מדינת היהודים

שמאל|ממוזער|200px|התרגום לעברית משנת 1896
מדינת היהודים (בגרמנית: Der Judenstaat) הוא ספר מאת בנימין זאב הרצל, בו הוא משרטט את חזונו למדינת יהודים יצרנית. בספר מתאר הרצל כיצד הוא רואה את מדינת היהודים העתידה לקום, בפירוט רב עד כדי התייחסות לשעות העבודה שיהיו נהוגות בה. הספר יצא לאור בווינה ובלייפציג בהוצאת מ. ברייטנשטיין ב-14 בפברואר 1896, כשנה וחצי לפני כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון.

חדשנותו ותוכנו
חשיבות הספר, בהבנה של הרצל שהשאלה היהודית מחייבת פתרון לאומי ופוליטי. הוא סבר שרק על ידי הקמת מדינה לעם היהודי, תיפתר מצוקת היהודים ותיעלם האנטישמיות. כמו כן, הרצל לראשונה מציע פתרון מעשי ל"שאלה היהודית" ולחוסר יכולתה של אירופה לפותרה, נובעת מכך שהוא שרטט והביא תוכנית פעולה למדינה, בימים שבהם נחשבה מדינה לחלום רחוק בלבד בקרב יהודים. בכך הביא הרצל לדיון את מושג הריבונות היהודית, ושכלל את הרעיון הציוני. בספרו הדגיש שכדי להגשים את הרעיון יש להשיג הכרה בינלאומית ומשפטית בזכויות העם היהודי על ארץ משלו, מבלי לנקוב בשמה. ספר זה היווה בסיס לזרם הציונות המדינית, שסברה שיש להשיג הכרה בינלאומית ומשפטית בזכויות העם היהודי על ארץ ישראל קודם לתחילת ההתיישבות בפועל, הסדר מדיני שיבטיח את זכותם של היהודים על הארץ, ורק אחרי השגת ערובות חוקיות וזכויות פוליטיות להתיישבות ניתן יהיה להתחיל בהגירה (עלייה).

בספר ארבעה פרקים:
פרק כללי, בו מנתח הרצל בהרחבה את בעיית האנטישמיות, גורמיה וסיכוייה. הרצל מציג את הסתירה בין הרצון של היהודים להשתלב בחברה והתרומה העצומה של היהודים בכל המדינות בהם הם חיים. לעומת, אי קבלת היהודים כשווים והמשך האפליה והאנטישמיות. כדבריו: "...בכל מקומות מושבותינו נסינו בתום־לבב להתערב בגויי הארצות, רק את אמונת אבותינו אמרנו לשמור בידינו. אין רוצים בנו. לחנם הינו פטריוטים נאמנים...לחנם נביא קרבנות דמים...לחנם נעמול להגדיל את שם ארצות־מולדותינו במעשי אמנות ומדע, להרבות את עשרן במסחר וקנין". הרצל טוען שהאנטישמיות מושרשת עמוק בחברה: "מה המטרה בהעברת אלפי יהודים אל ארץ אחרת... אם יצליחו שם ויעשו חיל, אז תצמח האנטישמיות שם עקב עושרם". כמו כן, הוא מסביר את כישלון האמנסיפציה, הנובעת מהאנטישמיות. בפרק זה פרט הרצל בקצרה את תוכניתו להקמת הריבונות היהודית החדשה. למשימה זו יש להקים שני ארגונים: "החברה היהודית", שתעסוק בגולה בארגון יציאת היהודים מארצותיהם ותספק אפשרות להגירה לטריטוריה היהודית. "אגודת היהודים" תנהל משא ומתן דיפלומטי עם מדינות העולם כדי למצוא טריטוריה לעם היהודי. היא גם תכתוב חוקה, אשר תקבע את אופי המדינה. בפרק זה גם נדונה השאלה האם להעדיף את הקמת מדינת היהודים בארץ ישראל או בארגנטינה. הרצל השאיר שאלה זו פתוחה ומנה את היתרונות שבכל הצעה.
הפרק השני עוסק "בחברה היהודית" - גוף כלכלי, לקידום תוכנית הצ'רטר, הפועלת, לפי חוקי בריטניה, עם הון מניות. בפרק נידונים ההיבטים הכלכליים של פעילות "החברה", דרכי העברת רכוש, קניית אדמה, צורת מעונות העובדים, יום עבודה בן שבע שעות, סעד, ערבויות "החברה" וגיוס הון.
הפרק השלישי, "חבורות מקומיות", דן בדרכי ההגירה היהודית לטריטוריה הלאומית לא כיחידים אלא בקבוצות, אשר תדענה מראש היכן יתיישבו ולאן ילכו הכול לפי בחירה.
הפרק הרביעי דן בדרכי פעולתה של "אגודת היהודים" - גוף מדיני, באופי החוקה, בהפרדת הדת מהמדינה, בשאלת הלשון ובעניין הדגל.

יצירת הספר

ביוני 1895, בפריז, כתב הרצל תוך חמישה ימים את הטיוטה הראשונה של החיבור, שממנה יתפתח ספרו "מדינת היהודים". כדבריו: . במקור נקרא החיבור "נאום לפני הרוטשילדים". הוא נועד לשמש כנאום של הרצל בפני הנדבנים היהודים על מנת לרתום אותם למימוש רעיונותיו. בעקבות עצתם של ידידיו, החליט הרצל לפנות לקהל רחב יותר. הוא התחיל לעבד את הנאום לספר מלא.

את הספר כתב הרצל במהלך חודשיים:

הרצל הבין, שהספר מציג רעיון מהפכני, שעשוי לשנות את גורלו של העם היהודי. לכן כתב בהקדמה לנוסח המקורי של ספרו: "יש בידי לפתור את השאלה היהודית. יודע אני כי הדבר נראה כטירוף הדעת, ובהתחלה בוודאי אזכה לא פעם לשם 'מטורף' – עד שתתגלה האמת שבדברי לעין כל במלוא עוצמתה המזעזעת".

לשם ניתוקו מעברו הספרותי, חתם הרצל על ספרו: "מאת תיאודור הרצל, דוקטור לתורת המשפטים".

תגובות על הספר
סופרים ועיתונאים
כתב היד של הספר נדחה על ידי מוציאים לאור בעלי מוניטין, ובהם דונקנר והומבולדט מלייפציג, אשר היו המוציאים לאור הקבועים של הרצל. גם בית ההוצאה קרונבאך בברלין, שהיה בבעלות יהודית, סירב לפרסם את הספר. בסופו של דבר, הספר יצא לאור על ידי מקס ברייטנשטיין, יהודי מתבולל שהיה הבעלים של חנות ספרים קטנה בווינה. ברייטנשטיין עצמו לא האמין ברעיון הציוני, ואף לא בהצלחתו המסחרית של הספר. הסכמתו לפרסום נבעה מהיכרותו האישית עם חוג משפחתו הקרוב של הרצל. המהדורה הראשונה של הספר הודפסה ב-3,000 עותקים.

ב-17 בינואר 1896 פורסמה ב"ג'ואיש כרוניקל" הלונדוני תמצית קצרה של הספר. מאמר המערכת שנלווה אליה, מאת עורך העיתון, התייחס לחומרת האנטישמיות באוסטריה וקבע כי הוא חמור, אם פתרונות קיצוניים מסוג זה עולים על הדעת, לא רק כרצויים, אלא גם כברי ביצוע. פרסום זה עורר בהלה בקרב באכר ובנדיקט, עורכי העיתון "נויה פרייה פרסה", שבו שימש הרצל כעורך הספרותי, משום שה"כרוניקל" הציג את הרצל כעורך אחראי של העיתון הווינאי. 

בעקבות הפרסום בלונדון, עורכיו של הרצל הפעילו עליו לחץ כבד לעכב את הדפסת ספרו. בנדיקט אף הציע לו תמורה כספית תמורת הדחייה, ואילו באכר הזהיר אותו במפורש: "אתה שורף את הגשרים אחריך". הרצל סירב נחרצות ולא הסכים לשום דחייה. בנדיקט הציג בפניו אזהרות חמורות לגבי ההשלכות על יהודי אוסטריה: "אסור לאדם יחיד לקחת על עצמו אחריות מוסרית כבירה זו, לגרום למפולת שלגים כזאת, לסכן כל־כך הרבה הישגים. את הארץ שאנו יושבים בה נאבד קודם שנשיג מדינה יהודית". באכר מנגד הזהיר את הרצל שהפרסום יהפוך אותו לחביב האנטישמים. בנדיקט כלל גם איומים מרומזים לפיטוריו מהעיתון, וביקש שלא יחתום על הספר בשמו – הצעה שהרצל דחה כ"פחדנות". בנדיקט הזהיר מפני פגיעה במוניטין הספרותי של הרצל, היות שלדבריו הקונטרס לא היה בשל לפרסום. הוא הציע לדחות את פרסום הספר למספר חודשים, ואף הציע לסייע בשכתובו, אך הרצל סירב להמתין. הרצל התנגד בנחרצות לטענות אלו והדגיש "התחייבתי בכבודי [...] אם אשתוק עכשיו, אני מסכן את שמי הטוב עוד יותר". הוא הוסיף כי כבר פרסם את הרעיון ב'ג'ואיש כרוניקל' ולכן "אין הוא שייך עוד לי, אלא לכל היהודים". 

עם פרסומו, הספר זכה אמנם לפרסום רב, אך הרוב המכריע של התגובות היו ביקורתיות ושליליות, והוא גרר לעג ציבורי נרחב. מיעוט הקוראים שהביעו אהדה היו בעיקר יהודים רוסים שחיו בגרמניה ובאוסטריה. הסופר היהודי שטפן צוויג תיאר את התגובה הכללית כ"כעס הכללי בקרב הבורגנות היהודית" על פרסום "הטקסט האווילי והאטום הזה", ואף ציין כי "שום אדם בווינה לא הושם ללעג כהרצל". התגובה השלילית בציבור השפיעה גם על חייו האישיים וסביבתו המקצועית של הרצל. על רקע הדברים, כתב הרצל ביומנו: "אבי הטוב הוא עתה לי המשען היחיד. הזקן היקר שלי עומד איתן כעץ". עיתונו של הרצל שמר על שתיקה מוחלטת בנושא. בנדיקט, שהבטיח להרצל מוקדם יותר לפרסם ביקורת על הספר, הפר את הבטחתו ואסר על הזכרת הספר בטורי העיתון, וגם את הנושא בו הוא עוסק. הרצל הגיב לכך בציניות, והעיר כי אותו עיתון נהג להתעלם במשך שנים מקיומו של הסוציאליזם, בתקווה שההתעלמות ממנו תעביר אותו מהעולם.

התגובה הראשונה בדפוס לאחר הוצאתו לאור של הספר הייתה של  חבר הפרלמנט איבן פון סימוני, מסית אנטישמי ידוע, שנתן לו ביקורת חיובית במיוחד. ב-4 במרץ 1896 הרצל תיאר זאת ביומנו: "תומכי הנלהב ביותר עד היום, סימוני, מפציץ אותי במאמרים ראשיים מלאי שבחים ושולח לי שני טפסים מכל מאמר". לעומת זאת, עיתוני וינה יצאו במתקפות חריפות נגד הספר. יוליוס פון לודאסי, שהיה חבר נעורים של הרצל, תיאר את החיבור ב"וינר אלגמיינה צייטונג" כ"טירוף מתוך יאוש" ו"תעתועי רוח". גם הפילוסוף הנודע תיאודור גומפרץ תקף את הרצל בצורה פרועה בעיתון "די צייט", זאת על אף שהודה כי לא קרא את הספר. נוסף על כך, עיתון מרכזי במינכן הגדיר את החיבור כ"עלון פרסומת אוילי [...] חלום־שכרון של פליטוניסט שמוחו נתפוקק מחמת התלהבות יהודית". ה"ברלינר טאגבלאט" אף העלה סברה לפיה הרצל הוא "סוכן אנגלי". לעומת זאת, אחד הסופרים המעטים שתמכו בהרצל היה ריכרד בר-הופמן, שכתב לו: "סוף כל סוף, הנה איש הנושא את היהדות לא כמעמסה, או כאסון, מתוך קבלת־הדין, אלא כמורשה לגיטימית של תרבות עתיקה".

מדינאים
הרצל קיבל תגובה עוינת גם מהחוגים הפוליטיים. הוא שלח עותק של הקונטרס שלו אל ראש ממשלת אוסטריה וזה אמר לשר הכספים שלו, ליאון פון בילינסקי, כי הציונות תמשוך רק "פטפטנים חלושי־דעת". הקיסר פרנץ יוזף, שהתנגד לכל הלאומנויות, אמר לבילינסקי: "מה היה גורלו של כפוי־טובה זה, הרצל, אלמלא היה שוויון זכויות ליהודים? קללה על ראש כל התנועות הלאומניות האלה, שאין בשרשן אלא מלחמות וסבל". בילינסקי היה פולני ממוצא יהודי. הוא הצביע על הדמיון בשימוש הלשון בין האנטישמי והציוני. קנצלר גרמניה לשעבר, אוטו פון ביסמרק, אמר לעיתונאי אמריקאי כי רעיונותיו של הרצל הם "הזיות עגומות". ויליאם גלאדסטון שיבח פעמיים בפומבי את תוכניתו של הרצל. אלפונס דודה קרא את הספר בתרגום צרפתי וכתב להרצל כי זהו "שיר יפה מאד. אם עוד אעמוד על רגלי אבוא למדינת היהודים לתת ערבי־קריאה".

בקרב היהודים
במענה לפרסום הספר, גורמים משמעותיים בתוך הממסד הרבני במערב אירופה, הן האורתודוקסי והן הרפורמי, הביעו חשש וחרדה. דוגמה בולטת לכך היא הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גידמן, אשר לאחר יציאת החיבור לאור הפסיק באופן פתאומי את תמיכתו בהרצל. התגובה הכללית בעיתונות הגרמנית-יהודית הייתה תוקפנית, ותקפה את הרצל כדמגוג חסר אחריות וכשקרן. ההתנגדות הגיעה אף לדרגים רחבים: נציגים של כ-500 קהילות יהודיות באוסטריה-הונגריה הגישו עצומה לקיסר, בה דרשו לאסור על הציונות בחוק בטענה שהיא תנועה אנטי-דתית. עם זאת, בווינה דווקא אגודות הסטודנטים היהודיות באוניברסיטה הביעו תמיכה בהרצל. 

במזרח אירופה, נחום סוקולוב תקף בעיתון "הצפירה" בוורשה את הרצל, בטענה שהוא מפיץ "הזיות על מדינה יהודית" וכינה אותו "הפליטוניסט הווינאי המשחק בדיפלומטיה". סוקולוב אף טען כי פעולותיו של הרצל עלולות להזיק למושבות היהודיות שכבר קיימות בארץ ישראל. המשורר חיים נחמן ביאליק חיבר שיר לעג על הרצל, אך אחד העם סירב להדפיסו. יש לציין כי בחלוף שנה, השתנתה העמדה של סוקולוב והוא הפך לחסיד נלהב של הרצל, ואף ביאליק הביע חרטה. כאשר יצא תרגומו של הספר לאנגלית, ה"דיילי כרוניקל" הלונדוני כתב כי "לא זכור לנו מכל מה שקראנו מאמץ מורכב או משעשע יותר של הדמיון המדעי". למרות הביקורת המעניינת, מהתרגום האנגלי נמכרו אז רק כמאה עותקים.

עיתון הצבי מט"ז שבט א'תתכ"ז לחורבן (1896), הביא את הידיעה על התוכנית החדשה של הרצל, תחת הכותרת: "רעש גדול סביב המחברת שפרסם ד"ר הרצל". לאור היחס המגוון של היהודים בגולה ובארץ לספרו, שש שנים לאחר מכן הוציא הרצל לאור את ספרו "אלטנוילנד", בסגנון רומן בדיוני, בניסיון לתרגם את חזונו על החברה הטובה לסוגה ספרותית אהודה. הרומן צבר תאוצה מהר עד שהפך למסמך מכונן שהוביל לעליה שנייה ולעליה שלישית, ואף היה חלק בלתי נפרד מארון הספרים היהודי-הציוני. יצחק פרנהוף, העיתונאי והסופר העברי ציוני בן דורו של הרצל, פרסם בשנת 1896, בעברית, את האוטופיה "שני דמיונות" (במסגרת חוברת ב' שנכרכה בכותר "ספרי שעשועים", בעריכת פרנהוף). בחיבורו התייחס פרנהוף לספרו של הרצל, שראה אור קודם לכן באותה השנה, ותרגם לעברית את שמו, "Judenstaat" ("מדינת היהודים"): "מדינת ישראל".

 ייצוגיו בתרבות 
250px|ממוזער|שמאל|רחוב מדינת היהודים בהרצליה
על שם כותר הספר נקראה אוניית המעפילים "מדינת היהודים" ושמות רחובות בישראל.

מהדורות
כחיבור מכונן בתנועה הציונית, ראה "מדינת היהודים" אור במהדורות רבות, שלהן חוברו מספר תרגומים. בסוף המאה התשע עשרה או תחילת המאה העשרים תורגם הספר לרוסית על ידי פטר שוויצר אשר היה נתין האימפריה הרוסית.

 מדינת היהודים, דרך חדשה בפתרון שאלת היהודים, תרגום מיכל בערקאוויטש, הוצאת תושיה, ורשה, 1896 (עותק בספרייה הלאומית)
 מדינת היהודים - טקסט מלא בפרויקט בן-יהודה (תרגום לעברית: ד"ר מיכל ברקוביץ), 1922; מהדורה ראשונה: ורשה: תושיה, 1896
 ד"ר בנימין זאב הרצל, מדינת היהודים, עברית: אשר ברש, הוצאת ספרים מ. ניומן.
 מדינת היהודים, תרגום לעברית: אשר ברש, מהדורת סדרת "עם הספר", ראשון לציון: 2008. לקריאה ב'פסיק' הספרייה הדיגיטלית (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים).
 תיאודור הרצל, מדינת היהודים: ניסיון של פתרון מודרני לשאלת־היהודים, עברית: מרדכי יואלי, בשיתוף פעולה עם מערכת כתבי הרצל, מבוא מאת א. ביין, הספרייה הציונית, ירושלים, תשל"ג 1973.
 בשנת תשל"ח 1978 ראתה אור מהדורה בהוצאת ידיעות אחרונות, "בחסות הוועדה הבינמשרדית לאירועי שנת ה-30 למדינת ישראל בשיתוף עם הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית", שהודפסה ב־350,000 עותקים. הוספו לה הקדמה מאת מנחם בגין, אז ראש הממשלה, ואחרית דבר מאת אריה דולצ'ין.

ראו גם
 ספרו של הרצל "אלטנוילנד"
 אוטואמנציפציה!

לקריאה נוספת
 שלמה אבינרי, הרצל, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, 2007, פרק חמישי: מ"שאלת היהודים" ל"מדינת היהודים": חידוש הפרהסיה היהודית, עמ' 103–124.
 יעקב שביט, 'אוטופיות חברתיות בציונות: שמונים שנה להופעת "מדינת היהודים"', סקירה חודשית, 6 (1976), עמ' 37–49.
 איתי שניר, 'תאולוגיה פוליטית ב"מדינת היהודים" של הרצל', בתוך: אבי שגיא וידידיה צ' שטרן (עורכים), הרצל אז והיום, כרך א: יהודי ישן – אדם חדש?, ירושלים: מכון שלום הרטמן, אוניברסיטת בר-אילן, הפקולטה למשפטים, 2008, עמ' 339–361.
 יורם חזוני, מדינה יהודית, סלע מאיר, 2020, עמ' 129–159.

קישורים חיצוניים


 ספר קולי  (תרגום מיכל ברקוביץ) | חלק א' | חלק ב' | באתר Librivox , 2018
 מדינת היהודים להאזנה - ספר שמע



 מתיה קם, פרסום מדינת היהודים, מאתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח


 "מדינת היהודים" בשלל שפות, באתר הארכיון הציוני, פברואר 2021

 הקראה ושיחה לרגל הוצאת העיבוד החדש של הספר על ידי תנועת עוגן לעתיד, יוני 2025.

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרות פוליטית
קטגוריה:ציונות
קטגוריה:ספרות יהודית
קטגוריה:ספרי 1896
קטגוריה:חיבורים ציוניים
קטגוריה:ספרי ידיעות ספרים
קטגוריה:ספרי בנימין זאב הרצל