החטא הקדמון

החטא הקדמון הוא דוקטרינה ומושג יסוד בתאולוגיה של הנצרות המערבית המתארת את חטא עץ הדעת המתואר בספר בראשית ואת השלכותיו לכאורה שנמשכות עד היום. לפי תזה זו, היות שאלוהים העניש לא רק את אדם וחווה אלא גם את כל צאציהם בירושה, ולכן כל בני אדם נולדים כחוטאים, והם נידונים לחיים של סבל ועונשים שונים (בחייהם ולאחר המוות) עד היום.

שמאל|ממוזער|החטא הקדמון – אדם וחוה מגורשים מגן עדן – פרסקו של מיכלאנג'לו בואונרוטי בקפלה הסיסטינית
גם ביהדות ישנם שמשתמשים במושג 'החטא הקדמון' בהקשר של חטא עץ הדעת, אך השימוש התאולוגי המרכזי במושג זה נעשה בנצרות.

הדוקטרינה של "החטא הקדמון" נשענת על ספר התנ"ך והפרשנות הנוצרית. התנ"ך מסביר הרבה מתוך "המצב האנושי" – הכולל סבל, מחלות, עוני, מוות ונטייה אוניברסלית לתשוקה, בכך שדברים אלה נובעים חטא אדם וחווה בספר בראשית. עם זאת כתבי הקודש העבריים אינם מזכירים את העברת החטא התורשתי לכלל האנושות. גם בבשורות שבברית החדשה יש רק רמיזות לרעיון "נפילת האדם" והחטא האוניברסלי. העיגון המקראי המרכזי של הדוקטרינה מצוי בכתביו של פאולוס, ובייחוד בהאיגרת אל הרומאים ה׳ 12–19. זהו קטע מורכב שבו יוצר פאולוס הקבלה בין אדם למשיח, וטוען שכפי שהחטא והמוות נכנסו לעולם באמצעות אדם, כך החסד וחיי הנצח באו בשפע רב יותר באמצעות המשיח.

הדוקטרינה של החטא הקדמון הייתה לאורך זמן תנאי מוקדם להבנה הנוצרית של משמעות צליבתו וכפרתו של ישו, והיא הופצה במיוחד בידי אוגוסטינוס במערב. על אף חשיבותה להבנת קורבנו של ישו, וכגורם מניע למנהג טבילת תינוקות בכמה זרמים בנצרות, מאז עידן הנאורות האירופי פחת משקלה של הדוקטרינה. בקרב מספר זרמים ופרשנויות בנצרות, הרעיון שלפיו יש צורך בישועה בשל הכתם האוניברסלי של החטא הקדמון אינו מתקבל עוד במיוחד בקרב נוצרים הרואים בסיפור אדם וחוה פחות עובדה היסטורית ויותר מטפורה ליחסי האל והאנושות.

התפתחות מושג החטא הקדמון
הוויכוח עם הפלגיאנים
בימיו של אוגוסטינוס התפתח ויכוח בנוגע לחטא הקדמון. מחד, פלגיאנוס, מלומד בריטי, טען שהחטא הקדמון לא דבק בצאצאי אדם וחוה, ועל כן כל אדם יכול להיוושע מכוח הרצון והשכל, שהם החסד האלוהי שהוענק לאדם בידי האל. לפי פלגיאנוס מעבר לחסד זה אין האל מתערב עוד בחיי האדם ועל כן אמונה בישו אינה הכרחית לישועה.
250px|ממוזער|שמאל|גן העדן הארצי עם חטא אדם וחוה, ציור מאת רובנס ויאן ברויגל האב
מנגד, הייתה העמדה האוגוסטינית. אוגוסטינוס טען שעם אכילת הפרי אבדה לאדם היכולת לבחור בין טוב לרע ולכן כל בני האדם סופם שהגיעו לגיהנום, פרט למתי מעטים שנבחרו בידי האל. לפי התפיסה האוגוסטינית, לאחר מות ישו ניתן להגיע לגן העדן מכוח החסד האלוהי, אולם לא ניתן לדעת מי יוושע, ועל כן על כל אדם לחיות חייו כנוצרי טוב. זוהי דוקטרינת הפרה-דסטינציה – יעודו של האדם להגיע לגן העדן או הגהנום. אוגוסטינוס ביסס את רעיונותיו על דבריו של פאולוס השליח באיגרת אל הרומים ה' י"ב: "לָכֵן כַּאֲשֶׁר עַל־יְדֵי אָדָם אֶחָד בָּא הַחֵטְא לָעוֹלָם וְהַמָּוֶת בְּעֵקֶב הַחֵטְא וְכֵן עָבַר הַמָּוֶת עַל־כָּל־בְּנֵי אָדָם מִפְּנֵי אֲשֶׁר כֻּלָּם חָטָאוּ".

בסופו של דבר הוויכוח בין העמדות החריף ובמאה החמישית, בוועידת קרתגו, אימצה הכנסייה במערב את התפיסה האוגוסטינית והחלה לרדוף את הפלגיאנים. במזרח דובר-היוונית, שם כמעט ולא נקראו עבודותיהם של אבות הכנסייה הלטיניים המאוחרים יותר ואוגוסטינוס בכללם, דוקטרינת החטא הקדמון לא התקבלה מעולם. הנצרות האורתודוקסית והאוריינטלית לא מכירות בתורה זו.

ימי הביניים
בימי הביניים העמדה האוגוסטינית התרופפה. החסד האלוהי עליו דיברו פאולוס ואוגוסטינוס הפך מיחס האל לאדם, לנכס מוחשי שהכנסייה הקתולית מחזיקה בו ויכולה למכור אותו. התפיסה הייתה, שאדם שמתנהג כראוי בהתאם לרצון האל, יגיע לגן עדן.

הגעתו זו נקשרה עם הזמן בכנסייה: כחלק מפיתוח תפיסת כור המצרף (הפרוגטוריום) והתפתחות מוסד שטרי המחילה (אינדולגנציות), הכנסייה הפכה לגורם פעיל בגאולתו האישית של כל אחד. גישה זו הייתה גמישה ועודדה תקווה אצל המאמינים, אבל גם ספגה ביקורת על מעורבות הכנסייה וחמדנותה, נוכח הרווח הכלכלי שצמח לה מעידוד רכישת אינדולגנציות ותשלום עבור זירוז הגעת נשמות הנפטרים מהפרוגטוריום לגן העדן.

הרפורמציה
התפיסה הלותרנית בדבר החטא הקדמון הייתה במובן מסוים חזרה לתפיסה האוגוסטינית, דבר שאינו מפתיע נוכח היותו של לותר נזיר אוגוסטיני. התפיסה הלותרנית נשענת על שלושה יסודות: "חסד בלבד" – האדם יכול להיגאל רק בזכות החסד האלוהי; "כתבי הקודש בלבד" – האמת נמצאת רק בכתבי הקודש; "אמונה בלבד" – האמונה היא האות לכך שהאדם נבחר בידי האל. בכך למעשה פיתח לותר את דוקטרינת הפרה-דסטינציה של אוגוסטינוס לכיוון שונה: ניתן לדעת מי נבחר בידי האל, והבחירה מתבטאת על ידי האמונה.

התפיסה הקלוויניסטית פיתחה תורת פרה-דסטינציה כפולה: האדם לא נבחר לגיהנום ומשם נושע בידי האל, אלא כל אדם נבחר מראש האם יגיע לגיהנום, או שיגיע לגן העדן. בתפיסה הקלוויניסטית המאוחרת סימני הבחירה מתבטאים בהצלחתו הכלכלית של האדם – עושר מעיד על כך שהאדם יועד לגן עדן, עוני – לגיהנום.

הכנסייה הקתולית אישרה בוועידת טרנטו, כנגד הרפורמציה, כי כל אדם יכול להושיע את עצמו, וגם מי שנבחר יכול לחטוא.

ראו גם
נפילת האדם

קישורים חיצוניים

מוטיבים מפרשת בריאת העולם בגלגולם הגשמי בנצרות – פרופ' דוד פלוסר



הערות שוליים

קטגוריה:תאולוגיה נוצרית
קטגוריה:פילוסופיה נוצרית
קטגוריה:אדם וחוה
קטגוריה:תאודיציה