כהן גדול

הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל הוא תוארו של ראש הכהנים בעם ישראל. הכהן הגדול עמד בראש הממסד הדתי היהודי החל מייסודו ועד לחורבן בית המקדש השני. ככזה, נבדל משאר הכהנים במעמדו, בהשפעתו הדתית והמדינית, בתפקידיו ובחובותיו הדתיות והפרטיות, ובזכויות היתר הנוספות שקיבל מתוקף תפקידו. בשונה מאחיו הכהנים, לכהן הגדול יוחד לבוש נוסף, הדור, יקר ערך וקשור בסמליות רוחנית ובציוויים דתיים שניתנו בתורה. תואר כֹּהֵן הָרֹאשׁ המופיע בתנ"ך מתייחס ככל הנראה לכהן הגדול.

בימי בית המקדש הראשון, מונה הכהן הגדול באמצעות משיחתו בשמן המשחה, ועל כן הוא קרוי גם 'כהן משוח' או 'כהן משיח'. בימי בית המקדש השני לא היה שמן המשחה (לפי מסורת חז"ל הוא נגנז בידי יאשיהו המלך), ולכן נעשה מינויו באמצעות לבישת בגדי הכהן הגדול,, כלומר ארבעת הבגדים המיוחדים לו ונוספים על ארבעת הבגדים שלבש ככהן הדיוט. בתקופה זו כונה הכהן הגדול גם 'מרובה בגדים'.

בתקופות הפרסית וההלניסטית היה הכהן הגדול ממנהיגי העם היהודי תחת השלטון הזר. המקביל במידה מסוימת לתפקידו של 'רב הכהנים' הידוע מכתבי אוגרית. עד לימי יאסון עברה משרת הכהן הגדול בירושה, והמחזיקים בה התייחסו אל אהרן כ"הכהן הגדול הראשון" ואל אלעזר בנו כממשיכו. החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל ועד לחורבן הבית השני עבר התפקיד לעיתים בירושה, אך לרוב הוענק כראות עיניו של הממסד הזר השולט בארץ ככלי לשליטה פוליטית ביהודים, ולפעמים אף בתמורה לכסף שניתן לשלטון בתמורה למינוי.

מעמדו ההלכתי

על אישיותו של הכהן הגדול, ראש משרתי ה', להיות מושלמת מכל הבחינות, ולכן נאמר עליו:

קדושתו של כהן גדול היא קדושה עצמית, ואינה תלויה בדבר, ולכן מובא בתלמוד שגם כאשר כהן גדול חטא, מענישים אותו והוא ממשיך בתפקידו: 

כדיין וכנידון
במשנה נאמר שכהן גדול יכול להיות דיין, וגם אפשר לדון אותו. בתלמוד הבבלי נטען שהחלק השני של ההלכה מתחייב מחלקה הראשון, כיוון שלא ייתכן שתהיה לכהן גדול רשות לשפוט אחרים כאשר הוא עצמו חסין משיפוט. הגמרא מבססת את הנימוק על הפסוק בספר צפניה "התקוששו וקושו" ועל דברי ריש לקיש "קשט עצמך, ואחר כך קשט אחרים".

בתלמוד הירושלמי מובא שכהן גדול משמש כדיין רק בהרכבים של סנהדרין קטנה (המונה 23 דיינים) ושל סנהדרין גדולה (המונה 71 דיינים). מגבלה זו אינה מופיעה בתלמוד הבבלי וכן אינה מובאת בדברי הרמב"ם.

במשנה מובא שדינו של הכהן הגדול נידון בפני בית דין של 71 דיינים. התלמוד מבאר שדין זה תקף רק כאשר דנים בעניין דיני נפשות של הכהן הגדול. בתלמוד הירושלמי מובא שכאשר עניין השייך לכהן גדול נידון בבית דין, אם הוא נוגע לדיני ממונות, הוא נידון בהרכב של 23 דיינים. לעומת זאת, בתלמוד הבבלי משמע שדיני ממונות של כהן גדול נידונים בפני שלושה דיינים, כמו דינו של כל אדם. אם הכהן הגדול נידון בדין של מלקות הוא נידון בשלושה דיינים, ובירושלמי, הסובר שדיני ממונות שלו בעשרים ושלושה דיינים, מוסבר שכאן די בשלושה דיינים, לשם שמירה על כבודו של הכהן הגדול.

תפקידיו הדתיים של הכהן הגדול
הכהן הגדול החדש היה יכול להיכנס לתפקידו רק לאחר שנמשח בשמן המשחה והקריב קורבן מנחה מיוחד (לאחר שיבת ציון ואובדן הארון והאורים ותומים נעשתה המשיחה לתפקיד רק על ידי הלבשת הבגדים המיוחדים).
על הכהן הגדול מוטלת האחריות לשאול באורים ותומים כאשר יש צורך.
הכהן הגדול מקריב בכל יום מנחת חביתין - עשירית האיפה סולת, מחציתה בבוקר ומחציתה בין הערבים.
הוא היחיד שהיה יכול להיכנס לקודש הקודשים בבית המקדש, ורק ביום הכיפורים. כל עבודת יום הכיפורים נעשית על ידו בלבד.
עבודת כהן גדול ביום כיפור - בתקופה שהיה קיים בית המקדש, הייתה עבודת הכהן הגדול החלק המרכזי של יום הכיפורים. הכהן הגדול של אותה תקופה, היה קורא בתורה ב"עזרת הנשים" של המקדש שתי פרשיות. ("אחרי מות" בויקרא טז, א, ו"אך בעשור" בויקרא כג, כז) והיה נכנס לקודש הקודשים בפעם היחידה בשנה ומקטיר שם קטורת ומתפלל תפילה קצרה, על גשמים ושלא תשמע תפילת עוברי דרכים (שמבקשים להפסיק את הגשם). על המשכיות מלכות ישראל, ועל הפרנסה. על פי המתואר במקורות, הוא היה עלול למות בקודש הקודשים, ולכן היה נחפז לאחר ביצוע תפקידו לצאת במהירות כדי לא להבהיל את העם.
הכהן הגדול היה מבצע וידוי ובקשת מחילה על כל עם ישראל כאשר היה מתפלל את תפילת "כל עוונות ישראל".
הכהן הגדול היה יכול להקריב קורבנות בכל עת שרצה בכך, בלי להתחשב בסדר המשמרות. המנהג היה שהכהן הגדול הקריב בשבתות, ראשי חודשים וחגים. בנוסף היו מעלים בכל יום מנחה לקורבן מכספו האישי בשמו.

 מצוות אישיות 
המגבלות ההלכתיות שהוטלו על הכהן הגדול חמורות יותר מהמגבלות שהוטלו על יתר הכהנים, והן מתייחסות בעיקר לנושאי אישות וטומאה. ישנם לכהן הגדול איסורים מורחבים יותר בתחומים אלה:

איסורי נישואים

מלבד סוגי הנשים האסורות לכהן הדיוט, שהן: גרושה, חלוצה, זונה, חללה וגיורת, לכהן הגדול נוסף איסור נישואין לאלמנה, אף אם היא התאלמנה מהאירוסין.

 חיוב לישא בתולה 
הכהן גדול נצטוו לישא אשה בתולה שלא נישאה לאחר, שנאמר: . כהן העובר ונושא אישה בעולה ביטל מצוות עשה זו.

איסורי היטמאות

לכהן הגדול אסור להיטמא למת בשום מצב (להבדיל מכהן הדיוט, שמצווה להיטמא לשבעת הקרובים: אב, אם, אח, אחות, ילד, ילדה, אישה) מלבד למת מצווה.

לבוש הכהן הגדול

ממוזער|בגדי הכהן הגדול על פי הספר "המשכן והכהונה היהודים" (1874)
הכהן הגדול יוחד בבגדיו משאר הכהנים. הכנת הבגדים המקוריים הוטלה לפי המקרא על בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, שני אמנים מומחים שעסקו גם ביצירת המשכן וכליו.

הכהן גדול היה לבוש בשעת עבודתו בשמונה בגדים:

מכנסיים
כתונת
אבנט
מצנפת
מעיל
אפוד
חושן
ציץ

בתקופת שלטון הנציבים הרומאים הייתה השמירה על בגדי הכהן הגדול מקור לחיכוך מתמיד בין השלטונות הרומאים לבין מנהלת בית המקדש, עד שלבסוף הועברה האחריות שלהם לשלטונות היהודים.

על פי התלמוד הבבלי, לכהן הגדול הייתה תספורת לוליינית, תספורת ייחודית שהייתה מחודשת פעם בשבוע בערב שבת.

כהן מרובה בגדים
"כהן מרובה בגדים" הוא כינוי לכהן גדול שהתמנה לתפקידו באמצעות לבישת שמונת בגדי הכהונה הגדולה, ללא שנמשח בשמן המשחה. מינוי זה נעשה במקום המינוי המקורי, שכלל משיחה בשמן המשחה.

 רקע 

 כהן משיח 
מינוי כהן גדול נעשה במקורו על ידי משיחת הכהן בשמן המשחה וכפי שנאמר בתורה: "והכהן הגדול מאחיו, אשר יוצק על ראשו שמן המשחה, ומילא את ידו ללבוש את הבגדים". משיחה זו נעשתה כל יום במשך שבעה ימים. אמנם כבר מיד לאחר הפעם הראשונה הוא נחשב ככהן גדול

בסוף ימי בית ראשון נגנז שמן המשחה על ידי המלך יאשיהו, ומאותו זמן ואילך לא ניתן היה למנות כהן גדול על ידי משיחה בשמן. משכך נעשה מינויו בלבישת שמונה בגדי הכהן הגדול. כהן גדול שנתמנה בדרך זו נקרא "מרובה בגדים".

אמנם אף שבתורה נזכר שמינוי כהן גדול נעשה על ידי שמן המשחה, חז"ל דרשו מהפסוק  שהמינוי יכול להתבצע גם באמצעות לבישת הבגדים.

 אופן המינוי בלבישת בגדים 
כתב הרמב"ם שמינוי כהן גדול צריך להיעשות על ידי בית דין של שבעים ואחד דיינים. ולכך לבישת בגדי הכהונה שעל ידם נעשה כהן גדול, צריכה להיעשות בפני בית זה. עוד כתב ברמב"ם שמינוי הכהן הגדול נעשה רק בשעות היום, כפי שנאמר לעניין משיחת הכהן "ביום המשח אותו", ולמדו חז"ל בהיקש שה"ה במינוי לבישת בגדים צריך להיעשות ביום דווקא.

לכתחילה יש לכהן ללבוש את בגדי הכהונה בכל יום במשל שבעה ימים: הוא לובש ביום מינויו את שמונת בגדי הכהן הגדול לזמן מה ופושט אותם. ולמחרת, הוא חוזר ולובשם, כך במשך שבעה ימים (רמב"ם, כלי המקדש ד, יג, על פי יומא ה, א), דין זה למדו חז"ל מהפסוק "שבעת ימים ילבשם הכהן תחתיו מבניו" (). אמנם בדיעבד, גם אם לבישת הבגדים נעשתה רק פעם אחת, אפילו לזמן קצר, הכהן מתמנה לכהן גדול (רמב"ם, שם).

אמנם יש מהראשונים שכתבו שדברי חז"ל אלו שיש לכהן ללבוש לכתחילה את בגדי הכהונה במשך שבעה ימים, היינו רק לקראת עבודת יום הכיפורים, אך בשאר ימות השנה די בלבישת הבגדים פעם אחת.

 מינוי כהן גדול ביום כיפור 
בתלמוד, דנה הגמרא בהיתכנות של מינוי כהן גדול ביום כיפור על ידי ריבוי בגדים, מאחר שביום כיפור עבודת הכהן הגדול נעשית על ידי בגדי לבן. צורך זה למינוי כהן גדול ביום כיפור, יכול להייוצר במקרה שנטמא הכהן גדול המשמש. מקרים מעין אלו מתוארים בתלמוד ירושלמי שם מסופר על 'בן אילם' מציפורין, ששימש ככהן גדול לאחר שאירע קרי לכהן הגדול ביום הכיפורים. עוד מסופר בירושלמי על קמחית, שבנה, שמעון נטמא בערב יום הכיפורים, ואחיו יהודה נכנס לכהן תחתיו.

למעשה מסקנת הסוגיה ש"עבודתו מחנכתו" - ואין צורך שילבש שמונה בגדים לפני עבודתו. וכן נפסק ברמב"ם שאם יש צורך להחליף כהן גדול ביום הכיפורים, הכהן שנכנס תחתיו אינו צריך חינוך מיוחד, אלא מתחיל את העבודה מהמקום בו פסק הראשון, גם אם מדובר בעבודה בבגדי לבן

 חשיבותו 
על אף שכהן גדול מרובה בבגדים נחשב ככהן גדול לכל דבר ועניין, אך בתלמוד למדו מלשון הפסוק שהם אינם דומים לגמרי:

נאמר במשנה במסכת מגילה:

דין זה למדו חז"ל מלשון הפסוק: . כהן משיח היינו כהן שנמשח בשמן המשחה.
 מת מצווה - כהן גדול שנמשח במשן המשחה וכהן גדול שנתמנה בריבוי בגדים, שמצאו שניהם מת מצווה, עדיף שהכהן המרובה בגדים יטמא למת.
 פדיון שבויים - כהן גדול משיח ומרובה בבגדים שחבושים בבית האסורים, יש לפדות קודם את הכהן המשיח.

מעמדו והשפעתו לאורך ההיסטוריה
לפי המסורת, הכהן הגדול הראשון היה אהרון הכהן, יורשו היה בנו אלעזר ולאחר מכן פינחס בנו של אלעזר. מאז ממשיכה, לפי המסורת, שושלת הכהונה כקו ישיר מבני אהרון. נראה, שעוד בתקופה שקדמה למלכים, היו לכהנים הגדולים מעמד והשפעה חזקים בחברה השבטית, כמו שנראה בתיאור המקראי על בית עלי, שבניו שימשו ככוהנים במשכן שילה. בימי המלוכה הקדומה שימשו הכוהנים גם כשרים למלכים, וכהנים נזכרים לאורך כל תקופת המלוכה כיועצי מלכות ובעלי שררה, ובמיוחד הכוהנים הגדולים. בתקופת שלמה בערך החלה עלייתה של משפחת צדוק לכהונה הגדולה. בימי מלכותו של יאשיהו והתיקון הדתי שביצע התחזק מעמד הכהנים בכלל, וכהני ירושלים בפרט, בייחוד הכהנים הגדולים.

בימי ממלכת יהודה הייתה לכהן הגדול השפעה פוליטית מרכזית, וכפי שמתואר בספר מלכים, יהוידע הכהן הגדול היה הרוח החיה מאחורי הקשר נגד עתליה והמלכתו של יואש.

עם גלות בבל גלה גם נצר לכהונה - יהוצדק, שהיה בנו של שריה, הכהן הגדול בזמן חורבן הבית.

בתקופת בית שני
עם שיבת ציון ומראשית ימי בית שני, תחת השלטון הפרסי, החלו הכהנים הגדולים לתפקד כראשי העם. במיוחד בלט כוחם בתקופת הכנסת הגדולה - מוסד הלכתי שהיו בו מאה ועשרים חברים, והיווה סמכות הלכתית בלעדית עליונה. בתקופה זו, שנמשכה כנראה משיבת ציון, ועד לדורות הראשונים של התנאים, עמד הכהן הגדול בראש הכנסת הגדולה כדוגמת שמעון הצדיק, שהיה ידוע כאחד משיירי הכנסת הגדולה ושימש ככהן גדול. הכהן הגדול, יחד עם הפחה שפעל מטעם המלכות הפרסית, עמד בראש השלטון ביהודה, וטיפל למעשה בכל ענייניו הפנימיים של העם. נראה שלכהן הגדול הייתה גם השפעה על יהודים מחוץ ליהודה. המקרא מציין את יהושע בן יהוצדק -מבין הכהנים בני צדוק- ככהן הגדול שחזר בשיבת ציון, ושימש ככהן הגדול שבזמנו שוקם בית המקדש.

במהלך התקופה הפרסית, לפי יוסף בן מתתיהו היה מאבק ירושה בין יוחנן בן יוידע הכהן הגדול ואחיו ישוע על הכהונה הגדולה, מאבק שהוביל להתערבות תקדימית של הפחה בגוהי, נציגו של ארתחשסתא השני, בענייניה הפנימיים של יהודה.

לכהן הגדול הייתה כנראה גם עמדה דיפלומטית כלפי כוחות זרים, כפי שנראה מהאגדה על המפגש בין הכהן הגדול שמעון הצדיק לבין אלכסנדר מוקדון.

בתקופה ההלניסטית הפך מעמד הכהונה הגדולה לחשוב והמשפיע ביותר בקרב העם. שכבת ההנהגה המדינית של היהודים בארץ ישראל יצאה ממעמד זה. הכוהנים הגדולים היו למעשה ראשי יהודה האוטונומית. בית המקדש שימש גם כמוסד הדתי העיקרי וגם כמוסד המדיני העיקרי.

תפקידם של הכוהנים הגדולים כלל ייצוג העם לפני השלטון, פיקוח וניהול עבודת המקדש, שמירה על ביטחון ירושלים, דאגה לאספקת מי השתייה, וגביית המיסים לשלטון הזרים. הכהן הגדול היה גם בעל תפקיד תרבותי רוחני חשוב, ובעל השפעה גדולה על ההתפתחות הדתית של העם. תרגום התורה ליוונית נעשה, לפי איגרת אריסטיאס, תחת ניהולו של אלעזר הכהן הגדול. גם בתחום החינוך היה לכהן הגדול תפקיד מרכזי כפי שאנו לומדים מדברי השבח של רב יהודה בשם רב ליהושע בן גמלא במסכת בבא בתרא ().

בתחילת המאה ה־2 לפנה"ס, בימי שלטונם של הסלאוקים על הארץ, החל מאבק פוליטי ואידאולוגי על משרת הכהונה הגדולה.

המאבק התבטא במאבקים בין-משפחתיים. בית צדוק ממשמרת ידעיה (צאצאי יהושע בן יהוצדק), החזיקו את הכהונה הגדולה לאורך כל התקופה הפרסית וההלניסטית. עליהם קראו תגר בני טוביה ומשמרת בילגה. שני הצדדים גם החזיקו באידאולוגיות מנוגדות בקשר לצביון התרבותי דתי של העם. בעוד רוב בני צדוק דגלו בשמירה על המסורת הקיימת, דגלו בני טוביה בהתייוונות ואימוץ התרבות ההלניסטית. הצדדים גם התחלקו למפלגות פרו-תלמיות, ומפלגות פרו-סלאוקיות.

המאבק הגיע לשיא חדש בהדחת חוניו השלישי מהכהונה הגדולה על ידי המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי אפיפנס, ומינוי יאסון, אחיו המתייוון של חוניו, לכהן גדול, בתמיכת בני טוביה. ההדחה הייתה תקדים מסוכן במעמד הכהונה הגדולה.
לראשונה התערב שליט זר באופן ישיר בענייניה הפנימיים של יהודה, ובמינוי של מנהיג האומה. לראשונה בוטלה הכהונה הגדולה, אשר הייתה אמורה להיות משרה לכל החיים.

שיאו של המאבק הגיע במלחמת האזרחים בין יאסון ובין מנלאוס על הכהונה הגדולה. יאסון הפך את ירושלים לפוליס הלניסטית, אך מדיניותו ההלניסטית הייתה מתונה מדי בשביל בני טוביה. עובדה זו בתוספת שאיפות פוליטית אישיות, הביאו את מנלאוס לקנות את הכהונה הגדולה מאנטיוכוס הרביעי. הדבר הוביל למלחמה בין שני הכהנים הגדולים, ובין הפלגים המתונים לפלגים הקיצונים של התייוונות.

מעמדו של הכהן הגדול בקרב העם ירד בעקבות אירועים אלה, בעקבות קשריו עם מדיניות אנטיוכוס, ובעקבות התייוונות חלק גדול מהמשפחות השולטות במעמד זה.

בית חשמונאי
עם הקמת מדינת החשמונאים הגיע מעמדו המדיני של הכוהן הגדול לשיאו. הכהן הגדול החשמונאי (משפחת כהנים ממשמרת יהויריב) היה למעשה גם נשיא האומה העצמאית ומאוחר יותר מלכה. אולם יחד עם עליית מעמדו המדיני של הכהן הגדול בקרב העם החלה ירידה במעמדו כמנהיגו הרוחני. עליית הפרושים כמנהיגים הדתיים של העם הובילה לדחיקת הכהנים בכלל, והכהנים הגדולים (שרובם היו מנהיגי הצדוקים) בפרט, ממעמדם הרוחני בקרב האומה. הפרושים, ובייחוד הקיצונים שבהם, דרשו מהחשמונאים להפריד את הכהונה הגדולה מהשלטון החילוני של הנשיאות, דרישה שהלכה והתגברה עם הפיכת החשמונאים למלכים.

סוף ימי הבית השני
סוף המדינה החשמונאית ועליית הורדוס לשלטון סימנו את תחילת סופה של הכהונה הגדולה. לראשונה עבר השלטון המדיני של היהודים מאז שיבת ציון לגורם שאינו הכהן הגדול: בתקופת שלטונה של שלומציון הייתה הכהונה הגדולה שייכת לבנה יוחנן הורקנוס השני. לאחר שחיסל הורדוס את בית חשמונאי מינה את חנמאל המצרי ככוהן גדול. השערת החוקרים היא שבדרך זו ניסה לשלול את כוח הכהונה בכך שהמשרה לא עברה יותר בירושה, והפסיקה להיות משרה לכל החיים. במהלך שנות שלטונו מינה לתפקיד הכהן הגדול שבעה כהנים כראות עיניו. בעקבות כך חל פיחות במעמדו של הכוהן הגדול. מעמדו של הכהן הגדול הצטמצם למעמד טקסי, ותפקידו היה בעיקר ביצוע עבודת יום הכיפורים.

הורדוס העדיף למנות את כוהנים ממשפחות כהונה מחוץ לארץ ישראל כך שהם יהיו חסרי בסיס תומכים מקומי ולא יוכלו לאיים על מעמדו.

לאחר מותו של הורדוס עברה סמכות מינוי הכהנים הגדולים לבנו ארכלאוס שהמשיך במדיניות אביו ולאחר הדחתו וסיפוחה של יהודה לאימפריה הרומית בשנת 6 מינו הנציבים הרומאים את הכהנים הגדולים, מה שהוביל לירידה גדולה במעמד של הכהנים הגדולים בפני העם, והגברת הפיקוח של ההנהגה הדתית הפרושית על סדרי בית המקדש.

עם המלכתו של אגריפס הראשון על יהודה בשנת 41 הוא קיבל גם את הסמכות למנות כהנים גדולים, אחרי מותו וסיפוחה מחדש של יהודה לאימפריה הזכות עברה לבני משפחתו, קודם לאחיו הורדוס וכשזה מת הזכות עברה לבנו אגריפס השני.

התפתח מעמד של משפחות כהונה מיוחסות ועשירות (בית ביתוס, בית פיאבי, בית חנן, בית קתרוס, ועוד) שמקרבן התמנו רוב הכהנים הגדולים. המשפחות יצרו ביניהן מעין שלטון משותף על הכהונה הגדולה, שלטון שנקנה מידי השלטונות, והמחזיק בו התחלף כל שנה. אצולה זו הייתה בעלת זכויות יתר מופלגות, שאפשרו התעשרות מהירה ורדייה בעם. מדי פעם היו מאבקים פנימיים בתוך המשפחות שהובילו לסבל של יושבי ירושלים (לדוגמה בימי הכה"ג ישוע בן דמנאי ).

משפחתו של הכהן הגדול חנן בן שת, העמידה חמישה מבניה לכהנים גדולים: אלעזר, יונתן, תאופילוס, מתתיהו וחנן. המשפחה נמנתה, ככל הנראה על הצדוקים, ולכל הפחות לגבי חנן בן חנן אומר זאת יוספוס מפורשות. משפחת ביתוס העמידה תחילה את אחד מבניה, שמעון בן ביתוס, לכהונה הגדולה ובזמן המרד עלה למשרה זו יהושע בן גמלא, שאשתו הייתה מבית בייתוס, והתלמוד (יבמות סא ע"א) מספר כי קנתה בשבילו את המשרה.

העם בכלל, ופשוטי הכהנים בפרט, היו מנותקים כמעט לגמרי מהכהונה הגדולה. בעוד רוב הכהנים הגדולים היו צדוקים, היה רוב העם פרושים. ההבדל הכלכלי העצום ביניהם, היחס הרודני של רוב הכהנים הגדולים, והיות הכהנים הגדולים בני חסותו של השלטון הרומאי ונאמניו, העמיקו את הקרע ביניהם. הכהנים הגדולים לא התנהגו כפי המצופה מהם ורבים מהם היו מושחתים ואלימים, כך נמסר עליהם מפי חכם שחי בתקופה זו:

בזמן המרד הגדול השתתפו הכהנים הגדולים בהנהגת העם. כאשר השתלטו הקנאים על ירושלים התפרצה האיבה כלפי מעמד הכוהנים. הקנאים הדיחו את כולם, רצחו חלק ניכר מהם ומהמנהיגים המתונים.

הכהן הגדול האחרון של ישראל, פינחס בן שמואל מכפר חבתא, אדם פשוט וסתת, לפי יוסף בן מתתיהו, אך לפי מקורות חז"ל היה מקורב לנשיאות, נבחר על ידי הקנאים בגורל. עם נפילת העיר ונפילת בית המקדש נפל גם הוא.

הכהנים הגדולים של מקדש חוניו

חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי, שהיה המועמד החוקי לכהונה הגדולה לאחר רצח אביו, מעולם לא קיבל את המשרה. אלקימוס ויונתן החשמונאי נתמנו במקומו. חוניו עזב את יהודה ועבר למצרים שם, ברשות המלך תלמי הרביעי הקים, בין השנים 170–154 לפנה"ס, בית מקדש בלאונטופוליס.

לפי סברה אחת, ראה חוניו את המקדש בירושלים כמופקע מקודשו לאחר חילולו בידי אנטיוכוס ומנלאוס. לפי סברה שנייה, חוניו לא הכיר בכשרות הכהונה הגדולה של בית חשמונאי. סברות נוספות הן, כי רצה ליצור לעצמו מרכז כוח חדש בקרב העם היהודי, או לחלופין להקים מרכז דתי מיוחד לקהילה היהודית הגדולה במצרים.

על כל פנים, שושלת בניו של חוניו הרביעי שימשו בבית מקדש זה ככהנים גדולים, ולמעשה המשיכו שם את שושלת בית צדוק. יהודי מצרים הקריבו בו קרבנות, אולם לא נראה שראו בו תחליף שווה ערך לבית המקדש הירושלמי.

שושלת הכוהנים הגדולים של מקדש חוניו המשיכה להתקיים עד סגירתו על ידי אספסינוס בשנת 73 לספירה.

הכהן הגדול במקרא
התייחסויות לכהן הגדול במקרא:
בתורה
שמות כח - הוראות יצירת בגדי הכוהן.
שמות לה, ל - לט - הטלת יצירת בגדי הכהן הגדול על אמנים.
שמות לט - ביצוע הוראות אלה.
ויקרא ד, ג-כא - קורבן חטאת של הכהן הגדול (מכונה "הכוהן המשיח").
ויקרא פרק ט"ז (עבודת יום הכיפורים בקודש הקודשים)
ויקרא כא, י-טו - דיני אישות וטומאה של כהן גדול.
במדבר כ, כה-כח - הלבשת אלעזר בבגדיו של אהרון.
במדבר כה, יג - הבטחת כהונת-עולם לפינחס בן אלעזר ובניו.
במדבר כז, כא - שימושו של הכהן הגדול באורים ותומים.
בספרי נביאים וכתובים
מלכים א ד, ד - מצוין שצדוק ואביתר משמשים ככהנים.
מלכים ב, כב, ד - אזכור ראשון של "כהן גדול" במסגרת סיפור תנ"כי, הכוהן הגדול חלקיהו בן שלום.
ספר עזרא ג, ב - הזכרת יהושע בן יהוצדק כהן.
נחמיה יב, י-יא - רשימת ייחוס של מספר כהנים ולויים.

רשימת הכהנים הגדולים במהלך הדורות
רשימות מדויקות ומפורטות של הכהנים הגדולים לא השתמרו, וקיימות רשימות חלקיות ונתונות במחלוקת. התלמוד הבבלי מספר כי בתקופת בית המקדש הראשון כיהנו כשמונה עשר כהנים, וכי בבית המקדש השני כיהנו לא פחות משלוש מאות כהנים, מפני השוחד שהיו משלמים הכהנים לשלטון הרומאי, על מנת לזכות במשרה הרמה. אולם ייתכן שהמספר שלוש מאות אינו אלא לשון גוזמה, כיוון שבתלמוד הירושלמי מופיע מספר נמוך בהרבה, בין שמונים לשמונים וחמישה כהנים גדולים, ואף מבחינה היסטורית ידועים לכל היותר כשמונים וארבעה כהנים גדולים בסך הכל, לאורך שני בתי המקדש.

גם מספרם של הכהנים הגדולים בבית המקדש הראשון איננו מוסכם. כאמור, חז"ל מנו שמונה-עשר כהנים, אך מפרשי התלמוד, ובראשם בעלי התוספות, התקשו בדבריהם, מאחר שבספר דברי הימים מופיעה רשימת צאצאי אהרן הכהן ופנחס נכדו, שמקובל לזהותה כרשימת הכהנים הגדולים בימי בית ראשון, ולפי הפרשנות המקובלת שלה היא כוללת רק שלושה עשר כהנים גדולים לאורך בית ראשון. מסיבה זו נטו כמה ממפרשי התלמוד לגרוס בדברי התלמוד "שלושה עשר כהנים גדולים".

גישה אחרת (עליה נמנה המלבי"ם) טוענת כי רשימת צאצאי פנחס בדברי הימים איננה רשימת כהנים גדולים. תמיכה בגישה זו באה מדברי יוסף בן מתתיהו שמונה רשימה שונה בתכלית של כהנים גדולים בימי בית המקדש הראשון, אשר מונה שבעה עשר כהנים. רשימה דומה לרשימתו של יוסף בן מתתיהו נמצאת במדרש סדר עולם זוטא, ובה תשעה עשר שמות, אך מדרש זה הוא ככל הנראה פסבדו-אפיגרפי, ומקורו הוא דברי יוסף בן מתתיהו. רשימות אלו, כאמור, חופפות וניתן לשחזר בקירוב את הרשימה המקורית שעומדת בבסיס שתיהן.

הידיעות על רשימת הכהנים הגדולים בימי בית המקדש השני שבידינו מתבססות גם הן על דברי יוסף בן מתתיהו. הוא מונה בסה"כ 28 כהנים גדולים ב-107 השנים שבין תחילת מלכות הורדוס (37 לפנה"ס) ועד חורבן הבית (70 לספירה) וקיימים מספר קשיים בהתאמת דבריו לשמות כהנים גדולים המוזכרים בדברי חז"ל. כגון רבי אלעזר בן חרסום, שלדברי התלמוד כיהן ככהן גדול אחת עשרה שנה, ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, שאינם מוזכרים אצל יוסף בן-מתתיהו.

בטבלה שלהלן מסוכמת רשימת הכהנים הגדולים לפי דברי יוסף בן מתתיהו, תוך התאמה לשמות המוזכרים בחז"ל ובמקרא.
תקופת המקרא
אהרן הכהן
אלעזר בן אהרן
פינחס בן אלעזר
מרווח בלתי ידוע באורכו
עלי הכהן
אביתר (בערך 980 לפנה"ס)
צדוק (החל מ-965 לפנה"ס)
אחימעץ
עזריה
מכאן ואילך נחלקות המסורות

הרשימה המסורתית המבוססת על ספר דברי הימים
יוחנן
עזריה
אמריה
אחיטוב
צדוק
הרשימה לפי יוסף בן מתתיהו וסדר עולם זוטא
יהורם
יוחנן (רק ביוסף בן מתתיהו)
יהואחז (ביב"מ כנראה: אחזיהו)
יהויריב (רק בסע"ז)
יהושפט (רק בסע"ז)
יהוידע הכהן (בערך 835 לפנה"ס) (רק בסע"ז)
פדיה
צדקיה
יותם
יואל
אוריה
נריה
הושעיה
מכאן ואילך המסורות מתאימות
שלום
חלקיהו בן שלום (בערך 620 לפנה"ס)
שריה (סוף בית ראשון, 586 לפנה"ס)
יהוצדק

כהנים גדולים המוזכרים במקרא ואינם בשתי הרשימות
עזריהו (בערך 770 לפנה"ס) - מכונה במקרא "כהן הראש"
אוריה (בערך 735 לפנה"ס) - נזכר כ"כהן" סתםתקופת בית שני
התקופה הפרסית (סוף תקופת המקרא)
יהושע בן יהוצדק (בערך 520 לפנה"ס)
יויקים
אלישיב
יוידע בן אלישיב
יונתן בן יוידע (או יוחנן)
ידוע (יש המזהים עם שמעון הצדיק)
 יוחנן
בית חוניו בתקופה התלמית והסלאוקית
(על פי יוסף בן מתתיהו)
חוניו הראשון
שמעון הראשון יש המזהים עם שמעון הצדיק
אלעזר אחי שמעון
מנשה דוד אלעזר
חוניו השני בן שמעון הראשון
שמעון השני בן חוניו השני
חוניו השלישי בן שמעון
יאסון (ישוע) בן שמעון - הכהן הגדול הראשון שקנה את כהונתו.
 מנלאוס - הכהן הגדול השני שקנה את כהונתו.
אלקימוס (יקים) (157-167 לפנה"ס) - שקנה את הכהונה הגדולה מאנטיוכוס.
הכוהנים הגדולים מבית חשמונאי
יהודה המקבי
יונתן הוופסי (152)
שמעון התרסי (143)
יוחנן הורקנוס הראשון (135) (יש המזהים עם יוחנן כהן גדול)
יהודה אריסטובולוס הראשון (104)
אלכסנדר ינאי (103)
הורקנוס השני (76)
אריסטובולוס השני
מתתיהו אנטיגונוס השני
אריסטובולוס השלישיהכוהנים הגדולים האחרונים
(על פי יוסף בן מתתיהו בהשוואה לשמות המופיעים בחז"ל)
חננאל הבבלי (פעמיים) (כנראה חנמאל המצרי)
ישוע בן פיאבי
שמעון בן ביתוס
מתתיהו בן תאופילוס (הראשון)
יוסף בן עלים/אילם (יום כיפור אחד בזמן כהונת מתתיהו)
יועזר בן שמעון בן ביתוס (או יועזר בן ביתוס)
אלעזר בן ביתוס (אחיו של יועזר)
ישוע בן שי
חנן בן שת (15-6 לספירה)
ישמעאל בן פיאבי (הראשון)
אלעזר בן חנן (15)
שמעון בן קמחית
יוסף הקיָף (קיפא) (36-19)
יונתן בן חנן (36) - נרצח בזמן כהונת חנניה בן נדבאי
תאופילוס בן חנן (41-37)
שמעון (קנתירא) בן ביתוס
מתי בן חנן (43)
אליו֗עֵיני בן קנתּירא (אולי אליהועיני בן הקוף)
יוסף בן קמי (או קמחית) (44)
חנניה בן נדבאי (59-48) - נרצח בזמן המרד הגדול על ידי מנחם בן יהודה.
ישמעאל בן פיאבי (השני) - הוחזק ברומא כבן תערובת
יוסף בן שמעון (קבי) (61)
חנן בן חנן (3 חודשים) - נרצח בזמן המרד הגדול על ידי הקנאים.
ישוע בן דמנאי (62)
יהושע בן גמלא (או גמליאל) - כהונתו נקנתה בידי אשתו. נרצח בזמן המרד הגדול על ידי הקנאים.
מתתיהו בן תאופילוס (השני) (67-65)
פינחס בן שמואל מכפר חבתא (67)
מוזכרים בחז"ל ככהנים גדולים, אך אינם מופיעים ברשימות היסטוריות
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול
רבי אלעזר בן חרסום
יששכר איש כפר ברקאי

מתקופת הורדוס ועד חורבן בית שני

 שם הכהן  שנת מינוי  בית הכהונה  נותן המינוי חננאל הבבלי/המצרי  37 לפנה"ס  בית צדוק?  הורדוס אריסטובולוס השלישי  36 לפנה"ס  בית חשמונאי חננאל הבבלי (כהונה שנייה) 35 לפנה"ס  בית צדוק יהושע בן פיאבי  30 לפנה"ס? בית פיאבי שמעון בן ביתוס  23 לפנה"ס  בית ביתוס מתתיהו בן תאופילוס (הראשון)  6 לפנה"סבית קתרוס יועזר בן ביתוס  4 לפנה"ס בית ביתוס אלעזר בן ביתוס  4 לפנה"ס ארכלאוסיהושע בן שי  3 לפנה"ס ? בית חנן? יועזר בן ביתוס (כהונה שנייה)  6/5 לספירה בית ביתוס חנן בן שת  6 לספירה  בית חנן  קוויריניוס ישמעאל בן פיאבי הראשון  15 לספירה ואילך ?  בית פיאבי  ואלריוס גראטוס אלעזר בן חנן  17/16? בית חנן שמעון בן קמחית  18/17? בית קמחית יוסף קיפא  18? בית קתרוס-בית חנן יונתן בן חנן  36  בית חנן  ויטליוס תאופילוס בן חנן 37  בית חנן שמעון קנתרא  41  בית קתרוס-בית ביתוס  אגריפס הראשון מתתיה בן חנן 41  בית חנן אליהועיני בן קנתרס  44 בית קתרוס-בית ביתוס יוסף בן שמעון קבי  46  בית קמחית או בית קתרוס-בית ביתוס  הורדוס (מלך כלקיס) חנניה בן נדבאי  48  ? ישמעאל בן פיאבי (השני)  59? בית פיאבי  אגריפס השני יוסף קבי  61?  בית ביתוס או בית קמחית חנן בן חנן  62  בית חנן יהשוע בן דמנאי  62  ? יהושע בן גמלא  64/63  אשתו מרתא הייתה מבית ביתוס מתתיהו בן תאופילוס (השני)  64  בית חנן פינחס בן שמואל מכפר חבתא  68  כהן שלא ממשפחה מהכהונה הגדולה  הקנאים

לקריאה נוספת
 "כהן גדול"; בתוך: אוצר עיונים, ש"ס מתיבתא, מגילה, כרך א, מערכה ב, עמ' יז-ל.
ירון זילברשטיין, ""אנו כפרתך" או "שתהא אימתו עליך"? עיון בשיטת הממשל של כהן גדול ומלך המוצעת במשנה סנהדרין (ב, א-ג ומקבילותיה בספרות חז"ל)", Ḥakirah: The Flatbush Journal of Jewish Law and Thought 30 (2021), pp. 13-36.
פרופ' נחום רקובר, תקנת השבים, כהן גדול שהרג את הנפש - חזרתו לכהונתו, 180. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, 2007

קישורים חיצוניים

 הלכות כהן גדול, באתר דעת
 מות הכהן הגדול , מאת פרופ' שאול רגב
 הכהן הגדול בעדה השומרונית




הערות שוליים

*
קטגוריה:כהונה
קטגוריה:תארים ותפקידים יהודיים
קטגוריה:בית המקדש