זיל

זיל (ברוסית: ЗИЛ) היה מפעל רוסי לייצור כלי רכב, שהוקם ב-18 במאי 1916 בשם "חברת כלי הרכב המוסקבאית" (Автомобильное московское общество) והתקיים במשך 100 שנה.

השם הוא ראשי תיבות ברוסית של "זאבוד אימיני ליחאצ'וֹבה" (ברוסית: Завод имени Лихачёва) שפירושו "מפעל על שם ליחאצ'וֹב", המנהל של מפעלי זיל/זיס משנת 1927. בתחילה נקרא המפעל בשם "זיס" על שם סטלין, אך לאחר מות הרודן שמו שונה במגמה לבער את פולחן האישיות שלו. השם "זיל" נקשר עם מכוניות מפוארות וחזקות לבכירי המשטר הסובייטי, שיוצרו בסדרות קטנות מאד.

 היסטוריה 
החברה החלה את דרכה כמפעלי הרכב של משפחת ריאבושקינסקי העשירה, שהקימה את המפעל ב-1915 ותכננה לייצר סדרת רכבי FIAT-15 Ter, ברישיון פיאט האיטלקית, אבל התוכנית סוכלה על ידי הלאמת המפעלים בידי השלטון הסובייטי בגלל מיקומו על אי שנמצא על גדות נהר המוסקבה שבו עברו ספינות ובגלל העובדה שבתוך שטח המפעל עברו "פסי רכבת" דבר שהוא סייע לשלטונות לייצר כלי רכב עבור ראשי השלטון ועבור הצבא.

ב-1925 חברת כלי הרכב המוסקבאית הולאמה ונקראה בשם "מפעל הרכבים הממלכתי מ' 1". ב-1927 מונה איוואן אלכסייביץ' ליחאצ'וב למנהל המפעל ובתקופתו החלו התפוקה והייצור לשגשג. ב-1933, הוקמו מפעלי זיס, מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקרד האמריקניים.

ה-זיס 101 צויד במנוע V8 בנפח 5,800 סמ"ק, בעל 90 כוחות סוס, והביא את המכונית למהירות מרבית של 115 קמ"ש. גרסאות ההמשך "101A" ו-"101 ספורט" הדו מושבית הגיעו עד למהירות של  162 קמ"ש.

בגלל פלישת הצבא הגרמני  ב-1941, פורק המפעל והועבר בשלמותו לאוליאנובסק (שם נקרא "אוא"ז"), על מנת לבנות את רכבי השטח UAZ המפורסמים לשימוש הצבא האדום. ב-1942 חזר המפעל למוסקבה, ויצר בעיקר בייצור משאיות. מכוניות נוסעים יוצרו שוב רק ב-1946, כאשר הוצג דגם ה"110" שהועתק שוב מהפאקרד 180, עם מנוע V8 בנפח 6 ליטרים ו-140 כוחות סוס. דגם זה יוצר עד 1958, עבור בכירי המשטר הסובייטי בלבד.

מפעל זיל ייצר גם משאיות לשימושים אזרחיים וצבאיים, כגון הזיל 131 בעלת ההנעה 6*6 משנות השישים, שרבות כמותה נפלו שלל לידי צה"ל במלחמות ישראל ושרתו כחלק ממערך התובלה בו.

בשנות החמישים התחרות בין ארצות הברית לברית המועצות בכל תחום הגיעה לשיאה עם המלחמה הקרה, השפעה שהביאה לפיתוח "מכוניות קונספט" כמו הזיס 112, שהושפעה בעיצובה ממטוסי הסילון של אותה תקופה. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, שונה כאמור שם המפעל ל-"זיל". דגם ה"111"  שוב היה העתקה  של מכוניות אמריקאיות מאותה תקופה. בשנות השישים המשיכה מגמת החיקוי האמריקאי עם דגמי ה-114, 115 ו-117 ה"מרובעים" (חלקם עם 7 מקומות) שהלכו וגדלו בנפחי המנוע עד ל-7,000 סמ"ק ו-300 כ"ס.

אב הטיפוס של זיל 4102, לראשונה עם הנעה קדמית, הוצג ב-1988, אך מעולם לא הגיע לכדי יצור, עקב שינויי המשטר בברית המועצות. כך אירע שהזיל 41041 עדיין מיוצרת למעשה (11 מכוניות בשנת 1999), עדיין עם מנוע בעל מאיידים (קרבורטורים).

הזיל כבר אינה משמשת כלימוזינה הרשמית של מנהיגי רוסיה, מאחר שכיום התכנון המיושן מתקשה להתמודד עם מכוניות הפאר מתוצרת מרצדס וב.מ.וו. היו תוכניות לפיתוחים עתידיים כמו הזיל 4112, שיצוידו בגרסה משופרת של מנוע ה-7,700 סמ"ק בעלת הזרקת דלק שאמורה לפתח מעל ל-400 כ"ס להנעת 5 הטונות של משקל הרכב, הכוללות שריון. אך תוכניות אלה נזנחו.

בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 המפעל היה מייצר כ-200 אלף מכוניות בכל שנה לעומת שנת 2008  שבה יצאו מפס היצור 4,000 מכוניות בלבד.ב-2010 יצאו ממפסי הייצור של המפעל יצאו כ- 1,000 מכוניות. הנהלת המפעל חיפשה שותפות עם יצרן מכוניות ידועה מחוץ לרוסיה.

בסוף שנת 2012 רוב שטח המפעל עבר למיזמים אחרים ונותרו לו רק ב כ-15% משטחו. בשנת 2016 הופסק ייצור משאיות ומכוניות הנוסעים והמפעל עבר לעיר אחרת.

 מכוניות עבר של חברת זיל 
 זיס 101
 זיל 118
 זיל-3250
 זיל 111
 זיל 114
 זיל 115
 זיל 117
 זיל 4104
 זיל-4112R

 גלריה 

ראו גם
 מתחם מגורים זילרט

 קישורים חיצוניים 


 אתר חברת סאאקיאן לעיצוב רכבים כוללת עיצוב של הלימוזינה הרוסית מדור חדש 

*
קטגוריה:יצרני רכב סובייטיים
קטגוריה:יצרני רכב רוסיים
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור מהפכת אוקטובר
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל