אסון הבונים

אסון הבונים, שאירע ב-11 ביוני 1985, יום שלישי כ"ב בסיוון תשמ"ה, הוא תאונת רכבת שבה התנגשה רכבת באוטובוס תלמידים שהוביל תלמידים מחטיבת הביניים של בית ספר ברנר בפתח תקווה לטיול שנתי, בקרבת מושב הבונים. באסון נהרגו 22 בני אדם: 19 תלמידים, מחנכת הכיתה, נהגת האוטובוס ואם מלווה. היה זה אסון הרכבת הגדול בתולדות מדינת ישראל, והשני בחומרתו בתולדות הרכבת בארץ ישראל (ב-17 בספטמבר 1939 ארעה תאונת הרכבת בצריפין בה נהרגו 29 בני אדם בהתנגשות של רכבת ואוטובוס).

התאונה ותוצאותיה
בשעה 7 בבוקר יצאו 13 כיתות שכבת ז' של חטיבת הביניים בתיכון ברנר בפתח תקווה לטיול במסגרת פרויקט בר מצווה. הטיול התקיים בשלושה מסלולי טיולים נפרדים: מסלול להר הגלבוע, מסלול לנחל תנינים והמסלול בו אירעה התאונה, לחוף הכרמל. כל מסלול כלל ארבעה אוטובוסים.

התאונה אירעה סביב השעה 08:45 בבוקר. באוטובוס, מדגם מרצדס-בנץ O303, היו 38 נוסעים: תלמידים, מורים והורים מלווים. נהגת האוטובוס, רות דוידוב, עצרה לפני מפגש מסילת הברזל שבין דרך העפר שעליה נסעה לבין מסילת הרכבת בקו תל אביב-חיפה סמוך למושב הבונים (מפגש 13). הדרך הייתה דרך חקלאית, ולא הוצב בה רמזור או מחסום.

לאחר עצירה ממושכת החליטה נהגת האוטובוס לחצות את המסילה, תוך שאינה שמה לב לרכבת המתקרבת מכיוון תל אביב. ייתכן שלא שמעה דבר עקב האזנה לרדיו שהושמע בעוצמה גבוהה. נהג הקטר הבחין באוטובוס ממרחק של כ-800 מטרים, אולם העריך שזה יספיק לחצות את המסילה לפני שהרכבת תגיע לצומת. מסיבה שאיננה ברורה, נסע האוטובוס באיטיות, ונפגע על ידי הרכבת, על אף שנהג הקטר החל לבלום במרחק של כ-400 מטרים מהצומת. נוסעי האוטובוס הבחינו ברכבת לפני שפגעה בו, אך לא היה בידם לעשות דבר. הרכבת פגעה באוטובוס בחלקו האחורי במהירות של כ-75 קמ"ש והעיפה אותו למרחק של 40 מטרים.

עזרה ראשונה מיידית ניתנה על ידי אנשי מושב הבונים וכן על ידי נוסעי הרכבת, שביניהם היו חיילים רבים, שהיו מצוידים בתחבושות אישיות ובחוסמי עורקים. מעוצמת הפגיעה נהרגו 20 מנוסעי האוטובוס, 18 מהם תלמידים, ובנוסף הנהגת. תלמידה נוספת מתה מפצעיה כעבור יומיים וכך עלה מניין ההרוגים ל-22, ובהם 19 תלמידים, מחנכת הכתה, נהגת האוטובוס ואם מלווה. 16 תלמידים נוספים נפצעו. הילדים ההרוגים השתייכו לכיתה ז' 12 בבית ספר "ברנר" בפתח תקווה, והיוו כמחצית מתלמידיה. ארבעה תלמידים נוספים מהכיתה נעדרו מהטיול. תלמיד נוסף הועבר לאוטובוס אחר בגלל בעיות משמעת וכך ניצל. הכיתות שהיו בשלושת האוטובוסים האחרים פונו למושב הבונים, שם המתינו להגעת נהגים אחרים שיוכלו להחזיר אותם לפתח תקווה, לאחר שהנהגים שהיו עדים לתאונה לא היו מסוגלים לנהוג את הדרך חזרה.

הרכבת עצמה ירדה מהפסים, אולם מלבד פצוע קל אחד לא היו בה נפגעים. קטר הרכבת, מסוג G-12 מספר 120, נפגע בתאונה, אך שופץ וחזר לשירות.

הורי הילדים שיצאו לטיול החלו לשמוע על האסון ברדיו והחלו לבוא אל בית הספר. בשעה 10:00 בבוקר החלה רחבת בית הספר להתמלא בהורי השכבה, שאליהם נלוו שוטרים, פסיכולוגים ועיתונאים. בשעה 11:30 נמסר מתחנת המשטרה בזכרון יעקב שבאוטובוס שנפגע נסעו תלמידי ז'12. ב-12:00 בצהריים החלו להגיע האוטובוסים עם 11 הכתות האחרות שטיולם בוטל. הורים שילדיהם נפצעו נשלחו לבתי החולים בהם אושפזו הילדים: רמב"ם והלל יפה. הגופות הובאו ל באבו כביר. מורה שנשלח לשם הודיע דרך הטלפון לבית הספר את שמות ההרוגים, והודעות למשפחות נמסרו בכיתות שבכל אחת מהן היה צוות שכלל רופא, אחות, מורה, שוטר ופסיכולוג.

התגובות לאסון 
ממוזער|שמאל|לוח זיכרון במקום האסון במושב הבונים
250px|ממוזער|שמאל|אנדרטת אסון הבונים ברחוב עין גנים בפתח תקווה
250px|ממוזער|שמאל|שמות הנספים (למעט הנהגת) באנדרטת אסון הבונים ברחוב עין גנים בפתח תקווההאסון גרם הלם במדינה, הן בשל ממדיו ובמיוחד בשל גילם הצעיר של הקורבנות. עיתונאים מן העיתונות הכתובה והטלוויזיה, שהגיעו לבית הספר יחד עם המשפחות, תיעדו את השבר בו היו ההורים לאחר ההודעות על גורל ילדיהם ובמהלך ההלוויות. היו דיווחים רבים על הורים רבים שהתעלפו ונזקקו לטיפול רפואי לאור חוסר היכולת הנפשית שלהם להתמודד עם האבל. 

ההרוגים (למעט נהגת האוטובוס שנקברה בשדה ורבורג) נקברו יום למחרת האסון בחלקה מיוחדת בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. העיר פתח תקווה הכריזה על יום אבל. חנויות ועסקים בעיר לא נפתחו כלל או שנסגרו בעת קיום הלוויות. כמה שעות לפני הטקס הממלכתי נערכו טקסי הקבורה בהשתתפות המשפחות השכולות, ובשעות אחר הצהריים נערכה הלוויה ממלכתית, בנוכחות נשיא המדינה, חיים הרצוג, שהכריז על היום כ"יום אבל לאומי", אם כי הדבר לא עוגן בהחלטה של הכנסת. ראש הממשלה שמעון פרס ושר החינוך יצחק נבון נשאו הספדים. את הלוויה ניהל הרב הספרדי הראשי של העיר, הרב משה מלכה.

האסון אירע מעט לפני תחילת חופשת הקיץ. על פי המלצת פסיכולוגים ניסה בית הספר ניסה לשוב ללימודים בימים שנותרו, והועלתה הצעה להאריך את שנת הלימודים, אך זו לא מומשה.

האסון ויחסי דתיים-חילונים
בשבועיים שלאחר האסון נגרם קרע חמור ביחסי דתיים-חילונים, לאחר ששר הפנים ממפלגת ש"ס, הרב יצחק חיים פרץ, קישר בין חילולי השבת בפתח תקווה, שבאותה תקופה היו שנויים במחלוקת, לבין האסון. הרב פרץ סירב להתנצל, וחזר על הדברים בריאיון בתוכנית מבט לחדשות. ההורים דרשו בזעם את התפטרותו ומחו כאשר ראש הממשלה שמעון פרס נמנע מלגנות את דבריו בחריפות המספקת לטעמם. גם האדמו"ר מלעלוב דאז השמיע השקפה דומה לזו של הרב פרץ. הוא הטיל על ראש העיר פתח תקווה את האחריות בשל עניין השבת ודרש ממנו להתפטר.

עד היום משמשת אמירה זו של הרב פרץ כדוגמה מפורסמת לניסיון להסביר את קיומו של האל ואחריותו לגרימת אירועים היסטוריים, ומצוטטת בוויכוחים לגבי יחס האל לאסונות.

לאחר האסון סירבה חברה קדישא לבקשת ההורים להקים להם אנדרטה בבית הקברות בפתח תקווה.
לאחר האסון
בעקבות האסון הוקמו כמה ועדות חקירה, הראשונה שבהן בראשות פרופ' משה לבנה מהפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון. זו מצאה כי מצבו המכני של האוטובוס היה תקין לחלוטין. נבדק מחדש נושא תמרורי הרכבת. אחת ההחלטות שהתקבלו הייתה ביטול כמה מהם. ועדה בראשות השופט עזרא קמא המליצה על שילוט ברור במפגשי רכבת וכביש והצבת מחסומים.

נהג הקטר הפוגע, שלמה סומך, שב לעבודתו בקו חיפה-תל אביב עשרה ימים לאחר האסון. ב-1987 הוחלט להגיש נגדו כתב אישום. ב-1989 זיכה אותו בית המשפט. אחרי זיכויו העיד על עצמו ועל מהלך חייו אחרי האסון: "אני אדם מת. אדם נושם שלא חי. אצלנו הזמן לא זז".

ניצולי אסון הבונים נדרשו לעבור טיפולים רפואיים ממושכים, נאבקו במשך זמן רב מול חברת האוטובוסים "אגד" על פיצויים כספיים ולבסוף הושגה פשרה. בריאיון לעיתונות עשר שנים לאחר האסון ציינו את רגשות האשם ואת הקושי לפגוש את הוריהם של אלו שנספו, שבעיניהם של ההורים, הם, הניצולים, מסמלים את מה שילדיהם לא זכו לו. ב-1989 הוחלפה דרך העפר לחוף הבונים בכביש וב-1990 הותקן במקום רמזור התרעה ומחסום אוטומטי.

ב-2 באוקטובר 2001 הגיע למחסום הרכבת בחוף הבונים יקותיאל כהן, אביה של יאירה שנהרגה באסון, ושם התאבד.

יריב אמיתי ממושב הבונים בנה סמוך למקום התאונה אנדרטה מפסי רכבת שעליהם נחרטו שמות ההרוגים, וכן ניטע גן של עצי תמר. באזכרה לנספים באסון שנערכה ב-2004 התברר שגנבי מתכת גנבו את פסי הפלדה מהאנדרטה.
בשנת 2011 חודשה האנדרטה, והונחה בה מסילת רכבת מחודשת עליה הונחה אבן שעליה נחרטו שמות הנספים באסון.

בשנת 2006, כתוצאה מהתגובה הציבורית לאסון רבדים ותאונת הרכבת הקשה במפגש הרכבת ליד מושב בית יהושע, האיצה רכבת ישראל את תוכניתה למתן פתרון לבעיית ריבוי מפגשי הרכבת-כביש באותו מפלס, ולקראת סוף אותה שנה פרסמה מכרז לביצוע הפרדה מפלסית בין הכביש והמסילה במפגש הבונים. עם זאת, מאוחר יותר בוטל המכרז והבנייה לא החלה.

במאי 2013 שודרה בערוץ 10 כתבת תחקיר אודות האסון במסגרת התוכנית "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה". בכתבה נטען לשרשרת של טיוחים ורשלנות של גורמים שהיו אחראים להסדיר את מפגש הרכבת עם הכביש, ורק לאחר שנים רבות ומספר אסונות התנגשות במפגשי כביש-רכבת נוספים, תוקן המצב.

בדצמבר 2020 החלה רכבת ישראל בבניית הפרדה מפלסית בין הכביש והמסילה כ-700 מ' מצפון למפגש 13. הקבלן אולניק בנה גשר באורך 122 מטרים מעל מסילת החוף ועם סיום העבודות יבוטל המפגש.. בספטמבר 2022 המפגש בוטל והוחלף בגשר.

ליד בית הספר ברנר, ברחוב עין גנים בפתח תקווה, הוקמה אנדרטה לנספים בתאונה ובה פרטי התאונה ושמות הנספים למעט שם הנהגת, רות דוידוב.

ראו גם
 תאונת הרכבת בצריפין

לקריאה נוספת
חן קוטס בר, מעריב סופשבוע, כתבה מ-26 במאי 1995

 לנוער 
 ליאת לידה-סנדומיר, פתאום הכל השתנה, גוונים, 2018. 

קישורים חיצוניים

 בני המצווה: טיול אל המוות, ההרוגים, הפצועים. בעמוד השער של "מעריב", 12 ביוני 1985. באתר עיתונות יהודית היסטורית




 , בערוץ ה-YouTube הרשמי של תאגיד השידור הישראלי

 הערות שוליים 

קטגוריה:1985 בישראל
הבונים
קטגוריה:פתח תקווה: היסטוריה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות סגולה
קטגוריה:אסונות ב-1985
קטגוריה:הבונים (מושב)