מאורעות תרפ"ט

ממוזער|קינה על מאורעות תרפ"ט שחיבר הרב נח גד וינטרוב
מאורעות תרפ"ט (1929; בפי הערבים: ثورة البراق, תעתיק: תַ'וּרַת אל-בֻּראק, "מהפכת אל-בוראק", כינוי ל, או: אַחְדאת', "מאורעות"; השם הרשמי באנגלית: The Disturbances of August 1929, "מהומות אוגוסט 1929") היו סדרה של פרעות אלימות, מעשי טרור ורצח מצד ערביי ארץ ישראל נגד היישוב היהודי בארץ ישראל, שאירעו בין י"ז - כ"ג באב ה'תרפ"ט, 23 - 29 באוגוסט 1929. במאורעות נרצחו 133 יהודים ו־339 נפצעו, ומספר יישובים וקהילות ברחבי ארץ ישראל ננטשו ונחרבו; תושבי ירושלים היהודים הותקפו על ידי אלפי פורעים ערבים מהעיר ומהסביבה, אולם במקום היו גם כוחות חמושים, של בריטים ויהודים שהצליחו להדוף את רוב המתקפות ולמנוע מספר רב יותר של נפגעים. חברון, הותקפה גם היא ובשל העדר הגנה אירע בה הטבח הגדול ביותר. מקרי רצח רבים התרחשו גם בעיר צפת ובמוצא אשר בפאתי ירושלים. כמו כן הותקפו יישובים רבים נוספים ביניהם יפו, תל אביב, חיפה, באר טוביה, הר-טוב ועוד.

מצד הערבים נהרגו 116 ונפצעו 232, מרביתם בידי שוטרים בריטים ומיעוטם בידי פעילי ההגנה וצעירי בית"ר, בזמן הניסיון לבלום את התוקפים ולמנוע מעשי רצח נוספים. 

בעקבות המאורעות מונתה ועדת שו לחקירת האירועים. הוועדה הגישה ב־1930 את דו"ח הופ-סימפסון, ובעקבותיו הוצא לאחר מכן הספר הלבן של פאספילד.

הסיבות המשוערות שתרמו בחלקן לפרוץ מאורעות תרפ"ט
הועלו מספר סברות לסיבות שבגללן אירעו המאורעות בעיתוי שבו פרצו: 
ירידת קרנם של המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני, ושל ההנהגה החוסיינית: באותה התקופה הייתה יריבות עזה על ההנהגה בקרב ערביי ארץ ישראל. עניין זה בא לידי ביטוי בניצחון האופוזיציה הנשאשיבית בבחירות לעיריית ירושלים. חוסייני איבד מיוקרתו וכדי לזכות בה מחדש הקצין את דעותיו, ופנה להסתה אנטי-ציונית. הוא גייס את תשומת ליבם של מיליוני מוסלמים למקומות הקדושים ובדרך זו יצר מחויבות של המדינות המוסלמיות למאבקם של ערביי ארץ ישראל.
 התאוששות מהמשבר הכלכלי: בשנים 1926–1927 התרחש בארץ משבר כלכלי חריף. המשק המקומי קרס, ערך המטבע ירד, ובשנת 1927 ירדו מהארץ כ-5,000 איש. אולם באותה השנה – עם תום המשבר – חזר היישוב היהודי לשגשג הודות לעבודות ציבוריות שאורגנו בידי המנדט הבריטי וקליטת עובדים במפעלים ציבוריים למיניהם. ברחוב הערבי גברו תחושות הכישלון לנוכח קניין האדמות והעלייה היהודית.
 היעדר הנהגה: באותה התקופה הנציב העליון ג'ון צ'נסלור שהה בלונדון, ובהיעדרו מונה הארי לוק, הפרו-ערבי. הכוחות שעמדו לרשותו של לוק היו מועטים: כ-300 שוטרים, כ-100 חיילים, שש שריוניות ומספר דומה של מטוסים. תגבורות, שהכפילו את הכוח פי כמה וכמה, הגיעו רק לאחר פרוץ המאורעות, ב־24 באוגוסט בשעות המאוחרות. בין היתר הוחשו לארץ ישראל תגבורות של חיילים בריטים שהוטסו לשדה התעופה עטרות ממצרים, והיה זה מבצע ההטסה הצבאי הראשון בהיסטוריה. בנוסף לכך, ראשי היישוב שהו באותו הזמן בקונגרס הציוני בציריך. ארגון ההגנה היה עדיין חלש יחסית, תקציביו היו פעוטים, כלי נשקו ישנים וניסיונו מועט. מקור החולשות הללו היה בשקט ששרר בארץ לאורך שנות קיומו של הארגון, ובמשבר הכלכלי.

 פרשת הכותל 1928–1929 
ממוזער|250px|שער "דואר היום", ספטמבר 1928
בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס-קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון. למחרת, בשעה 6:30 בבוקר יום כיפור, יצא קצין המשטרה דאגלס דאף עם כעשרה מאנשיו, חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". דאף טלטל את שמש הכותל הישיש בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד. סגן מושל ירושלים התנגד למחיצה, ובכך גרם להתמרמרות בקרב היהודים. נציגיהם פנו לממשלת המנדט הבריטי לביטול איסור המחיצה. נגד היהודים יצא המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני. הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו כי הכותל הוא חלק מחומת החרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים. בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת מסגד "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה כי מדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית. לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה, לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז". מיד לאחר התקרית הם פתחו במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב כקדוש למוסלמים בהיותו חלק מחומת המסגד.

ב-1 בנובמבר 1928 כינס המופתי אמין אל-חוסייני ועידה אסלאמית המונית בירושלים, לדיון במשבר הכותל. הגיעו כ-500 משתתפים, חלקם אנשי דת מוסלמים מסוריה, לבנון, עבר הירדן, המגרב, הודו ומצרים. משתתפי הכנס הציגו את הספסלים והמחיצות של היהודים כמזימה ציונית להשתלט על הר הבית כולו, ותבעו להגביל את הפעילות היהודית בכותל. בכינוס זה הוקמה "ועדה להגנת אל-בוראק א-שריף והמקומות הקדושים האסלאמיים" עם סניפים בערים שונות בארץ, שהחלה בפרסום כרוזים ועצומות מחאה הקוראים להגנת מסגד אל-אקצא. בעקבות הלחץ המוסלמי, הגיש שר המושבות ב-19 בנובמבר הצהרה רשמית בפני הפרלמנט ("ספר לבן"), שבה הודיע שהממשלה חייבת מכוח סעיף 13 בכתב המנדט לשמור על הסטטוס-קוו, לפיו העדה היהודית רשאית להביא לכותל רק את תשמישי התפילה שהיו מותרים תחת המשטר הטורקי, ואילו הקמת המחיצה הייתה חידוש שפרץ את הסטטוס-קוו. ב-17 בדצמבר פרסמו השלטונות הבריטיים נייר מדיניות המאשר את הבעלות המוסלמית על סמטת הכותל, אך גם את זכותם של היהודים להתפלל בה. אולם למרות "הספר הלבן", המשיכו היהודים להביא ספסלים לכותל.

מאז הוועידה האסלאמית, עיקר יוזמותיה של המועצה המוסלמית העליונה התרכזו בסכסוך הכותל. על פי הנחייתה, החל המואזין של המסגד הסמוך לקרוא את המוסלמים לתפילה דווקא בשעות התפילה של היהודים, ואורגנו טקסי זיכר רעשניים. במאי 1929 שיפצה המועצה המוסלמית העליונה מבנים על הר הבית, ופתחה פתח חדש בחומה הסמוכה לכותל, כדי להפנות את העוברים והשבים אל סמטת הכותל. כמו כן, הוחל גם בבניית אגף נוסף לבניין בית הדין השרעי, כדי לאפשר מכלול נוסף של הטרדות. המוסלמים שיפצו מסגד וזאווייה של העדה המוגרבית בצמוד לכותל ופתחו את שעריהם לכיוון מקום התפילה של היהודים, דבר שהגביר מאוד את הנוכחות והתנועה של מוסלמים ליד הכותל. אחד הדרשנים החשובים בירושלים, השיח' חסן אבו סעוד, קרא בדרשותיו להגדיל את הנוכחות המוסלמית באזור הכותל, וכך האזור המרוצף הצמוד לו, שעד אז נהגו לעבור בו רק מוגרבים מעטים שבתיהם נמצאו בקצה המתחם, הפך למעבר הומה אדם. עם החיכוך, החלו להתרחש על דרך קבע תקריות אלימות בין מוסלמים ליהודים. המוסלמים פתחו בפעולות פרובוקטיביות באזור הכותל, שנועדו להפריע לתפילת היהודים, ובקיץ 1929 אף תקפו ופצעו יהודים בדרכם לכותל.
באוגוסט 1929 הכריז המופתי אל-חוסייני בדרשתו: "כל ההורג את היהודי - מובטח לו מקום בעולם הבא".
בעקבות ההידרדרות, נוסדו בערים אחדות "ועדים למען הכותל המערבי" בראשות יוסף קלאוזנר, שמטרתם הייתה ליצור לחץ ציבורי על מוסדות היישוב לפעולה תקיפה בהגנת הכותל. קלאוזנר קרא לערוך הפגנות מבלי לחשוש משפיכות דמים, וגם העיתון "דואר היום" קרא לערוך הפגנות, בניגוד לעמדת המוסדות הלאומיים, שקראו לשמור על איפוק.

השתלשלות האירועים
 ירושלים 
250px|ממוזער|שביתה כללית של הסוחרים ברחוב יפו בירושלים, יום שישי 23 באוגוסט 1929

ממוזער|300px|יהודים בורחים מהעיר העתיקה בירושלים, דרך שער יפו, אוגוסט 1929

בתגובה להתגרויות המוסלמים, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט 1929, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם. ברחבת הכותל נישאו נאומים, הונף דגל הלאום והקהל שר את "התקוה". המפגינים קראו: "הכותל - כותלנו, ובוז לממשלה". למחרת, 16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית. בהנהגת השיח' אבו סעוד, ירדו חלקם אל הכותל ושרפו ספרי קודש יהודיים ופתקאות שהוטמנו בין אבני הכותל. הארי לוק, ממלא מקום הנציב העליון, הכריז כי "לא נשרפו ספרי תפילה, אלא רק דפים של ספרי תפילה". למחרת, ב-17 באוגוסט, פרצה תגרה בשכונת הבוכרים לאחר שצעיר יהודי גנב ירקות מחלקה של ערבי. בתגרה נהרג יהודי. בהמשך התנפל המון יהודי על צריפי אנשי ליפתא שליד שכונת הבוכרים ואחד מהם נפגע קשה. לוויית ההרוג שהתקיימה ב-20 באוגוסט הפכה להפגנה שכללה קריאות נקם של היהודים כלפי הערבים.

ביום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, חלקם חמושים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי. אחר הצהריים נפגשו שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, עם נציגי המופתי ובהם ג'מאל אל-חוסייני ועווני עבד אל-האדי, בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.

ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל משעות הבוקר המוקדמות נהרו לירושלים אלפי כפריים מהסביבה, כדי להשתתף בתפילה בהר הבית. רבים מהם היו חמושים במקלות ובסכינים, ובעיר שררה אווירה מתוחה של אלימות. לקראת השעה 9:30, החלו הסוחרים היהודים לנעול את חנויותיהם. ברבע ל-11 בבוקר לערך, הסביר המופתי חג' אמין אל-חוסייני לממלא מקום מפקד משטרת ירושלים, כי המתפללים נושאים מקלות וסכינים, רק כי הם חוששים מניסיון לפרובוקציה מצד יהודים. אחד הדרשנים במסגד נשא נאום לאומני, בו הסביר שהמוסלמים צריכים להילחם עד טיפת דמם האחרונה נגד היהודים. בשעה 11:00 בערך נשמעו על הר הבית כ-20–30 יריות, שנועדו ככל הנראה לשלהב את המתפללים. כמה מאות מהם פרצו אל השוק והחלו לתקוף עוברי אורח יהודים. המון רב של מוסלמים חמושים בסכינים יצא משער שכם. ממלא מקום הנציב, הארי לוק, התקשר למופתי ודרש ממנו להרגיע את הרוחות. אל-חוסייני הגיע למקום, אך לא הוביל לרגיעה, ולוק סבר כי נוכחותו רק מגבירה את התסיסה. ההמון הסתער על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער, משני צידי רחוב הנביאים - שכונת הגורג'ים ("אשל אברהם") וקריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק"). 19 יהודים (בהם מרדכי וינר) נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו.

המוסלמים תקפו גם שכונות נוספות בירושלים, כגון מאה שערים, בית וגן ושכונת הבוכרים. ביריות על בית החולים משגב לדך נפצע קשה הרופא ד"ר נחום קורקידי. הפורעים תקפו גם את בית הכרם, הרסו בתים בתלפיות והשתלטו על רמת רחל. בזמן המאורעות ניסו תושבי הכפר דיר יאסין שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.

העובדה שבמהלך ההתפרעויות נורו יריות על שכונות יהודיות בעיבורי העיר בעת ובעונה אחת, עוררה חשד בלב היהודים שהדבר נעשה בארגון ובתכנון מרכזיים.

מושבות הרי יהודה
250PX|ממוזער|שמאל|המושבה הר טוב עולה באש
ב-24 באוגוסט הותקפה המושבה מוצא על ידי אנשי הכפר הערבי קאלוניה הסמוך. הם פרצו לבית משפחת מקלף ורצחו שבע נפשות: את אבי המשפחה ואשתו, את בנם ושתי בנותיהם, ושני אורחים שהיו בבית. אחרי הרצח, שדדו הפורעים את הבית והעלו אותו באש. אחד מהאורחים שנרצחו בבית משפחת מקלף היה הרב הישיש שלמה זלמן שך, דיין בבית דינו של הראי"ה קוק ביפו שנפש במקום. הילד מרדכי מקלף, לעתיד הרמטכ"ל השלישי של צה"ל, הצליח לברוח עם אחיו ואחותו.
הערבים גם בזזו בתים אחרים, שתושביהם נמלטו. המושבה עמק הארזים, הסמוכה למוצא, נעזבה גם היא. שכנים ערבים הגנו על תושביה, אך בתיה נשרפו כליל.

היישוב מגדל עדר נעזב וננטש לאחר שתושביו הוזהרו על ידי ערבים ידידים.
אולם בתיו הועלו באש ונשרפו כליל.

 חברון 

הפרעות התפשטו למחרת (שבת, 24 באוגוסט, תרפ"ט) לחברון, שם נערך טבח חברון שבוצע על-ידי ערבים-מוסלמים תושבי העיר חברון ושבמהלכו נרצחו 67 יהודים, ילדים נשחטו לעיני הוריהם והורים לעיני ילדיהם, איברים נכרתו מגופות של יהודים, חלקם אף הוצתו ונשרפו חיים - בו בעת שנשים וילדות יהודיות נאנסו - על רקע לאומני. בנוסף, בתים וחפצים אישיים שלהם נבזזו על ידי אותם פורעים, רוצחים ואנסים.
הטבח התרחש כאשר הקצין הבריטי האחראי במשטרת חברון, ריימונד קפראטה, לא נוקף אצבע לעצור בעד הרוצחים ושני פרשי משטרה בריטים מביטים על הטבח בלא לעשות דבר. רק כשהרוצחים החלו להתקרב אל אותם בריטים והם עצמם הרגישו מאוימים, ירה אחד מהם לאוויר, הרוצחים נמלטו וכך הסתיים הטבח.
היו גם תושבים ערבים שהצילו יהודים. המצילים היו ברובם מבני המשפחות הוותיקות של חברון, שהיו בהם שנפצעו בעת הצלת מכריהם היהודים. אולם הקהילה היהודית העתיקה שישבה בעיר מאות שנים נמחקה כולה. כמה חודשים לאחר הטבח שבה קהילה יהודית קטנה לעיר, אולם זו פונתה סופית באפריל 1936, עם פרוץ מאורעות תרצ"ו.

 צפת וישובי הגליל
ממוזער|250px|טקסט=הלוויות של יהודים שנרצחו במאורעות בצפת|הלוויות של יהודים שנרצחו במאורעות בצפת
שמאל|ממוזער|250px|מודעת אבל בעיתון דבר, כ"ז באב, 2 בספטמבר

ב-29 באוגוסט 1929 בשעה 17:30 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי בצפת שלא היה מוגן. מזוינים במקלות ובסכינים הם פרצו לבתים דקרו והרגו את תושבי הרובע והעלו את בתיהם באש. ההשתוללות נמשכה כ־20 דקות והופסקה על ידי המשטרה הבריטית שחשה למקום והרגה שניים מהפורעים. מספר הנפגעים היהודים היה 18 הרוגים ו-80 פצועים. בין הניצולים היה ישראל טל לימים סגן הרמטכ"ל.

משמר העמק הותקפה עוד קודם לכן, ב-26 באוגוסט וב-29 באוגוסט נערך גם מסע רצח בעין זיתים.

ב-30 באוגוסט הייתה התקפה על מחניים, אך דווח כי המתקפה נהדפה. מתקפה נוספת הייתה על משמר הירדן וגם היא נהדפה. רוב תושבי יסוד המעלה, כ-400 איש ברחו ממנה אל צפת מפחד הערבים. נותרו ביישוב רק זקנים בודדים שסירבו לעזוב את המקום לאחר 40 שנות מגורים במקום. המושבה נשדדה כולה. מנחמיה נעזבה גם היא. תושבי איילת השחר, ראש פינה, דגניה, ומטולה חשו בסכנה ופנו לבקשת עזרה. בסג'רה שרפו הערבים בית אך התושבים הצליחו לכבות את הדלקה ואספו את הנשים והטף במקום מרכזי.

גם הקהילה היהודית בבית שאן הותקפה אבל המשטרה הבריטית הצליחה להגן עליה. הקהילה המשיכה להתקיים עד מאורעות 1936.

חיפה ותל אביב
יהודי תל אביב-יפו וחיפה הצליחו להדוף את מתקפות הערבים בעזרת פעילי ההגנה וצעירי בית"ר, אך גם בהם נמנו הרוגים ופצועים.

ב-25 באוגוסט תקפו הערבים בתל אביב-יפו. הנכבדים המקומיים, שהיו מודעים לכוחם ולארגונם של היהודים, הזהירו את הציבור שלהם מפני מהומות, ואחד מהם, שקרא לשקט, אף הוכה בידי קנאים ערבים. כ-2,000 צעירים ערבים תקפו את השכונות הדרומיות של תל אביב. שוטרים בריטים ירו על האספסוף, הרגו שישה מהם ופצעו עשרות, והפורעים הוברחו. בגבולה הדרומי של תל אביב הוצבו חוליות של ההגנה, שהחליפו אש עם צלפים ערבים, ובאחת התקריות נהרגו ארבעה אנשי ההגנה וחמישה נפצעו. יחידת הגנה תקפה בית ערבי בפעולת גמול והרגה ארבעה מיושביו.
בתל אביב-יפו היו 6 הרוגים ו-33 פצועים יהודים.

ב-25 באוגוסט בערב אירעו התנגשויות דומות בחיפה, שהגיעו לשיאן למחרת. יחידות ההגנה הדפו את רוב התקיפות וכמה מאנשיהן נעצרו בגין נשיאת נשק. ערבים מהכפר טירה, מדרום לעיר, שהיו בדרכם להצטרף אל הפורעים בחיפה, נורו ממטוסים בריטיים ונמלטו. ב-27 באוגוסט תקפו הפורעים שכונה יהודית. רכוש יהודי רב נשרף. 400 מלחים בריטים שהתמקמו לאורך קו התפר בין הקהילה הערבית והיהודית, עצרו את התקיפות.
בחיפה היו 7 הרוגים ו-61 פצועים יהודים.
בחיפה נרצח ג'ורג' סייקס שהיה המנהל האנגלי של מחלקת תנועת הרכבות בארץ ישראל על ידי המון ערבי שחשב אותו ליהודי. בעקבות רציחתו חומשו כל השוטרים הבריטים בארץ ישראל.

יישובים בשפלת יהודה
המושבה הר-טוב ששכנה סמוך לבית שמש, הותקפה ותושביה נמלטו ממנה לאחר קרב. הערבים שרפו אותה עד היסוד. ב-25 באוגוסט גם המושבה הקטנה כפר אוריה נעזבה, נבזזה והועלתה באש.

ב-26 באוגוסט התקיים טבח באר טוביה בו הותקפה המושבה באר טוביה שהייתה אז היישוב היהודי הדרומי ביותר בישראל. 130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת שהותאם להתגוננות. והתגוננו עם מעט נשק עד שחולצו על ידי הבריטים לאחר ימים. כל בתי המושבה היו עשויים עץ והם נשרפו עד היסוד. בהתקפה נרצחו רופא המושבה ד"ר חיים יזרעאלי ותושב נוסף שהומת באכזריות וגופתו נעטפה בספרי תורה ונשרפה. המושבה נהרסה לגמרי ואנשיה התפזרו למקומות שונים בארץ. במרץ 1930 חודש היישוב במקום על ידי גרעין חדש של מתיישבים שהקימו במקום מושב עובדים שקיים עד היום.

ב-26 באוגוסט הותקפה גדרה, ב-27 באוגוסט היא ניצלה כאשר הגיעה לשם תגבורת בריטית, בזמן שמאות כפריים התקבצו לטבוח בתושבים היהודים.

ב-28 באוגוסט הותקפה חוות חולדה, קבוצת חולדה התגוננה מול כמה אלפי תוקפים ערבים. בהתקפה נהרג מפקד המקום אפרים צ'יזיק. לפחות 40 ערבים נהרגו שם. חברי הקבוצה פונו לבסוף על ידי שיירה צבאית בריטית, ובתיהם הוצתו.

יישובים נוספים
יהדות עזה, אשר הייתה קהילה קטנה בעלת עבר היסטורי ארוך בעיר, התכנסה כולה בבית מלון שם התגוננה נגד ההמון הערבי. לבסוף חולצו היהודים על ידי הבריטים, אולם לא הורשו לחזור לעיר אלא כדי לקחת את רכושם.

קהילות יהודיות קטנות בשכם, רמלה, ג'נין ועכו פונו על ידי הבריטים.

קציני משטרה ערבים הגנו על יהודים בעכו, לוד ועזה, ומנעו תקיפת יישובים שכנים.

תוצאות המאורעות
מאורעות תרפ"ט שככו רק ב-3 בספטמבר 1929, ורק אחרי התערבותם של כוחות בריטיים, שדיכאו את הפורעים.
במהלך שבוע המאורעות נרצחו 133 יהודים ונפצעו 339. מקרב הערבים נהרגו 116 ונפצעו לפחות 232, מרביתם על ידי כוחות הביטחון הבריטיים.

צעדים של הממשלה
בפרוץ המאורעות החזיק השלטון הבריטי בכל הארץ רק 292 שוטרים ופחות ממאה חיילים, שש שריוניות וחמישה או שישה מטוסים שמישים. במוצאי 24 באוגוסט הוטסו ממצרים לארץ ישראל 50 חיילים, ולמחרת נשלחו משם ברכבת 600 חיילים נוספים. בנוסף להם, מספר גדודי צבא שוגרו מבריטניה דרך הים.

שלטונות המנדט הכריזו על השבתה זמנית של כל העיתונים הערבים משום שראו בהם אחראים להסתה לאלימות ולהפרת הסדר הציבורי. מיד לאחר ההתפרצויות, מיהרו ההנהגה והעיתונות הפלסטינית להתנער מאחריות להן, בטענה שהן לא היו רצויות לערבים, ובמקום זאת טענו שהייתה זו התנפלות יהודית על ערבים. לאחר תחילת המאורעות שינו עיתוני האופוזיציה את גישתם ושיבחו את מאבק החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה על "אל-בוראק א-שריף". העיתון "מראת א-שרק", תומך האופוזיציה, הלך בעקבות ביטאונו של המופתי, "אל-ג'אמעה אל-ערביה", ופרסם שקרים שהיהודים חילקו ממתקים מורעלים בשווקים הערביים. בפקודת השלטונות, נסגרו שני העיתונים למשך חודש.

גם על העיתונות העברית ושאר אמצעי התקשורת (טלפון, טלגרף) הטילו שלטונות המנדט צנזורה החל מ-24 באוגוסט, והם חידשו את פעילותם רק כעבור 9 ימים, ב-2 בספטמבר.

לדעתו של יהושע פורת, התפרעויות הדמים פרצו "לאו דווקא כתגובה להפגנת היהודים" שבוע קודם לכן, אלא היו תוצאה ישירה של האירועים מאז פרשת הכותל בספטמבר 1928 ושל ההכרה של נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני, בכך שהסכסוך בכותל הוא בעל רגישות דתית ולכן עשוי ללכד את הציבור המוסלמי בכל הארץ, אך מאידך אינו עלול לגרום להרעת יחסיו עם הנציב העליון, שקיבל את עמדתו בנושא. חלקו המכריע של אל-חוסייני בסכסוך על הכותל הפך אותו למנהיג הפלסטיני החשוב ביותר. ההתפרעויות גרמו להסערת הרוחות בציבור הערבי והביאו לתנופה בפעילות הוועד הפועל הערבי, שראה בהן הזדמנות לחידוש המאמץ לשינוי המדיניות הבריטית.
עם זאת, המופתי מיהר להתנער ממעשי ההרג וטען שהם גרמו נזק לעניין הערבי.

הודעת הנציב העליון
ממוזער|שמאל|400px|מנשר מאת הנציב העליון הבריטי ג'ון צ'נסלור, שהוטל ממטוסי חיל האוויר המלכותי, בעברית, אנגלית וערבית
בעקבות המאורעות, ב-1 בספטמבר 1929 פרסם הנציב העליון הבריטי ג'ון צ'נסלור הודעה חריפה:

הצהרה חריפה זו, שכוונה כלפי הערבים, עוררה זעם בקרבם כלפי הנציב העליון.
כעבור מספר שעות הוא כתב לממשלת בריטניה, והפציר בה להפחית, אם לבטל כליל, את מחויבותה לציונות. הוא כתב כי הצהרת בלפור הייתה "משגה אדיר".
כעבור מספר ימים הוא פרסם הצהרה שנייה, הקובעת שתיערך חקירה לגבי התנהגות שני הצדדים.

ועדת שו, דוח הופ-סימפסון, הספר הלבן של פאספילד וועדת הכותל המערבי
בעקבות המאורעות זימנה הממשלה הבריטית את ועדת שו, והטילה עליה לבדוק את פרשת המהומות.
ב-17 בינואר 1930, בזמן שהותה של ועדת שו בארץ ישראל, שלח הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תזכיר סודי ומקיף אל שר המושבות, בו הציע "לבטל את המעמד המועדף במיוחד של היהודים" בהשוואה לערבים, ולהגביל את העלייה היהודית ואת מכירת הקרקעות המצויות בידי ערבים ליהודים.
בוועדה עצמה, האשימו הציונים את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בהתססת האלימות. קו הטיעון הערבי בוועדה היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים, ולצורך הוכחת הטיעון הזה הסתמך אמין אל-חוסייני על "הפרוטוקולים של זקני ציון".
במרץ 1930 פורסם דוח הוועדה, שהטיל על הערבים את כל האשמה בפרץ האלימות, אך עם זאת קבע כי התקיפות "לא תוכננו מראש" וכי הגורם הבסיסי להן היה "רגשי העוינות והאיבה של הערבים כלפי היהודים בעקבות אכזבתם מאי־מימוש שאיפותיהם המדיניות והלאומיות, וחרדתם לעתידם הכלכלי". הוועדה מתחה ביקורת על אמין אל-חוסייני על שלא ריסן את חסידיו, אך קבעה כי "יש לנקות" אותו "מהאשמות בשותפות או בהסתה למהומות". הוועדה המליצה להפסיק הגירה יהודית "חריגה", להפסיק עקירת פלאחים ערבים, ולנהל חקירה ממשלתית בנושאי מכירת קרקע ליהודים, עלייה יהודית והכותל המערבי.

באוקטובר 1930 פורסם רשמית דו"ח הופ-סימפסון, שקבע, בטעות, שאין בארץ ישראל מקום למתיישבים נוספים כל עוד תישאר החקלאות הערבית לא־מפותחת, ולכן שלל עלייה יהודית נוספת המיועדת להתיישבות חקלאית.
ב-21 באוקטובר 1930 פורסם הספר הלבן של פאספילד, שבו צימצמה הממשלה בחומרה את מחויבותה להצהרת בלפור. הספר הלבן קבע כי יש להגביל את העלייה לפי "יכולת קליטה כלכלית" והבטיח לערביי ארץ ישראל הקמת מועצה מחוקקת שהרכבה ישקף את עדיפותם המספרית.

ביוני 1930 שהתה בארץ ועדת הכותל המערבי מטעם חבר הלאומים, שהגישה את הדוח שלה בדצמבר אותה שנה.

ענישה ופיצויים
שמאל|250px|ממוזער|קברו של אחד הנרצחים ברמלה
ברחבי הארץ הורכבו בתי משפט מיוחדים של שופט אחד, בהם ישבו שופטים בריטים בלבד. לפניהם נשפטו כ-1,300 איש, שרובם הגדול ערבים. 28 אנשים נידונו למוות, מתוכם 26 ערבים שלקחו חלק בטבח בצפת ובחברון. כל הנידונים למוות ערערו לבית המשפט העליון, שאישר 17 פסקי דין מוות, כולם נגד ערבים. את שאר פסקי הדין המיר בתקופות מאסר. פסק דין מוות נגד שוטר יהודי הומר ב-15 שנות מאסר ואילו בפסק דין מוות נגד יהודי אחר לא הושלם הערעור בעניינו. בתגובה, הציפו הערבים את הנציב העליון בבקשות להמיר את עונשי המוות במאסר עולם ובדרישה שתישלל מנורמן בנטוויץ' היהודי האפשרות להשתתף בדיונים בבקשותיהם, כפי שנמנע ממנו לטפל בתביעות הקשורות למהומות. הוועד הפועל הערבי פעל לכך שגם אישים ערבים ומוסלמים מחוץ לארץ ישראל יבקשו חנינה עבור הנידונים למוות. ב-2 ביוני 1930 פרסם הנציב העליון את החלטתו לאשר סופית את עונשי המוות רק לשלושה מהרוצחים האכזריים ביותר: עטאא אחמד אל-זיר, מוחמד ח'ליל אבו ג'מג'ום מחברון ופואד חג'אזי מצפת. חג'אזי כתב לסגן-נשיא הוועד הפועל: "לבי מלא שמחה ואושר על שום שעתיד אני להיתלות למען פלסטין", אך עם זאת ביקש להמשיך לנסות "לשכנע את השלטונות להציל את חיי". לאחר מספר ימים כתב מכתב לוועד הפועל בו הכחיש את ההאשמות וייחס את העדות נגדו ל"איבה אישית". ב-17 ביוני נתלו בעכו שלושת הנידונים למוות. הוועד הפועל הערבי פרסם גילוי-דעת, בו תוארו שלושת התלויים כ"חלוצי החירות והעצמאות" וכ"קורבנות האימפריאליזם התאוותן הזר ומדיניות הדיכוי".

ב-25 במרץ 1930 הודיעה ממשלת המנדט על הקצבת 100,000 לא"י לפיצוי הנפגעים, תוך הדגשה שמדובר בתשלום בתור חסד. מכיוון שהתקציב אינו מכסה את הנזקים נקבע שישולם רק פיצוי חלקי שיגיע לכ־25–35% מהרכוש שנהרס על פי הערכת שמאי ממשלתי. בפועל הפיצויים כיסו רק אחוז קטן מהנזקים וזכו לתרעומת בקרב היישוב.
על מספר כפרים הושתו קנסות קיבוציים בסך 17,840 לא"י.

השפעת המאורעות על החברה היהודית והחברה הערבית
לדברי בני מוריס, היישוב היהודי "הוכה בהלם עמוק" לנוכח העובדה שהממשלה הבריטית, שהייתה הגורם האחראי להגנתו, איבדה שליטה במצב לאורך זמן רב, ומכך ש"הערבים חשפו את עמדתם האמיתית". פרסומים ציוניים כינו את הערבים "בנדיטים", "פורעים צמאי דם" ו"רוצחים", ואת מנהיגיהם "כנופיה". ביישוב שררה הרגשה שהם שואפים להשמיד אותו. אולם בן-גוריון ועמיתיו להנהגה סברו שהלך רוח כזה בקרב היהודים וממשלת המנדט עלול לערער את המפעל הציוני, ומשום כך הפסיקו התבטאויות על חולשה, עוינות ערבית בלתי־מתפשרת וחוסר־אונים ואדישות בריטיים, ואת מקומן תפסו אופטימיזם מתון והערכות כי מדובר באספסוף ערבי שמייצג רק חלק קטן של האוכלוסייה. שינוי זה נעשה מתוך הנחת מוצא שהיישוב יוכל לשגשג רק מתוך אמונה בעתידו.
בסופו של דבר, ההתפרעויות ב-1929 לא ערערו את המפעל הציוני.

אי-יעילותה של ההגנה של השלטון הבריטי במאורעות תרפ"ט עוררה במנהיגות היישוב היהודי חשיבה שהובילה לארגון מחדש של ה"הגנה" ולשלב חדש בהתפתחותה ככוח צבאי.
הצלחת ה"הגנה" בפעולות ההגנה, במקומות שבהם פעלה, העלתה את קרנה. עם זאת, בשל מעשי הרצח והפגיעות המזעזעות, קמו קולות מתוך ההגנה שטענו כי אין לשבת תמידית ב"חיבוק ידיים" וכי יש לנקוט קו תקיף יותר כלפי הצד הערבי. הדבר הביא לפילוג שיצר את "ארגון ההגנה ב'", או כפי שנקרא לימים, ה"אצ"ל".

בניגוד לאירועים רבים אחרים, על מאורעות תרפ"ט חוברה קינה אחת ויחידה על ידי הרב נח גד וינטרוב, שנכתבה בכותל המערבי, שגם היישוב מגדל עדר שהיה ממייסדיו נחרב במהלך מאורעות תרפ"ט.

בעקבות האירועים נתגלה חאג' אמין אל-חוסייני כמנהיגם הבלתי מעורער של ערביי ארץ ישראל.

מכלל ההרוגים הערבים, נהרגו 9 נשים. המאורעות נתנו את הדחף לפעילות פוליטית של הנשים הערביות בארץ ישראל. בעקבות המאורעות התארגן ציבור הנשים הערביות לראשונה כגוף פוליטי בעל מסגרות ארגוניות מוגדרות. לנשים ניתנה עתה לגיטימציה לקחת חלק בחיים הציבוריים והפוליטיים, ואף הותר להן לעשות זאת בקבוצה ארגונית המיוחדת להן.

ראו גם
 המאורעות
 ג'ורג' סייקס
 הסכסוך הישראלי-ערבי

לקריאה נוספת
ספר תולדות ההגנה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973 
 אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, 2004, כרך ב, יחידה 6: "בין משבר לגאות".
 הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, הוצאת כתר, 2013
 יאיר אורון (עורך), מצילי 1929: סיפורי הצלה של יהודים ופלסטינים בחברון ובירושלים, הוצאת פרדס, 2017
 י. טריואקס, מלחמה ושלום בארץ ישראל - אלבום לזיכרון, תל אביב: בית הוצאת ספרים "תל אביב" תרצ"א, 1930
 סודות שעוד טרם נודעו חבור הסופר המפורסם האדון זאהיד שאהין משכם, מערבית: סלים אבו גוש. תל אביב: דפוס קואופרטיבי הפועל הצעיר, תר"ץ, 1930

קישורים חיצוניים



 ההתקפה על היישוב היהודי בארץ ישראל בתרפ"ט, ישראל עמיקם.
 דף הנצחה מפורט לנרצחים בחברון


 תמונות קשות מהטבח בחברון באתר "היישוב היהודי בחברון"

 גילי חסקין, מאורעות הדמים של תרפ"ט, באתר הבית של גילי חסקין
 גילי חסקין, מאורעות 1929, השלכות ותוצאות, באתר הבית של גילי חסקין

 , 


 עוזי אלידע, ״בין טשטוש להבלטה: העיתונות העברית בארץ-ישראל נוכח מאורעות 1929״, קשר, 50, סתיו 2017, עמ׳ 19-42.




 אורי איתיאל, מצגת 80 שנה למאורעות תרפ"ט


 יוסי דגן, מאורעות תרפ״ט, מודיעין תקשורת (סיגינט) ויצחק בן־צבי - ראשית תולדות מודיעין התקשורת בארץ ישראל, עת-מול, גיליון 271, מרץ 2021, עמודים 13–16
  , במסגרת הסכת עולמי עם יצחק נוי, 25 באוגוסט 2019
 זיוה שמיר, קומה הבליגה! על ח"נ ביאליק והסופרים העבריים בעת מאורעות תרפ"ט, באתר מב"ע (מחקרים בספרות עברית), 22 באוגוסט 2023

הערות שוליים

*
קטגוריה:המאורעות
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-ערבי
קטגוריה:1929 בארץ ישראל