נס

נס הוא כינוי למאורע אשר חורג מדרך הטבע וההתנהלות הטבעית של העולם, ומיוחס להתערבות של ישות עליונה כדוגמת התערבות אלוהית או של שליחי האל. מושג הנס הוא מושג מרכזי בדתות רבות, כשבדתות שונות ולעיתים אף באותה דת, קיימות תפישות שונות למושג. ישנם מאמינים הרואים בנס הוכחה לקיומו של האל, או אישוש לקיומו של שליח האל.

מקור השם
המילה נס בעברית היא מילה נרדפת לדגל. נס הוא אירוע שמסמל או מצביע על התערבות על-טבעית במציאות, במיוחד אירוע של הצלה, ריפוי או ניצחון.

ביהדות
שמאל|ממוזער|200px|פסל המתאר את הנס "שמש בגבעון דום" (היוצר: שמואל בר-אבן, ירושלים)
ביהדות מבחינים בין שני סוגי ניסים:
 נס גלוי – נחשב במקרה שאין דרך אחרת להסביר את המאורע, והנס שנעשה גלוי לעין כול.
 נס נסתר – מקרים בהם הנס אינו נראה במבט שטחי או מקרים בהם ניתן לפקפק בקיומו של הנס.

בסיפורי התנ"ך מתוארים כמה ניסים שהם "ניסים גלויים", למשל:
 לידת שרה את יצחק בגיל 90
 שמש בגבעון דום בכיבושי יהושע בן נון
 הניסים שעשה לאלישע – נס אסוך השמן, החייאת בן האישה השונמית ועוד.
 נס אליהו הנביא בהר הכרמל

תפיסה זו, אך שהיא מושרשת ביהדות, יש בה גוונים שונים. כך למשל הרמב"ם סבור שההשגחה הנסתרת הזו, קיימת רק כלפי הצדיקים, בעוד הוגים אחרים הרחיבו אותה עד לחלקים הקטנים ביותר של המציאות. למשל אחת הפרשנויות הנפוצות של מגילת אסתר, מגילה שאלוהים אינו מוזכר בה ולו גם פעם אחת, עוסקת במשמעות השם "אסתר" (מלשון נסתר) ולדברים שהתרחשו במגילה כרמז לכך שאלוהים פועל מאחורי הקלעים של עולם המציאות, כמאמר הפסוק "ואנכי הסתר אסתיר פני".

באופן כללי, נהוג להבדיל בין היחס לאדם פרטי לבין עם ישראל בכללו.

 מרכזיות עניין הנס 
בניגוד לנצרות (להלן), ביהדות עשיית ניסים אינה תנאי להכרה בצדיקותו או בקדושתו של צדיק – הניסים תופסים מקום של עניין בהגות היהדות אך משניים לעיקר אישיות האדם (חוכמה, דקדוק במצוות, ידיעת ולימוד התורה, מידות ודרך ארץ).

ניתן להבחין בשתי גישות בסיסיות ביהדות לקיומו של נס ולהתערבותו של אלוהים בטבע:

מחד גיסא, לדעת הרמב"ן, כל המציאות סביבנו היא בגדר נס. הוא לא ראה בניסי יציאת מצרים חריגה מהטבע אלא הוכחה לכך שאין טבע כלל: .

מאידך גיסא, גישת הרמב"ם היא שהנס נוצר בתוך מערכת הטבע בששת ימי בראשית, ואין התחדשות ניסית בזמן מסוים, אלא הכול תוכנית אלוהית מששת ימי הבריאה כחלק מהמערכת הטבעית עצמה. "כל המופתים היוצאים מן הרגיל, שהיו ושיהיו על פי הייעוד, כולם קדם להם החפץ בששת ימי בראשית. והושם בטבע הדברים מאותה שעה ואילך, שיתרחש בהם מה שיתרחש. וכשהתרחש בזמן שהיה צריך חשבוהו לדבר שנתחדש עתה ואינו כך.." (שמונה פרקים לרמב"ם – פרק שמיני).

ניסים כהוכחה לנבואה

הניסים למעשה הם ניבוי העתיד. ההבדל בין נביא אמת לבין נביא שקר הוא האם מה שניבה אכן התגשם. הרמב"ם בספרו פירט את כמות ההוכחות הנדרשות לשם כך, ומה נחשב כהוכחה.

ישנה מחלוקת ראשונים איזה מופת נחשב לצורך הוכחה לנבואה:

לדעת הרמב"ם, המוכיח דבריו מפסוקי התנ"ך, ההוכחה המבדילה בין נביא אמת לבין נביא שקר היא רק באמצעות ניבוי של מאורע עתידי חיובי. מאורע שלילי אינו ניתן לחיזוי ודאי, מכיוון שהוא יכול להתבטל על ידי תשובה ועל ידי רחמי האל.

על פי רבי יהודה הלוי, המופת הנצרך מנביא הוא נס גלוי, אך הרמב"ם לא הצריך נס גלוי, מכל נביא ונביא.
הוכחה לקיום האל

הוגי דעות מרכזיים ביהדות ראו ביציאת מצרים, במעמד הר סיני ובירידת המן ניסים המוכיחים את קיום האלוהות, והתגלות לעם ישראל. על פי הוגים אלו, אף על פי שבתנ"ך מתוארים ניסים נוספים, הם היו עלולים להיות מזויפים (כמו הניסים בדתות אחרות), ואילו מהימנותם של יציאת מצרים ומעמד הר סיני, שהיו לעיני מיליוני אנשים, לפי מסורת מדור לדור, מוצקה ולכן הוא ההוכחה לדת. לא ניתן להמציא עובדה ולומר שהיא התרחשה לעיני עם שלם אם אין היא אמיתית, שכן השומעים יכחישו את העובדה וכולם ידעו שהמספר שקרן.

לפי הרמב"ם במשנה תורה, אמונה שנשענת על מעשה ניסים אינה מספקת, ודווקא מעמד הר סיני הוא ההוכחה האמונית החזקה ביותר, מכיוון שהיא לא נסמכת על ניסים, אלא על ראייה עצמית של עם ישראל את דיבור ה' אל משה:

אמונה בניסים בתקופת חז"ל

בתנ"ך ובכמה מאגדות התלמוד ובמדרש, יוחס לחכמים אחדים הכוח להחיות ולהמית. לעיתים הפעולה הייתה סבילה, בעוד החכם לא התכוון לכך ישירות, ולעיתים הייתה פעילה וכוונה לתוצאה המבוקשת.

אף שהדבר לא נאמר במפורש בחלק מהסיפורים, לאור גישת היהדות לכשפים, הכוונה היא לא לכוח עצמאי של חכמים שעסקו במעשי כשפים ובאמצעותם יכלו להחיות ולהמית, אלא שהאל ייחס משקל רב לתפילותיהם ולמחשבותיהם של צדיקים, אך הוא היחיד שמסוגל להמית ולהחיות.

ברוב הדוגמאות העוסקות בהשבה לחיים, טכניקת ההשבה לחיים זהה: החכם מבקש רחמים על המת, ותפילתו נענית והמת חוזר לחיים. הכוח להחיות הוא כוחו של האל, שאליו מופנות תפילותיהן של חכמים, וכאשר חכם מתפלל להשיב את המת לחיים, תפילתו נענית. בעוד שהבקשה להשבה לחיים היא בקשה מפורשת שמפנה החכם לקב"ה, ההמתה מתרחשת בלא שתהיה בקשה מפורשת להמית; התלמוד אינו מציג את החכמים כצמאי דם הגורמים למוות במחשבתם. ההמתה היא לעיתים תגובה של הקב"ה לצערו וכאבו של החכם; הקב"ה הוא הגוזר מיתה על מי שפגע בכבוד חכמים וציערם.

 אין סומכין על הנס 
בצד האמונה בנס, קיים כלל שאין סומכין על הנס, כלומר על אדם להיזהר, ולא לקחת סיכונים מיותרים בתקווה שיקרה לו נס. המחשה לעיקרון זה מופיעה בסיפור התלמודי הבא:

(הסיפור בעברית: רבה ורבי זירא ערכו סעודת פורים ביחד, והשתכרו. קם רבה ושחט את רבי זירא. למחרת ביקש רבה רחמים, ורבי זירא קם לתחייה. כעבור שנה פנה רבה לרבי זירא והזמין אותו לערוך שוב סעודת פורים יחדיו. ענה לו רבי זירא: לא בכל שעה ושעה מתרחש נס).

גישות ביהדות בת זמננו

בעדות המזרח מקובל יותר ליחס כוח מיסטי לצדיקים והכרה ביכולתם לפעול ישועות וניסים. גם בתנועת החסידית ישנה התייחסות רבה לניסים של צדיקים (שם הם מכונים ״מופתים״ ולא ניסים).

לעומת זאת ביהדות הליטאית (בעיקר בתקופה שבה המחלוקת בין החסידים למתנגדים החריפה) קיימת התנגדות לכך, אולם החל מהעשור הראשון של שנות ה-2000 הגישה השתנתה, ולכלל היהדות החרדית חדרו מונחים מיסטיים של שימוש במופתים ובסגולות שונות וכדומה.

ביהדות תימן יש שני זרמים: הזרם העיקרי, שדעותיו כמו שאר עדות המזרח בהן יש שימוש בקמעות וכדומה על מנת לחולל ניסים. הזרם השני הנקרא הדרדעי, מתנגדים נחרצות לכל העיסוק במיסטיקה ולכל טענה של עשיית ״מופתים״ בדורות אלו.

ביהדות היו הוגי דעות רבים, במיוחד מחוגי הקבלה והחסידות, שטענו שהיקום הוא נס שכן לפי טענתם, הוא אינו יכול להתקיים בלי שאלוהים יקיים אותו. טענה דומה העלה הפילוסוף יובל שטייניץ בספרו "טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה", בו הוא טוען את הטענה שמאז דחיית העקרונות האריסטוטליים בפיזיקה, לא ניתן להסביר שום שינוי, במרחב או בזמן, אלא על ידי ישות לא גשמית. הוגים שונים דוחים דעה זו.

ניסים בנצרות

על פי הנצרות, ההכרה במעמדו של ישו כבעל תכונות אלוהיות נבעה משורה של ניסים שבוצעו על ידיו. הראשון ביניהם מכונה החתונה בקנה ובו על פי האמונה הנוצרית, השתתף ישו בחתונה רבת משתתפים ביישוב קנה שבגליל, שהוא, כפי הנראה, כפר כנא של ימינו. בחתונה ביצע ישו את הנס הראשון שלו ובו הפך מים ליין. במקום התרחשות הנס ניצבת כיום כנסיית החתונה הפרנציסקנית. ניסים נוספים מתארים כי ישו הלך על המים וריפא חולים באמצעות נגיעה בהם בלבד.
עם זאת, הנס המרכזי בחייו של ישו ובאמונה הנוצרית הוא תחיית ישו שלושה ימים אחרי צליבתו.

גם בהמשך ההיסטוריה של הנצרות מתוארים ניסים רבים שקרו בדרך כלל לאנשים שהוכרזו כקדושים ולמעשה אחד מהתנאים של הכרזת לקדוש היא האמונה בקיום נעסים על ידיו.

התייחסות של מדענים ופילוסופים לניסים 
המתמטיקאי ג'ון אדנזור ליטלווד טבע את חוק ליטלווד, שקובע שכל אדם צריך לצפות שיקרה לו נס בקצב של בערך פעם בחודש.

הפילוסוף דייוויד יום טען כנגד אמונה בניסים, פותח בעקבות טיעון של ג'ון טילוטסון, הארכיבישוף מקנטרברי. טילוטסון ואחרים, (כדוגמת ויליאם קלינגוורת' לפניו ובן דורו הבישוף אדוארד סטילינגפליט), טענו כי הם מגינים על "השכל הישר" של הנצרות, כלומר על הכנסייה האנגליקנית. הטיעון של טילוטסון כנגד הדוקטרינה הקתולית של הטרנסובסטנציה (המרה) בנצרות (האמונה שלחם ויין הקודש הופכים לבשרו ודמו של ישו) או "הנוכחות האמיתית של אלוהים" היו פשוטות וישירות. הרעיון נגד את השכל הישר, אמר.

הדוקטרינה טוענת כי הלחם והיין שימשו בטקסי השיתוף הכנסייתיים השתנו בישותם כך שהלחם והיין הפכו בחושי המאמינים לגוף ולדם של ישו. אם זה נראה כמו לחם, מריח כמו לחם ויש לזה טעם של לחם, לפיכך זה לחם. כדי להאמין אחרת משמעותו לוותר על הבסיס לכל הידע המבוסס על ניסיון החושים. כל דבר יכול להיות שונה ממה שהוא נראה לחושים. לטיעון זה אין דבר עם הטיעון הספקני על אודות אי הוודאות של ידע החושים. טיעון זה איננו על אודות ביטחון במה שאנחנו חשים אלא על אודות אמונה הגיונית. אם הקתולים צודקים אודות ההמרה, אזי ספר יכול להיות בישוף, או שאגס יכול להיות קתדרלת וסטמניסטר. כל דבר שאנו תופסים יוכל להיות לא שייך למה שהוא נראה לנו. עולם כזה יהיה בלתי הגיוני ואינו ראוי לאלוהים. אם לא ניתן להאמין בחושים במקרה ספציפי זה, אי אפשר להאמין להם בשום מקרה. כדי להאמין בהמרה, יש צורך לזנוח את הבסיס לכל הידע – ניסיון החושים.

לעומת טיעון זה טוען ריצ'רד דוקינס כי הסברים מעין אלה סובלים משתי בעיות - בעיה אחת היא בעיית "רקורסיה אין סופית" - אם כדי ליצור או לקיים סדר או דבר מה מורכב חייבים משהו מורכב יותר, מעין "וו-שמימי" או "שען" שירכיב אותו, אזי אותו טיעון חל גם על "השען" עצמו. כלומר אם היקום חייב ישות מורכבת יותר שתיצור אותו, אז אותו טיעון עצמו חל גם על הישות המורכבת הזו עצמה - כלומר על אלוהים - גם הוא חייב ישות מורכבת יותר שתיצור אותו וכך ברקוסיה אין סופית הפתרון שדוקינס מציע הוא שיש מקרים שבהם סדר יכול להיווצר "מלמטה למעלה". בעיה אחרת שדוקינס מצביע עליה היא שמדובר במעין עצלות מחשבתית. במקום להגיד - הדבר זה הוא מורכב ועלי לחקור כיצד הוא התרחש, אפשר להגיד על כל דבר ביקום שסיבת קיומו הוא "אלוהים" ובכך לעצור כל צורך בחקירה מדעית.

התפתחות היסטורית של מיתולוגיות על ניסים
לאורך ההיסטוריה האנושית התפתחו אגדות על ניסים סביב חייהם של דמויות דתיות, כמו קדושים בנצרות. לפי גישה ביקורתית מודרנית, תופעה זו משקפת תהליך תרבותי: ככל שדמות זוכה להערצה עמוקה יותר, כך מתרבות סביבה מסורות על כוחות על-טבעיים. עם הזמן, וככל שמתבססת תפיסה מדעית של חוקי הטבע וביקורת מקורות היסטורית, סיפורי הניסים נוטים להצטמצם או להיתפס כמיתולוגיים. עם זאת, יש הכרה בכך שאישים כריזמטיים עשויים לחולל שינוי ממשי במצבם הנפשי או הגופני של מאמיניהם, גם ללא הסבר על-טבעי לדוגמה אפקט פלצבו.

בספר היסטוריה של מלחמת המדע עם התיאולוגיה בנצרות שכתב אנדרו דיקסון וייט, מייסד אוניברסיטת קורנל, בשנת 1896 הוא מתחקה אחר תהליך שבו יוחסו מעשי ניסים לקדושים שונים לאחר מותם.

ממוזער|פרנסיסקו חאווייר|פרנסיסקו חאווייר, שנים רבות לאחר מותו החלו לייחס לו ביצוע מעשי ניסים, שהוא עצמו או אנשי תקופתו לא כתבו עליהם כלל
כמקרה מבחן מביא וייט את סיפור חייו של פרנסיסקו חאווייר, מן הדמויות המרכזיות במסדר הישועים. חאווייר, אציל ספרדי ופרופסור בפריז, ויתר על קריירה אקדמית מבטיחה ויצא כמיסיונר למזרח הרחוק. במשך כשתים-עשרה שנים פעל בהודו וביפן, כשהוא עובר מכפר לכפר ומלמד את עיקרי הנצרות, עד מותו בשנת 1552. סביב דמותו, כמו סביב קדושים רבים אחרים, נוצרה ספרות עשירה של "ניסים".

במהלך שנותיו כמיסיונר כתב חאווייר מספר רב של מכתבים מפורטים, אשר נשמרו ולאחר מכן פורסמו; מכתבים אלה, יחד עם מכתביהם של בני תקופתו, מציגים בבירור את כל מאפייני חייו. בשום מקום במכתביו שלו או במסמך בן זמנו לא מופיע תיאור של נס שחולל. לכל היותר, התרחשו שניים או שלושה מקרים במהלך כל חייו, שנדרשת אמונה יוקדת כדי להציגם כהתערבות אלוהית. למשל בזמן מסע באירופה הוא חצה נהר עם שגריר אחד המשרתים נקלע למים עמוקים והיה בסכנת טביעה. השגריר התפלל בלהט רב, המשרת נאבק ויצא מהזרם. תוך 60 שנה לאחר מותו הגדילו ביוגרפים שונים את המקרה ל"נס". במקום שהשגריר יתפלל מסופר שהוא עצמו התפלל. אצל כותבים מאוחרים יותר, חאווייר מתואר כמרים את הסוס ורוכבו מן הזרם במעשה על־טבעי ברור.

במכתביו של חאווייר אין כל אזכור לניסים במובנם הרגיל, אף שהוא מתאר בפירוט רב את פעילותו ומדווח בלהיטות על כל מה שראה בו סימן לעידוד או לחסד אלוהי. גם בהתכתבויות של עמיתיו המיסיונרים אין אזכור לניסים שחולל. אוספי מכתבים ישועיים מן התקופה, ובהם הקובץ שפרסם עמנואל אקוסטה כעשרים שנה לאחר מותו, אינם כוללים כל תיעוד עכשווי של נס שביצע, דבר המצביע על כך שסיפורי הניסים יוחסו לו רק בשלב מאוחר יותר. בשנת 1562 נשא יוליוס גבריאל אאוגובינוס (Julius Gabriel Eugubinus) נאום חגיגי על מצבתו בפני נציגי האפיפיור ואבות מועצת טרנטו. אף שהזכיר סימנים רבים לחסד אלוהי, הוא לא הזכיר כלל את ריבוי הניסים שיוחסו לפי האגדות לחאווייר מאוחר יותר.

לפי מכתביו שלו, מכתבי חבריו ודברי האב אקוסטה מראים שהשפה היפנית הייתה קשות לו, ולימודן דרש מאמץ רב. בביוגרפיות המאוחרות של חאווייר נוצרה אגדה שהוא דיבר יפנית ושפות שבטיות באופן מושלם.

בשנת 1622 התקיימו ברומא הליכי הקנוניזציה של פרנסיסקו חאווייר. הקרדינל מונטה, בנאומו בפני האפיפיור גרגוריוס החמישה־עשר, ציין עשרה ניסים עיקריים שביצע חאווייר לכאורה, כולל הפיכת מי ים למים מתוקים, ריפוי חולים, החייאת מתים, החזרת סירה אבודה, התרוממות גופנית, גרימת רעידת אדמה לעיר חילונית, ואפילו סיפור מוזר שבו סרטן השיב לו צלב שאבד בים. כמו כן הוזכרו נס שבוצעו לאחר מותו, כגון מנורות ממולאות במים קדושים שדלקו כאילו היו שמן. לאחר ההכרזה כקדוש הופיעו ביוגרפיות רבות, שכל אחת מהן הגדילה את מספר הניסים והעצימה אותם. לדוגמה, סיפור על קופת כסף שבו חאווייר החזיר מפתח מבלי לקחת כסף – בסיפורים מאוחרים יותר הפך לניסי פלאי עם הבטחה שהקופה תישאר תמיד מלאה.

בשנת 1682, 130 לאחר מותו של חאווייר, פרסם האב בוהור (Father Bouhours) ביוגרפיה קלאסית, שבה ריבוי הניסים הוגדל עוד יותר: מספר ההחייאות, אספקת המים, דגיגים פלאיים והתרוממויות (טרנספיגורציות) גדלו משמעותית לעומת הסיפורים הקודמים, והניסים שהופיעו במקורות מוקדמים במידה מועטה, הופיעו כעת כמות גדולה יותר ובעוצמה חזקה יותר.

ראו גם
 על-טבעי
 טיעון מן הנס
 אין בעל הנס מכיר בנסו
 כוח ניבוי
 קסם

לקריאה נוספת
 הרב עדין אבן ישראל, "ניסיך שבכל יום עמנו". בתוך "חיי שנה", ידיעות ספרים והמכון הישראלי לפרסומים תלמודיים, ירושלים, 2008, 139–146.
 ריצ'רד דוקינס, קסם המציאות: איך אנחנו יודעים מה אמיתי ומה לא, כנרת, זמורה-ביתן, 2016, הפרק "מהו נס?", עמ' 246–265.
 הנס דה וריס, ניסים, אירועים ופלאים קטנים. מסה פילוסופית, הוצאת רסלינג 2019

קישורים חיצוניים


 הרב אליעזר מלמד, ריאליות בקיום המצוות – נס וטבע, פורסם במדור 'רביבים', בעיתון בשבע, גיליון 564
 אלכסנדר קליין, בעיית הנס בהגות היהודית, באתר דעת
 מייקל שרמר, נס ברחוב ההסתברות, באתר סיינטיפיק אמריקן





הערות שוליים

*
קטגוריה:רוחניות ואמונה
קטגוריה:מאגיה
קטגוריה:מונחים ומושגים דתיים