אורד צ'ארלס וינגייט

אורד צ'ארלס וינגייט (באנגלית: Orde Charles Wingate; 26 בפברואר 1903 – 24 במרץ 1944) היה קצין בצבא הבריטי, שהתמחה בלוחמה זעירה (גרילה) והיה נוצרי ציוני. בעת שירותו בארץ ישראל יזם וינגייט ב-1938 את הקמת פלגות הלילה המיוחדות, יחידות לוחמה בהן שולבו חיילים בריטיים יחד עם צעירים יהודים מישובי האזור, חברי ארגון ההגנה. ווינגייט כונה "הידיד" בשל הזדהותו המוחלטת עם המפעל הציוני ותרומתו הגדולה לביטחון "המדינה שבדרך". במלחמת העולם השנייה הועבר לשירות באפריקה ובאסיה. הוא נהרג בהתרסקות מטוס בהודו, בהיותו בדרגת מייג'ור גנרל, המקבילה לאלוף בצה"ל.

ביוגרפיה
וינגייט נולד בנייניטל שבצפון הודו, באותה תקופה מושבה בריטית (הראג' הבריטי). משפחתו, ממוצא סקוטי, השתייכה לכת נוצרית אדוקה בשם "אחוות פלימות'", שהתנתקה מהכנסייה האנגליקנית במאה ה-17. הוא נקרא אורד לפי שם נעוריה של אמו, בת למשפחת אורד-בראון.

אביו ג'ורג', שהיה בן 51 בעת הולדת בנו, שירת בצבא הקבע, ואורד זכה לחינוך נוצרי נונקונפורמיסטי דתי ופרו-ציוני מגיל צעיר, ברוח עקרונות משפחתו. בגלל היותו נונקונפורמיסט, היה פטור מהשתתפות בתפילות בימי לימודיו בבית הספר הפרטי היוקרתי צ'רטרהאוז.

ב-1921 נרשם כתלמיד האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' שבלונדון שהייתה מכללה להכשרת קציני תותחנים והנדסה. באוגוסט 1923 סיים לימודיו, ובאותה שנה מונה כקצין תותחנים. הוא למד את השפה הערבית בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון, וב-1928 נשלח לסודאן בעזרת קרוב משפחתו רג'ינלד וינגייט, שהיה מושל המדינה, לאחר ששנה קודם לכן סייר שם באופן פרטי בחופשה, אותה נטל לצורך זה.

וינגייט הוצב בלגיון הסודאני, שם פיקד על חיילים מקומיים ממוצא סודאני. הוא עסק בלכידת סוחרי עבדים וציידים בגבול אתיופיה. הוא שינה את שיטת הפעולה מסיורים רגילים למארבים. הוא שימש בתפקיד כחמש שנים. ב-1933, עם תום תקופת שירותו בסודאן, יצא למסע במדבר לוב בחיפוש אחרי שרידי צבאו האבוד של כנבוזי השני וזרזורה האגדית. כשתם מסעו בלא ממצא ראוי לשמו שב לבריטניה והוצב בחיל התותחנים. במרץ אותה שנה הפליג באלכסנדריה לאנגליה. באנגליה פגש את אשתו לעתיד, לורנה פטרסון, אף שהיה מאורס לבחורה בשם אניד ג'לי. שנתיים אחר כך, ב-1935, נישאו וינגייט ופטרסון, שהייתה אז בת 18. בספטמבר 1936 נשלח בתפקיד של קצין מודיעין לארץ-ישראל ואשתו התלוותה אליו.

 שירותו בארץ ישראל 
ממוזער|וינגייט, 1938
כשהגיע לארץ ישראל, הוצב וינגייט כקצין מודיעין במפקדת הדיוויזיה החמישית בחיפה בדרגת קפטן. לאחר דיכוי השלב הראשון של המרד הערבי, במהלך אוקטובר 1936, עבר וינגייט לשרת בענף המודיעין (I Branch) במפקדה הכללית של הצבא הבריטי בירושלים. וינגייט עסק בתקופה זו באיסוף מודיעין מהעיתונות הערבית והעברית, תרגומו לאנגלית ובניית מאגר מידע על הדמויות הבולטות בארץ. הוא גם ניהל כרטסות על מנהיגי היישוב ומנהיגי החברה הפלסטינית בישראל. במסגרת תפקידו יצר וינגייט קשרים עם בכירים בהנהגת היישוב העברי ובמערך המודיעין של ההגנה, בהם חיים ויצמן, משה שרת, יוחנן רטנר, דוד הכהן, עמנואל וילנסקי, ראובן שילוח ואחרים. וינגייט הציג עצמו בגלוי כציוני, המאמין בזכות היהודים להקים מדינה עצמאית בארץ ישראל. הוא אף ניסח לוויצמן טיוטת הצעה להקמת צבא במדינה היהודית העתידה לקום בעקבות המלצות ועדת פיל. עקב הזדהותו של וינגייט עם הציונות, הפך שם הקוד שניתן לו על ידי שילוח ו-וילנסקי ("הידיד שלך") לכינוי "הידיד", בו הוא נודע מאז ביישוב כולו.

וינגייט, שהיה אז סרן, ניסה לאתגר את הקונספציות ששררו בפיקוד הבריטי והצליח לשכנע את מפקדת הצבא הבריטי שבכוחו להפסיק את הפיגועים בצינור הנפט מעיראק לחיפה, שהכנופיות הערביות היו מבצעות בלילות - מה שיצר נזק תדמיתי ונזק כלכלי גדול לבריטים. וינגייט חשב שתורת הלחימה הבריטית נגד המורדים שגויה מיסודה, והצליח לשכנע את המפקדה העליונה להקצות לו כח קטן של חיילים בריטים להקמת היחידה המעורבת של פלגות הלילה.

לצורך הקמת היחידה שלח הצעה למפקד הצבא הבריטי בארץ, ולראש המחלקה המדינית בסוכנות – משה שרת, שהיחידה תכלול חיילים בריטיים לצד נוטרים יהודים ותפעל נגד המורדים בצוותים קטנים, בלילה, על סמך מודיעין ותוך שימוש בתחבולות והטעיות, מה שהיה חריגה ברורה מתורת הלחימה הבריטית באותו זמן. במהלך חודשי מרץ ואפריל 1938 שהה וינגייט בקיבוץ טירת צבי לשם הגיע אחרי ששמע על גבורת הלוחמים בהדיפת התקפות הפורעים הערבים. משם סייר וינגייט בגליל ובעמק יזרעאל, כדי לבחון שיטות למנוע הברחה של אמצעי לחימה ולוחמים אל תוך הארץ על ידי אנשי הכנופיות הערביות. בסיוריו נעזר בנוטרים בני היישובים היהודים, וכן יצר קשרים עם המנהיגות היהודית המקומית ובראשם גרשון ריטוב – "המוכתר" של טירת צבי. בעקבות סיורים אלה, ונוכח המרד הערבי שהתחולל במאי 1938 והמחסור בכוח האדם בצבא הבריטי.  בקשתו של וינגייט אושרה  וביוני 1938 ייסד וינגייט את פלגות הלילה המיוחדות (פל"מ), שהורכבה מכ-40 חיילים בריטיים ו-75 נוטרים יהודים חברי ההגנה. ראשי "ההגנה" לא השתכנעו בקלות בטוהר כוונותיו, אך לבסוף האמינו לו. אחת ממטרות היחידה הייתה להגן על "צינור הנפט כירכוכ - חיפה."

וינגייט בנה לחברי הפלוגה תוכנית אימונים קשוחה ותובענית, התוכנית הפכה את פקודיו ללוחמים מצטיינים. בין חברי הפלוגה היו משה דיין ויצחק שדה. 

וינגייט קבע את מפקדתו בקיבוץ עין חרוד. אחראי הבטחון שם, חיים שטורמן, התידד מאד עם וינגייט. היחידה פעלה במתכונת שגיבש וינגייט כחצי שנה בסך הכול, מתוכה ארבעה חודשים בלבד תחת פיקודו. חרף זאת זכתה הפל"מ להצלחות מבצעיות יוצאות מהכלל, ופעילות לוחמיה (כ-40 בריטים ו-80 יהודים בסך הכל) הסבה כ-17% מכלל האבדות שנגרמו לכנופיות הערביות בכל הארץ בתקופה זו. וינגייט עצמו קודם לדרגת מייג'ור (רס"ן) והוענק לו עיטור "צלב השירות המצוין", השני בחשיבותו באימפריה הבריטית.

באוקטובר 1938 חזר וינגייט לאנגליה. במהלך שהותו בממלכה, נפגש עם אישים בכירים במערכת הפוליטית הבריטית, בהם שר המושבות מלקולם מקדונלד, חבר הפרלמנט וינסטון צ'רצ'יל ואיל העיתונות הלורד ביוורברוק. בפגישותיו עמם ניסה וינגייט לשכנע את בני שיחו להביא לאימוץ מדיניות פרו-ציונית של ממשלת בריטניה, ולדחות על הסף את דרישות הערבים. מפגשים אלה עוררו מורת רוח אצל הממונים עליו והביאו להדחתו מהפיקוד על הפלוגה, ובסופו של דבר גם להרחקתו מארץ ישראל. במאי 1939 הורה משרד המלחמה הבריטי לווינגייט לחזור לאנגליה כיוון שעמדותיו הפרו-ציוניות מסוכנות לכתר.

 שירות במלחמת העולם השנייה 
שמאל|ממוזער|250px|וינגייט רוכב בראש אנשיו באדיס אבבה המשוחררת, 5 במאי 1941
וינגייט, ששירת כמפקד יחידת נ"מ בבריטניה, הציע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939-1945) להקים צבא יהודי בארץ ישראל. הוא הוצב בסודאן, והקים יחידת גרילה בשם כוח גדעון (על שם השופט התנ"כי גדעון), שהורכבה מלוחמים בריטים, סודנים, אתיופים ומספר ותיקים מההגנה. היחידה החלה לפעול בפברואר 1941, ותקפה מטרות איטלקיות באתיופיה, במסגרת המערכה במזרח אפריקה. הוא קודם לדרגת לוטננט-קולונל ופיקד על היחידה, שמנתה כ-1,700 לוחמים ולקחה בשבי כ-20,000 איטלקים. ביוני 1941 חזר וינגייט לקהיר, וחלה במלריה. בעקבות מצבו הנפשי הלקוי, וכנראה גם בהשפעת תרופות שנטל נגד המלריה, הוא ניסה להתאבד בדקירה. אחרי תקופת החלמה בבריטניה נשלח להודו.

בפברואר 1942 קודם לדרגת קולונל, והקים יחידת גרילה שפעלה בבורמה. אחרי כיבוש בורמה על ידי היפנים שב להודו, ומונה למפקד חטיבת חיל רגלים, שהפכה בפיקודו לחטיבה מובחרת.
בעקבות הניסיון שצבר בלוחמה זעירה בארץ ישראל ובאתיופיה, פיתח וינגייט השקפה, לפיה כוח קטן יכול לנהל לוחמת-חדירה ארוכת טווח מסוג חדש. לדבריו, "אם אתה בצבא, אתה חייב לעשות משהו יוצא דופן כדי שיבחינו בכך". הפשיטה הראשונה של כוחות וינגייט החלה ב-8 בפברואר 1943, כאשר 3,000 חיילים בריטיים חצו את הנהר צ‘ינדווין ונכנסו לבורמה. מטרת המבצע הייתה לנתק מסילת ברזל באזור. המבצע עבר בהצלחה יחסית כשמסילת הברזל נותקה, אך הכוח נתקל בהתנגדות יפנית. לאחר קרבות קשים, הצליחו לשוב להודו פחות מ-2,200 חיילים מהכוח, תוך שהם נאלצים להשאיר את מרבית הפצועים מאחור. המבצע זכה לתהודה רבה ברחבי העולם, ולכוח של וינגייט הוענק הכינוי "צ'ינדיטים", על שם החיה המיתולוגית שחציה נשר וחציה אריה, שלפי המסורת הבורמזית שמרה על הפגודות. חרף הסיום הצורם נחשבה הפעולה להצלחה, והובילה לאישור פעולות דומות בגזרות אחרות. למרות נחיתותם המספרית, הצליחו הצ‘ינדיטים לפגוע שוב ושוב ביפנים, ולשבש את תוכנית הפלישה שלהם להודו, ובכך תרמו להכשלתה. הם גם הוכיחו כי היפנים אינם האדונים הבלעדיים של הג'ונגל, וכי הלוחמים הבריטיים מסוגלים להתמודד עימם בהצלחה גם בשטח זה.

עם זאת פועלו של וינגייט זכה אז גם לביקורת, והוויכוח על כך הפך לפולמוס היסטורי שנפרס על פני כמאה ספרים ומאמרים רבים.

וינגייט היה לעיתים אדם חסר עכבות, במיוחד כשעקף מדי פעם את סמכותם של קצינים בכירים וכן בגישתו הישירה לראש הממשלה דאז, וינסטון צ'רצ'יל, שהעריך אותו מאוד. הוא רכש לא מעט אויבים בארמייה ה-14, כשהרחיב את יחידתו מחטיבה לדיוויזיה. אופיו הושפע כנראה מהפרעה דו-קוטבית, בעקבותיה נהג לפעמים להלך במחנה, חבוש קסדת שעם ובידו שוט זנב-סוס לסילוק זבובים. כמו כן הוא סירב להתרחץ וניקה את גופו רק בקרצופים נמרצים במברשת נוקשה. וינגייט נהג לאכול בצלים חיים להנאתו, וטען במהלך ארוחת צהרים במשרד המלחמה כי הוא "אוהב בשר פיתון מבושל, שטעמו כבשר עוף".

וינגייט הוזמן ללונדון על ידי ראש הממשלה הבריטי, צ'רצ'יל, והופיע בוועידת קוויבק הצבאית באוגוסט 1943, שם הרצה על לוחמת גרילה. עם שובו להודו הוא קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, וקיבל פיקוד על שש חטיבות. הוא תכנן תקיפה נוספת בבורמה, שכללה הקמת בסיסים מבוצרים בשטח היפני. התקיפה החלה ב-6 במרץ 1944 והצליחה לעכב את כוחות הצבא היפני, שניסו לכבוש את הודו. בתוך כך חלה וינגייט במחלת טיפוס הבטן.

מותו
ב-24 במרץ 1944 ביקר וינגייט בשלושה בסיסי צבא בריטיים שהוקמו בבורמה. המטוס שהטיסו חזרה להודו, B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני, התרסק באזור מניפור בהודו, וכל עשרת נוסעיו נהרגו. שרידי גופתו של וינגייט וכובע השעם שלו נמצאו בשטח ההתרסקות רק באפריל 1947⁩, לצד גופות תשעת החיילים האחרים, ונקברו בקבר אחים בהודו. בעקבות הסכמים בין בריטניה לארצות הברית, ומפני ששבע מתוך הגופות היו של חיילים אמריקאיים, הועברו לבסוף השרידים לארצות הברית ונטמנו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון (במדינת וירג'יניה שבארצות הברית).

ג'ונתן, בנו של וינגייט, נולד חודשיים לאחר מותו. ג'ונתן וינגייט שירת כקצין תותחנים בצבא הבריטי, ופרש בדרגת קולונל (המקבילה לאלוף-משנה). ג'ונתן נפטר בשנת 2000.

תרומתו לכוח המגן העברי
וינגייט היה איש צבא מקורי, נועז ובעל חזון, שדרכי פעולתו וחשיבתו בנושאי צבא היוו תשתית חשובה לבניית כוח המגן העברי, שהפך כעבור כעשר שנים לצה"ל. רבים ממפקדי הפלמ"ח, "ההגנה" וצה"ל במלחמת השחרור היו חניכיו, והושפעו עמוקות מערכיו ומשיטות הלחימה שלו. כך כתב שמעון אבידן: "לוינגייט היתה השפעה מכרעת על המחשבה הצבאית שלנו... היתה בו מזיגה נפלאה של "חוש שביעי" של התמצאות בה ניחן, ומנהיגות טבעית, שהטביעה חותמה על עיצוב דמות המפקד שלנו."   וינגייט נחשב לאחד ממניחי התשתית לתורת הלחימה של "ההגנה". תפישתו הצבאית התבססה על: איסוף מודיעין מדויק לפני מבצע (המכונה בצה"ל מל"מ), יוזמה, התקפיות, ניצול יתרון הלילה, פעולה ביחידות מובחרות קטנות, וכן על העברת עיקר הלחימה מהר ככל האפשר לשטח האויב – כללים שהפכו ליסודות תורת הלחימה של צה"ל מראשיתו. תפישה זו כונתה באותה עת "היציאה מן הגדר", והייתה שונה לחלוטין מתפישת הלחימה שקדמה לה שהתבססה על שמירה פסיבית על היישובים, ועל פריסת מארבים. בין חניכיו של וינגייט היו משה דיין, יגאל אלון, פנחס קופל (לימים מייסד משמר הגבול ומפכ"ל משטרת ישראל) ועוד רבים אחרים, שהובילו בהמשך את כוח המגן העברי ואת כוחות הביטחון במדינת ישראל. השפעתו ניכרת אף בכינוי "סיירת" ליחידה מיוחדת – זכר לסיורים הרגליים המפרכים שביצעו אנשי הפל"מ.

הנצחה
ממוזער|שלט מחוץ לבית שבו התגורר אורד וינגייט ברחוב חובבי ציון 18 בירושלים
בנאום בפרלמנט הבריטי, אמר עליו צ'רצ'יל: .

בהתאמה ליחסים הקרובים בין וינגייט לבין היישוב היהודי בישראל, נקראים אתרים רבים בישראל על שמו של וינגייט: מכון וינגייט לחינוך גופני, כפר הנוער ימין אורד שבכרמל, מעיין "עין הידיד" שבאזור כוכב הירדן ויער וינגייט בהר הגלבוע. כן קרויים על שמו רחובות בתל אביב, חיפה, באר שבע, הרצליה, רעננה, זכרון יעקב, קריית אתא, עפולה וקריית אונו, וכיכרות בירושלים ובבת-ים. גם אוניית המעפילים אורד וינגייט נקראה על שמו.
בקיבוץ עין חרוד שבו התגורר ישנה תצוגה קבועה בבית שטורמן, המוקדשת לווינגייט, ומתארת את תפיסותיו הצבאיות ואת פועלו בהקמת פלגות הלילה המיוחדות בארץ ישראל. באוקטובר 1961⁩ מסרה משפחתו את אוסף מדיו ועוד חפצים אישיים נוספים למוזיאון ההגנה בתל אביב, למטרת הנצחתו.

בבריטניה שמו חקוק על חלקה האחורי של מצבת זיכרון לכוח הצ'ינדיטים, הניצבת על רציף ויקטוריה בלונדון, בסמוך לבניין משרד ההגנה. בנוסף, נקרא בית ספר על שמו באדיס אבבה בירת אתיופיה, לציון תרומתו להשגת עצמאותה.

במוזיאון בית שטורמן בעין חרוד מוצגת תערוכת הקבע "הידיד", המוקדשת לדמותו ומתמקדת בתקופה בה הקים ופיקד על פלגות הלילה המיוחדות שמרכזן היה בעין חרוד. כן משתקפת שם מערכת היחסים המיוחדת, שנרקמה בין וינגייט לחיים שטורמן, עד לנפילתו של האחרון.

ב-2025 נתרם לספרייה הלאומית בירושלים אוסף כתבי היד של וינגייט מימי שהותו בארץ ישראל. האוסף מוצג כ"ארכיון וינגייט" בספרייה הלאומית, והוא כולל מסמכים רבים בכתב ידו ובהם סיכומי מבצעים, הצעות פעולה, מדריך להקמת יחידות, יומן מבצעים ודפי תרגול כתיבה בעברית. מתוך הארכיון אפשר לעקוב אחר הלך התפתחות החשיבה שלו כקצין צעיר ואחר התפתחות היחידה שהקים.

 ראו גם 
 המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט

 לקריאה נוספת 
 מייקל קאלברט, אסירי תקוה: בעקבות וינגייט במסע בורמה, הוצאת מערכות, 1955.
 יהודה בן-דוד, פלוגות האש נעות בלילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.
 כריסטופר סייקס, אורד וינגייט, תרגם י. גולדמן. הוצאת מערכות 1961. 530 עמודים.

, 
;

 פנינה זר, לוחמים בלילה: סיפורו של אורד וינגייט, הוצאת עם עובד ויד יצחק בן-צבי, 1971.
 אברהם עקביה עם וינגייט בחבש, הוצאת עם עובד, 1944.
 .
 עודד בצר לא בדרך המלך, הוצאת יוסף שרברק בע"מ, 1988
 יורם קניוק, אקסודוס – אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמודים 44–51.
 משה יגר, אורד וינגייט: קורותיו והציונות, הוצאת מוסד ביאליק, תשע"ג 2013.
 עפרה גרייצר, שני צעדים לפני כולם, הוצאת מודן, 2016.
 גלילה רון - פדר - עמית, פלוגת האש, בתוך סדרת מנהרת הזמן. הוצאת מודן, 1999.

 קישורים חיצוניים 

 .


 אורד וינגייט – הידיד ו"הקפטיין המשוגע", באתר של גילי חסקין, 6 באוקטובר 2013
 זכרונות מפיו של ניסן רילוב שלחם תחת פיקודו של וינגייט, באתר הגדה השמאלית, 13 במרץ 2007
 זכרונות אודות שהותו של וינגייט בטירת צבי
 ירון פלינט, התפתחות הכוחות המיוחדים במלחמת העולם השנייה , מערכות 408, אוגוסט 2006, עמ' 28–37

 פלגות הלילה המיוחדות (SNS) במרד הערבי  – עבודת תזה על היחידה באתר אוניברסיטת בר-אילן








 הערות שוליים 

*
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון
קטגוריה:אנשי צבא בריטים בארץ ישראל
קטגוריה:גנרלים בריטים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אנשי צבא בריטים שנהרגו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מעוטרי אות השירות המצוין
קטגוריה:בריטים שנהרגו בתאונות אוויריות
קטגוריה:אישים שמקום קבורתם לא נודע
קטגוריה:לוחמי פלגות הלילה המיוחדות
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:בוגרי האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
קטגוריה:מתמודדים עם מגבלה נפשית: בריטים
קטגוריה:אישים שניסו להתאבד
קטגוריה:בורמה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ציונים בריטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1903
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1944