתובות האכדיות והבבליות. אחת התקופות הידועות היא תקופת קריסת האימפריה האכדית, סביב שנת 2200 לפנה"ס, בה אירעה בצורת קשה ("האירוע של 4.2 אלף שנה") שהובילה לירידה דרמטית באספקת המזון והגירה המונית.

בראשית הספרות המקראית מוזכרות מספר תקופות רעב, ביניהן "שבע שנות הרעב" במצרים המוזכרות בספר בראשית, אשר הביאו את משפחת יעקב לרדת למצרים.

מקרי רעב המוני אלה היו לא רק תוצאה של מצבי אקלים, אלא גם תופעה כלכלית־חברתית שהשפיעה על מבנה החברות והמדינות באזור, וגרמה לעיתים לגלי הגירה, מאבקים פנימיים, ושינויים פוליטיים משמעותיים.
רעב בתנ"ך
במקרא מתואר סיפור ירידת אברהם למצרים בשל הרעב:

סיפור מוכר נוסף הוא אודות הרעב שדחף את יעקב ובניו לרדת מצרימה "לשבור שבר" - לקנות מזון מאסמי התבואה:

במדרש מוספר כי עשרה זמני רעב נגזרו על העולם מבריאת העולם ועד ביאת משיח. לדוגמה, בפרשת אליהו ונביאי הבעל בכרמל, אליהו עצר טל ומטר וגרם לרעב בארץ. תקופת הרעב העשירית טרם התרחשה, והיא מתוארת כנבואה בספר עמוס:

רעב המוני בימי הביניים
רעב המוני היה תופעה רווחת יחסית בימי הביניים, אך תועד באופן חלקי בלבד. אחת הסיבות לכך היא שמרבית המקורות הכתובים מאותה תקופה נכתבו על ידי אנשי כנסייה או בני אצולה, שהתמקדו באירועים פוליטיים, דתיים או צבאיים, ולא ביומיום של פשוטי העם. בנוסף, רעב עונתי או מקומי היה חלק משגרת החיים באירופה הפיאודלית ובאזורים אחרים, ולכן נתפס לעיתים קרובות כתופעה שגרתית ולא כמשבר יוצא דופן. גידול האוכלוסייה בתקופה זו היה נמוך שכן נבלם במשך מאות שנים על ידי מגפות, מלחמות, רעב, אסונות טבע ומחלות חקלאיות.

היעדר מערכות מדידה דמוגרפיות וסטטיסטיות, כמו גם הנטייה להתמקד באירועים דרמטיים יותר כמו מגפות או מלחמות, הובילו לכך שמרבית מקרי הרעב בתקופה זו לא זכו לתיעוד רחב. רק מקרים חמורים במיוחד של רעב המוני, כמו הרעב הגדול של השנים 1315–1317 באירופה, זכו לתיאור מפורט במקורות ההיסטוריים. מקרים אלה כוללים:

 הרעב הגדול של 1315–1317 באירופה אחד מאסונות הרעב החמורים בתולדות אירופה: בצורת קיצונית, צמיחה באוכלוסייה ובמחלות בקרב בקר הובילו לקריסה של יבולים, תמותה נרחבת, ואף מקרים של קניבליזם וחיסול חברתי בתקופה זו.
 הרעב של 1695–1697 בצפון אירופה  בפינלנד, שוודיה ואסטוניה התקיימה "השנים הרעובות" – רעב שנגרם מתנאי קיץ קרים ושיטפונות. התמותה בכמה אזורים הגיעה ל־25% מהאוכלוסייה

רעב המוני בתקופה המודרנית
 רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד ששרר באירלנד בשנים 1846 עד 1849.
 רעב בהודו: תקופות של רעב המוני פקדו את הודו לאורך ההיסטוריה. תקופות הרעב הקשות ביותר היו הרעב בבנגל (1770), הרעב בצפון הודו (1783-1784), הרעב בממלכה המרתית (1791-1792),הרעב הגדול של 1876-1878, והרעב בבנגל (1943). יותר מ-60 מיליון איש, רובם חקלאים ותושבי כפרים, מתו מרעב בתקופות אלה.
 הרעב הגדול בצפון סין (1876–1879), ברעב זה נספו כ-9.5 מיליון בני אדם.
 הרעב הרוסי בשנים 1891-1892 בין 375,000 ל-400,000 אנשים נספו ברעב.
 הזמן הרע הוא כינויה של התקופה בה התרחשו אסונות הטבע הגדולים ביותר בקרן אפריקה. ברעב שפקד את אתיופיה וסביבתה, בעיקר בין השנים 1888–1892, נספו כשליש עד שני שלישים מאוכלוסיית האזור.
 המצור של מדינות ההסכמה על גרמניה במלחמת העולם הראשונה  גרם למות רבים ברעב.
 הרעב הסובייטי 1932–1933 נגרם עקב הקולקטיביזציה שכפה סטלין, וגרם למותם של 5 עד 8 מיליון בני אדם, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (הולודומור).
 תוכנית-האב למזרח - הרעב שנוצר במהלך מלחמת העולם השנייה בברית המועצות, ובו נספו מיליוני בני אדם (ראו, למשל, המצור על לנינגרד).
 הרעבה שיטתית על ידי הנאצים של שבויי מלחמה ואסירים במחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה הביאה למותם של מיליוני בני אדם, אף היא במסגרת תוכנית-האב למזרח.
 בשנת 1943 מתו מיליוני בני אדם בחבל חונאן שבסין ובחבל בנגל שבהודו עקב ליקוים בחלוקת המזון.
 בשנת 1943 התרחש הרעב בהולנד, במסגרתו השתרר בהולנד הכבושה בידי גרמניה הנאצית מצב של רעב המוני. מספר גורמים, ובראשם פעולת עונשין גרמנית של הגבלת התנועה במדינה, חוללו מצב של תת-התזונה לאוכלוסייה של כ-4.5 מיליון, ומחסור בדלק לחשמל ולהסקה החמיר את המצוקה. מספר המתים כתוצאה ישירה של הרעב עמד על כ-18 אלף איש.
 הרעב הגדול בסין בשנים 1958–1961 גרם למותם של 20 עד 43 מיליון נפש.
 במהלך מלחמת ביאפרה בשנים 1967–1970 שרר רעב בביאפרה בשל מניעת אספקת מזון לתושבים על ידי ממשלת ניגריה.
 בסוף שנות השבעים שרר רעב המוני בקמבודיה בשל שלטון האימים של הקמר רוז'.
 באמצע שנות השמונים התחולל רעב המוני באתיופיה וזאת עקב בצורת, מצב שהוחמר משמעותית בשל מלחמת האזרחים במדינה ואי מוכנתו של השלטון להעביר אספקת מזון לתושבים באזורים שבשליטת המורדים.
 הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית - התרחש בין השנים 1994 – 1998.
 ב־2005 שרר רעב בניז'ר בשל בצורת.
 בשנים 2008-2012 שילוב של בצורת, משבר פליטים, עליית מחירי יבוא וקשיים כלכליים גרמו לרעב המוני בסוריה, הדבר היה בין הגורמים למלחמת האזרחים בסוריה. מצב הרעב במדינה החריף מאד בעקבות המלחמה.
 מלחמת האזרחים בתימן שהחלה בשנת 2014 גרמה לתת תזונה ורעב המוני חמור במדינה.
 בשנת 2017 החל רעב המוני בדרום סודאן , לאחר החרפת מלחמת האזרחים בדרום סודאן.
 בשנת 2023 החל רעב ברצועת עזה במספר מוקדים, עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל. בשנת 2024 החמיר הרעב לכדי אחד החמורים ב. בשנת 2025 הוכרז לראשונה על רעב המוני בעיר עזה.

התפתחות היסטורית של התמודדות עם רעב המוני

התפתחויות במאה ה-18 
מאז המאה ה־18 ועד ימינו חלו שינויים עמוקים בגורמים לרעב המוני ובאופני ההתמודדות עמו. הפיזיוקרטים – אסכולה כלכלית שפעלה בצרפת במאה ה־18 – ראו בחקלאות את מקור העושר האמיתי של האומה. הם האמינו שסדר טבעי שולט בכלכלה, ושעל המדינה להימנע מהתערבות מיותרת. הם לא עסקו ברעב המוני באופן ישיר, אך רעיונותיהם תרמו לתפיסה של חקלאות כבסיס לשגשוג כלכלי ולהפחתת עוני. הם קיוו כי שחרור החקלאות ממגבלות רגולטוריות (כמו פיקוח על מחירים או מונופולים) יוביל לעלייה בתפוקה ולשיפור תנאי החיים.

אדם סמית אבי הכלכלה המודרנית, עסק באופן ישיר בעוני אך לא ברעב כמנגנון חברתי בפני עצמו. בספרו עושר העמים (1776), הוא טען כי כלכלה חופשית המבוססת על שוק תחרותי תיצור שגשוג שיגלוש לכל שכבות החברה (trickle-down). הוא תמך בהפחתת מונופולים והפחתת ההגבלות סחר (שהיו נפוצות בזמנו יותר מהיום) כדי לאפשר תחרות שתיטיב גם עם השכבות העניות. סמית לא היה עיוור לעוני – הוא טען כי חברה הוגנת מחייבת שלכולם תהיה גישה למינימום קיום מכובד, ואף הביע תמיכה עקיפה במיסוי פרוגרסיבי.

מלתוס והתפתחות חקר הדמוגרפיה
הכלכלן הבריטי תומאס מלתוס טען במאמרו על עקרון האוכלוסין (1798) כי גידול האוכלוסייה יעלה בקצב מעריכי, בעוד שהייצור החקלאי יעלה בקצב ליניארי בלבד – טענה שהובילה למסקנה לפיה רעב הוא מנגנון בלתי נמנע של איזון דמוגרפי. תפיסה זו של הרעב ככוח טבעי בלתי נשלט שלטה באירופה ובמושבותיה במשך דורות, ואף השפיעה על מדיניות מזון באירלנד ובהודו.

ספרו של מלתוס גרר דיון נרחב סביב רעב, עוני האוכלוסייה, כלכלה חברה ותרבות שנמשך עד היום. רעיונותיו של מלתוס שימשו כזרז להיווצרות חשיבה דמוגרפית מודרנית, והובילו להקמת מנגנונים מוסדיים למדידת אוכלוסייה והשפעה פוליטית עמוקה על מדיניות הרווחה והתכנון החברתי.

הדיון על ספרו של מלתוס הוביל להקמה של מערכות איסוף נתונים דמוגרפיים מסודרות במאה ה־19. ממשלות החלו להבין שהבנת דינמיקות של אוכלוסייה – ילודה, תמותה, הגירה – היא חיונית לתכנון מדיניות כלכלית וחברתית.

השלכות מרכזיות של הדיון כללו בין היתר גידול באיסוף נתונים – מפקדי אוכלוסין נעשו שיטתיים יותר (למשל באנגליה החל מ־1801), ונוספו להם רכיבים של סטטיסטיקה רפואית, בריאות, תמותת תינוקות ועוד. בנוסף החל פיתוח הדמוגרפיה כתחום מחקר עצמאי – תובנות מלתוס עוררו חוקרים לחקור מדוע אוכלוסיות גדלות או מצטמצמות, ולפתח תיאוריות כמו "המעבר הדמוגרפי" (Demographic Transition).

הדיון סביב רעיונותיו של מלתוס גרר גם הצדקה למדיניות פיקוח. במקומות מסוימים, במיוחד במאה ה־19 וה־20, רעיונות מלתוס הצדיקו אמצעי פיקוח על ילודה, חינוך למשפחה קטנה, ולעיתים אף מדיניות דיכוי (כמו במדינות קולוניאליות, או בתקופות של יוזמות אאוגניות). השפעה נוספת הייתה חיזוק מדעי החברה – תפיסת הרעב והעוני כבעיות שניתן לחקור אמפירית (ולא רק מוסרית) קידמה את הסוציולוגיה, הכלכלה ובריאות הציבור.

שיפור הפריון החקלאי
החל מהמאה ה־19, ובעיקר במאה ה־20, התפתחה יכולת אנושית מתקדמת להתמודדות עם רעב שיפור התנובה החקלאית, באמצעות מהפכות טכנולוגיות, מדעיות ותעשייתיות בתחום החקלאות.

המיכון החקלאי – כגון מכונות קציר, טרקטורים, מחרשות ממונעות ושיטות השקיה מודרניות – הפחית את התלות בעבודה ידנית והגביר את תפוקת היבולים, במיוחד במדינות המערב. השימוש הגובר בדלקים מאובנים, כמו נפט ופחם, הניע את המיכון הכבד והפך עיבוד שטחים גדולים ליעיל ומהיר יותר.

במאה ה־19 חל שיפור הדרגתי בפריון החקלאי, במיוחד באירופה ובצפון אמריקה, בזכות התקדמות בידע האגרונומי, הקמת תחנות ניסוי חקלאיות, שימוש טוב יותר בזבל אורגני ותחילת השימוש החלקי בדשנים בייצור תעשייתי. אחת הפריצות המשמעותיות בתחום הייתה תהליך הבר-בוש (Haber–Bosch process), שפותח בראשית המאה ה־20, ואיפשר ייצור תעשייתי של אמוניה מתוך חנקן אטמוספירי – ובכך הניח את הבסיס לייצור המוני של דשנים כימיים עתירי חנקן, שהביאו לעלייה דרמטית בפריון הקרקע. כריית פוספט (לזרחן) החלה במחצית השנייה של המאה ה־19, בעיקר באיים הקריביים ובצפון אפריקה, והפכה לשימוש תעשייתי נרחב בתחילת המאה ה־20 עם עליית הביקוש לדשנים. אשלג (מלחי אשלגן) החל להיכרה באופן מסחרי בסוף המאה ה־19, בעיקר בגרמניה, והפך לרכיב מרכזי בדשנים תעשייתיים במאה ה־20. השימוש בשני המרכיבים – יחד עם דשני חנקן – שיפר משמעותית את פריון הקרקע ותמך במהפכה החקלאית המודרנית.

במהלך המאה ה־20 נוסף גם השימוש בחומרי הדברה, לצד טכנולוגיות של השבחת זרעים, כולל פיתוח של זני חיטה ואורז עמידים יותר למחלות, מזיקים ותנאי אקלים קשים. תהליכים אלו הגיעו לשיאם במחצית השנייה של המאה במסגרת המהפכה הירוקה, שהובלה על ידי האגרונום האמריקאי נורמן בורלוג ועמיתיו. המהפכה, שהתמקדה תחילה במקסיקו ובהמשך באסיה ובאמריקה הלטינית, כללה הפצת זני תבואה משופרים, הרחבת השימוש בדשנים והשקיה, ותמיכה מוסדית של ממשלות וגופים בינלאומיים.

השילוב בין טכנולוגיה, אנרגיה, מדע והכוונה מדינית איפשר במדינות רבות את הכפלת ואף שילוש היבולים תוך עשורים ספורים, והפחית באופן משמעותי את הרעב באזורים שנכללו ביוזמות. עם זאת, המהפכה הירוקה עוררה גם ביקורת סביבתית וחברתית, בשל תלות גוברת בתרכובות כימיים תעשתיות, פגיעות במגוון הביולוגי, ויצירת פערים כלכליים בין חקלאים עתירי משאבים לבין חקלאים זעירים.

תכנון משפחתי וירידה בשיעור הילודה
שינויים חברתיים כמו קידום תכנון משפחתי, הרחבת הנגישות לאמצעי מניעה, ועלייה במעמד האישה תרמו לירידה בשיעורי הילודה ולהפחתת הלחץ על משאבי מזון. גם שיפור בתשתיות תחבורה, תקשורת וניטור אפשר ניהול טוב יותר של אספקת המזון, במיוחד בעתות משבר.

שינוי תפיסתי: כלכלת פיתוח, חקר הרעב ותרומתו של אמרטיה סן
במאה ה־20 חלה תפנית מרכזית בהבנת הרעב, במיוחד בזכות התפתחות תחום כלכלת הפיתוח – ענף כלכלי הבוחן את האתגרים של עוני, רעב, בריאות, חינוך וצמיחה במדינות מתפתחות. אחד החוקרים המרכזיים בתחום הוא הכלכלן ההודי אמרטיה סן, שפרסם בשנות ה־80 את מחקרו פורץ הדרך Poverty and Famines, שבו טען כי רעב אינו נובע בהכרח ממחסור פיזי במזון, אלא בעיקר מחוסר בגישה אליו – למשל כתוצאה מעוני, אובדן תעסוקה, או כשלים פוליטיים. תובנה זו הובילה למדיניות המתמקדת בביטחון תזונתי כולל ולא רק בהגדלת התפוקה החקלאית.

סן תרם לגיבוש גישה רחבה יותר לעוני ורעב, שהתמקדה ביכולת ולא רק בכמות – גישה שנקראת "יכולת תפקודית" (Capability Approach), שלפיה עוני משמעותו חוסר ביכולת לחיות חיים של ערך, ולא רק חוסר בהכנסה. רעיון זה השפיע על גיבוש מדדים רב־ממדיים לעוני כמו מדד הפיתוח האנושי של האו"ם. הרעיונות של סן השפיעו גם על תכנון מדיניות סיוע הומניטרי, תשתיות חינוך ובריאות. לצד זאת, התבססו תוכניות סיוע הומניטרי של גופים בינלאומיים, כמו תוכנית המזון העולמית (WFP), אשר פועלות למניעת רעב בזמן אמת ולחיזוק מערכות מקומיות.

מעט מאוחר יותר החל להתפתח תחום הכלכלה הניסויית – בין השאר על ידי חוקרים כמו אבהיג'יט באנרג'י, אסתר דופלו ומייקל קרמר – אשר בוחן באופן אמפירי (לרוב בשיטות של ניסוי שדה מבוקר) אילו התערבויות משפרות תזונה, בריאות או הכנסה. גישה זו אפשרה מעבר ממדיניות כללית להמלצות מבוססות־נתונים, כמו האם חלוקת תמריצים כספיים או חינוכיים אכן מובילה לשיפור בצריכת מזון או במניעת תת־תזונה.

בנוסף, בשנים האחרונות התגבר המחקר על הקשרים בין רעב לשינויים סביבתיים – כגון שינויי אקלים, מדבור, קריסת מערכות אקולוגיות, ותלות גוברת במקורות מים פגיעים. חוקרים מדגישים כי תופעות אלו מגבירות פגיעוּת תזונתית, במיוחד בקרב אוכלוסיות עוני באזורים כפריים.

עם הזמן, החלה להתעורר דאגה באשר לקיימות של החקלאות התעשייתית, שכן מדובר במשאבים מתכלים שתלויים בכרייה ממוקדת באזורים גאוגרפיים מצומצמים ותהליך האבר בוש גם הוא תלוי בהספקתה של אנרגיה זולה שמגיעה בעיקר מדלק מחצבי. גם חומרי ההדברה נוצרים בעיקר מתרכובות נפט ותלוים במשאבים מתכלים. לצד חשש מהתכלות המשאבים יש חשש מפני חצייה של גבולות פלנטריים עקב שיבוש מחזור ביוגאוכימיים - החשש המרכזי נוגע למחזור הזרחן, החנקן והפחמן (התחממות עולמית, החמצת אוקיינוסים), חששות נוספים נוגעים להשפעות על מערכות אקולוגיות על מערכות מים, קרקע כמו סחף קרקע.

בסיכומו של דבר, ההבנה המודרנית של רעב מבוססת על שילוב בין ניתוח מוסדי, תובנות סביבתיות, גישות רב־תחומיות וכלים ניסויים, והיא רואה ברעב לא רק תוצאה של אסון טבע או מלחמה, אלא תוצר של אי־שוויון מבני, נגישות לקויה למשאבים, וכשלי משילות שניתנים לתיקון באמצעים מדעיים, מוסריים ופוליטיים. כל אלה – השינויים הדמוגרפיים, הטכנולוגיים, המוסדיים והתפיסתיים – תרמו לירידה הדרגתית בשכיחות הרעב ההמוני במרבית חלקי העולם, אם כי עדיין קיימים אזורים הסובלים ממחסור חמור במזון, בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה ובאזורים מוכי סכסוך.

ראו גם
 מדד הרעב העולמי
 תת תזונה
 רעב
 תמותת ילדים
 עוני
 מחסור
 מחקר הרעב בגטו ורשה

לקריאה נוספת
 מחברות מחקר לחידוש התאוריה הביקורתית בישראל, מכונת הרעב, הוצאת דרור לנפש

קישורים חיצוניים

 World Food Programme, אתר תוכנית המזון הבינלאומית של האו"ם
 the hunger site, אתר המאפשר לתרום אוכל לרעבים בעולם בלחיצת כפתור (על כל לחיצה תורם אחד התאגידים הגדולים בשמך)
 רעב, באנציקלופדיית המקרא של "גשר"







הערות שוליים

*
קטגוריה:עוני