יהדות טורקיה

ממוזער|מפת טורקיה של היוםממוזער|כתובה מאיזמיר, טורקיה
יהדות טורקיה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון, שני אזורים שטורקיה מהווה חלק מהם. משערים שהיהודים חיו כבר לפני כ-2400 שנה, במה שמוכר כטורקיה של היום. כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה ויש על כך עדויות היסטוריות. שרידי בית כנסת מהמאה ה-4 לפנה"ס נמצאו בעיר סרדיס, בירתה של ממלכת לידיה הקדומה. שמה של סרדיס היה "Sfard", אולי "ספרד" המוזכרת בספר עובדיה שנאמר: "וְגָלֻת הַחֵל-הַזֶּה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר-כְּנַעֲנִים, עַד צָרְפַת, וְגָלֻת יְרוּשָׁלִַם, אֲשֶׁר בִּסְפָרַד יִרְשׁוּ, אֵת עָרֵי הַנֶּגֶב."

עד לתקופה העות'מאנית רוב היהודים בטורקיה היו דוברי יוונית בני הקהילה הרומניוטית, לצד מספר מצומצם של קהילות קראיות פזורות. בסוף המאה ה־15 ובראשית המאה ה־16 הגיעו לאזור גלים נרחבים של יהודים ספרדים יוצאי קסטיליה, אראגון, נווארה, פורטוגל ודרום איטליה, שגלו לאחר שגורשו או נרדפו בעקבות האינקוויזיציה. רבים מהם מצאו מקלט ברחבי האימפריה העות'מאנית, לרבות באזורים המרכיבים כיום את טורקיה. בין משפחות יהודי טורקיה ניתן למצוא את משפחות פיצ'ו, גמליאל, בכר, אברבנאל, מורדו, בן בשט (בן בסט), ביצ'צ'ו, בן ששון, קונפי, קרקו, ועוד.

לצד קהילת מגורשי ספרד הדומיננטית דוברת הלאדינו וכן הקהילות הרומניוטיות והקראיות הוותיקות, התקיימו בשטחי טורקיה של ימינו גם קהילות יהודיות ייחודיות במנהגיהן. יהודי העיר אורפה (קרוב לגבול הטורקי-סורי) מכונים אורפלים והם מהווים עדה נפרדת, על אף היותם חלק מיהדות טורקיה. דוגמה נוספת היא קהילת הנאש דידן, שחיה באזור בשקאלה שבמזרח טורקיה, ואותה ניתן לשייך מבחינה תרבותית ליהדות כורדיסטן.

רוב יהדות טורקיה היגרה מהמדינה - רובם עלו לארץ ישראל במהלך המאה ה-20 וחלקם היגרו למדינות אירופה, צפון ודרום אמריקה. נכון ל-2022, חיים ברפובליקה הטורקית כ-14.5 אלף יהודים, המהווים פחות מפרומיל מאוכלוסיית המדינה. מרביתם חיים בבירה איסטנבול, ומיעוט בעיר הנמל איזמיר. כיום קיימים במדינה 23 בתי כנסת, מהם 16 באיסטנבול. לקהילה היהודית באיסטנבול בית ספר יסודי ועל יסודי, ובאיזמיר – בית ספר יסודי.

 בעת העתיקה 
על פי המסופר בתנ"ך סיפור המבול ותיבת נח התרחש בהר אררט, שהוא הר במזרח טורקיה, כעת הוא בגבול טורקיה, ארמניה ואירן.

לפי יוסף בן מתתיהו, היסטוריון יהודי מן המאה הראשונה לספירה, התקיימו קהילות יהודיות בחבלי לידיה ובפריגיה באסיה הקטנה כבר בסוף המאה השלישית לפנה"ס. לדבריו, קהילות אלו נוצרו בעקבות העברתם של כ-2,000 משפחות יהודיות לאזור בידי המלך הסלאוקי אנטיוכוס השלישי. צאצאי אותן קהילות, בסרדיס ובמרכזים אזוריים אחרים, זכו בהדרגה למעמד של אזרחים בעלי זכויות בתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת.שמאל|ממוזער|240x240px|שרידי בית הכנסת העתיק בסרדיס

 תחת האימפריה הביזנטית 
בתקופה הביזנטית הייתה באסיה הקטנה ובארצות הבלקן קהילה יהודית רומניוטית אשר מקורה מארץ ישראל. כמה מאות שנים רוב היהודים היו רומניוטים, עד אשר יבוא גירוש ספרד במאה החמש העשרה.

במאה ה־12 החלה להתגבש בקונסטנטינופול קהילה קראית פעילה, שיחסיה עם היהודים הרבניים הייתה מתוחה, אך עם חלוף הזמן חל שיפור מסוים. במאה ה־15 התעוררה מחלוקת בתוך הקהילה הרבנית עצמה בשאלה האם מותר ללמד תלמוד ליהודים קראים. במהלך ימי הביניים הפכו קונסטנטינופול, אדריאנופול וניקומדיה למרכזי לימוד עבור קהילות קראיות ממזרח אירופה, ולעיתים גם עבור קהילות דוברות ערבית במצרים ובאזור הסהר הפורה. 

בימי האימפריה העות'מאנית 

המאה ה־15 סימנה נקודת מפנה חשובה בתולדות היהודים בשטחי טורקיה של ימינו. בשנת 1453 נכבשה קונסטנטינופול בידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני, אירוע שהביא לקץ השלטון הביזנטי. באותה תקופה התרחבה האימפריה העות'מאנית במהירות, ועד מהרה שלטה על מרחבים נרחבים – מתימן ועיראק במזרח ועד סרביה ורומניה בצפון-מערב – כשקונסטנטינופול, שנודעה מעתה גם בשם איסטנבול (ובפי היהודים, "קושטא"), שימשה כבירתה. מהמט, שביקש לשקם את העיר שנפגעה במצור וננטשה בידי חלק מתושביה, הנהיג מדיניות שנודעה בשם "סורגון" (עקירה ויישוב מחדש בכפייה). במסגרת זו הועברו לבירה החדשה קהילות שלמות, ובהן עשרות קהילות יהודיות (בעיקר יהודים רומניוטים אבל גם קראים ואחרים) משטחי טורקיה. עם זאת, קהילות בערים שנכנעו לעות'מאנים ללא קרב הורשו להישאר במקומן.

כמה עשורים לאחר מכן, עם גירוש ספרד בשנת 1492, הגיע גל עצום של פליטים יהודים מממלכות קסטיליה ואראגון אל ארצות אגן הים התיכון: ממרוקו ועד יוון והבלקן, לארץ ישראל (בעיקר לצפת וירושלים), וגם לשני חלקיה של טורקיה של ימינו – האירופי והאסיאתי. גל נוסף של מגורשים הגיע מפורטוגל בשנת 1497, ובעשורים שלאחר מכן המשיכו להגיע גם אנוסים מספרד ומפורטוגל, אשר באדמות האימפריה העות'מאנית שבו בגלוי ליהדותם. המגורשים התיישבו במספרים גדולים באיסטנבול ובסלוניקי (כיום בצפון יוון). בערים אלו נרשמה עלייה דרמטית במספר בני הקהילה. באיסטנבול, למשל, גדל מספר היהודים מכ־8,000 בשנת 1477 לכ-40,000 בשנת 1535. בסלוניקי, שבה לא נרשמו יהודים כלל בשנת 1478, חיו כבר בשנת 1519 כ-16,500 יהודים, שהיוו יותר ממחצית מתושבי העיר. קהילות יהודיות קטנות יותר התבססו גם באדירנה, בורסה, וסרס. מגורשי ספרד הגיעו לרוב כמשפחות ולעיתים בקבוצות מצומצמות. עם הזמן, וככל שמספרם גדל והלך, הם נטו להיפרד מן הקהילות המקומיות שאליהן הצטרפו ולהקים קהילות נפרדות בעלות מוסדות משלהן.

בעקבות גלי ההגירה מחצי האי האיברי אל האימפריה העות'מאנית, תפסה האימפריה בתוך זמן קצר את מקומו של חצי האי כאחד המרכזים היהודיים הגדולים והחשובים בעולם. שינוי כה מהותי לא היה מתרחש, ככל הנראה, ללא הסכמת הסולטאנים ותמיכתם. לפי סיפור עממי, הסולטאן הטורקי הכריז על העדר התבונה של פרננדו השני מלך ספרד: "אתם קוראים לפרננדו מלך חכם, אך בגרשו את היהודים הוא הופך את המדינה שלו לענייה ואת שלנו לעשירה!". ידוע כי השלטון העות'מאני אף פנה לשליטים הגנואים באי כיוס בבקשה שלא להפריע למעברם של יהודים לאדמות האימפריה.

בראשית המאה ה־16 פעלו באיסטנבול כ-40 קהילות יהודיות שונות, וזרם המהגרים לעיר נמשך בעקבות התרחבות האימפריה. בשנת 1517, לאחר כיבוש מצרים בידי העות'מאנים, הגיעו לעיר גם יהודים מקהילותיה. בעקבות קרב מוהאץ שבהונגריה בשנת 1526 הועברו יהודי בודה (בבודפשט של ימינו) לאיסטנבול, וכן לערים נוספות בתחומי האימפריה ובהן אדירנה, סופיה (בבולגריה) וקבאלה (ביוון). בסוף המאה ה-16 האוכלוסייה היהודית באימפריה העות'מאנית הייתה פי שניים (150,000) מאשר מספר היהודים בפולין ואוקראינה ביחד (75,000). היהודים הוכרו באופן רשמי כמיעוטים אוטונומים יחד עם הארמנים, היוונים, והבולגרים.
ממוזער|344x344 פיקסלים|שני יהודים מאיסטנבול, 1574

היהודים מילאו מספר פונקציות בעיקר במסחר, כיוון שהטורקים המוסלמים לא היו מעוניינים בהם. היהודים הספרדים הורשו להתיישב באזורים מפותחים כגון: רומליה (האזורים האירופיים של האימפריה איסטנבול, סרייבו, סלוניקי ואדירנה), במערב וצפון אנטוליה (בורסה, איידין, טוקט, מניסה, אמסיה), אבל גם באזורים הדרומיים של הים התיכון (ירושלים, דמשק, צפת, ובמצרים). איזמיר לא הייתה מיושבת על ידי היהודים הספרדים, רק מאוחר יותר. היהודים פיתחו יוזמות עסקיות, הרחיבו את המסחר עם ארצות אחרות, לא מעט בזכות יוצאי ספרד שגם הם עברו לגור בערי הנמל באגן הים התיכון. השליטים הטורקיים לא סמכו על נאמנות הנוצרים וכך המסחר עם ארצות אירופה התנהל על ידי יהודים.שמאל|ממוזער|232x232px|אוניה שנשלחה להציל יהודים מספרד בשנת 1495
בית הכנסת הראשון בטורקיה, "עץ חיים" הוקם בעיר בורסה אשר עברה בשנת 1324 לשלטון העות'מאנים. בית הכנסת קיים עד היום, למרות שהקהילה היהודית במקום מונה רק 140 נפש.

הקהילות היהודיות העיקריות ברחבי האימפריה העות'מאנית היו בערים אלו: איסטנבול, סרייבו – היום עיר הבירה, והעיר הגדולה ביותר במדינת בוסניה והרצגובינה, סלוניקי – העיר השנייה בגודלה ביוון ומערי הנמל החשובות שבה, אדירנה בחלק האירופאי של טורקיה – ליד הגבול עם יוון ובולגריה, ניקופוליס ביוון, ירושלים וצפת בארץ ישראל, דמשק בסוריה, בעיראק, במצרים ובפנים טורקיה באנטוליה בבורסה העיר, טוקט (Tokat) ואמסיה. הקהילה באיזמיר הוקמה מאוחר יותר. על תרומת היהודים שהגיעו מספרד לגודל האוכלוסייה ניתן ללמוד מעובדה כי בזכותם מספר המשפחות היהודיות בירושלים עלה מ-70 ל-1,500 ובצפת מ-200 ל-3,000 ובכך הייתה למרכז היהודי הגדול בארץ. בדמשק היו 500 משפחות. באיסטנבול הייתה קהילה של 30,000 נפש עם 44 בתי כנסת.

 החסות בשיטת ה"מילט" "millet" 
יהודי טורקיה חיו בסובלנות תחת השלטון העות'מאני, אשר החיל את שיטת ה"מילט" על עדות המיעוטים ברחבי האימפריה. השיטה דגלה באוטונומיה פנימית ודתית לכל עדה דתית. החכם באשי מונה למנהיג העדה ולו היו סמכויות מלאות כלפי בני העדה. על היהודים לא חלו הגבלות על חייהם או עיסוקם, חוץ מתשלום ג'יזיה (מס גולגולת), לבוש חיצוני, רכיבה על סוסים ומניעת השתתפות בשירות צבאי שחל על כל אלה שאינם בני דת האסלאם.

מגורשי ספרד הביאו לאימפריה העות'מאנית מסורות מדעיות מחצי האי האיברי, שהעשירו והפרו את המסורת המדעית שהתקיימה בקרב יהודי קונסטנטינופול עוד מתקופת ביזנטיון. תחת שלטון הסולטאנים התפתחו בקונסטנטינופול הבירה ובערים נוספות באסיה הקטנה מרכזי מדע יהודיים, שבהם עסקו חכמים ברפואה, אסטרונומיה ומתמטיקה. יהודים שימשו רופאים בחצר הסולטאן, בהם יעקב מגאטה ובני משפחת חמון, וחצר הסולטאן עצמה שימשה מוקד לפטרונות מדעית. בראשית המאה ה־16 אף נרשמה התעניינות מיוחדת בכלים אסטרונומיים, שהושפעה ישירות מנטיותיהם של הסולטאנים. מבין הדמויות הבולטות ניתן למנות את מרדכי בן אליעזר קומטינו (1402–1482), שחיבר חיבורים באסטרונומיה ומתמטיקה ושילב ידע מדעי בפרשנות מקראית; את תלמידו רבי אליהו מזרחי (נפטר 1526), שכתב ספרים במתמטיקה ואף חיבר פירוש על ה"אלמגסט" של תלמי; ואת האסטרונום משה גלאנו, שפעל באיסטנבול בסוף המאה ה־15 וכתב את חיבורו תעלומות חכמה. היו בין יהודי טורקיה שהגיעו למשרות בכירות, כמו בימיו של מהמט השני שר הכספים חכים יעקב פאשה (Hekim Yakup Pasa) ובימי מורט השני הרופאים: משה חמון (Moses Hamon) ואברהם דה-קסטרו.

 במאה ה-16 וה-17 
במאות ה-16 וה-17, הייתה הקהילה היהודית בטורקיה אחת מן הקהילות הפורחות ביותר במזרח התיכון. באיסטנבול, בלבד התגוררו קרוב ל-30,000 יהודים, חלקם הגיעו למשרות ולעמדות בכירות בחצר הסולטאן – רופאים, בנקאים, יועצים ופקידי ממשל. דוגמאות לכך הם דון יוסף נשיא, דונה גרציה וסלומון אבו יעיש – שלושתם נוצרים חדשים פורטוגזיים, שחזרו ליהדות, והגיעו לתהילה בטורקיה. הם היו בעלי השפעה רבה בחוגי השלטון העות'מאני, ואף קיבלו תוארי דוכסות מהסולטאן.

 במאה ה-18 וה-19 
ממוזער|יהודים מבורסה, 1873
בימי מהמט הרביעי נפגעה הקהילה היהודית בעיר בעקבות הופעתו של שבתי צבי, יהודי יליד איזמיר שטען שהוא המשיח, והסעיר את העולם היהודי, עורר מחלוקת ופוררה את אחידותה.

במאות ה-18 וה-19 ירדה חשיבות יהדות טורקיה. דמות יוצאת דופן הייתה של דניאל דה-פונסקה (Daniel de Fonseca) שהיה נשיא בית הדין של הרופאים ונטל חלק בפעילות פוליטית. בשנת 1887 היו חמישה יהודים חברי הפרלמנט הטורקי.שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|מגיני ספר תורה, עם דימויי סהר עשויים כסף, מוצגים במוזיאון ישראל
שמאל|ממוזער|237x237px|מגן ספר תורה עשוי כסף מן המאה ה-19, מוצג במוזיאון ישראל
 ראשית המאה ה-20 עד פירוק האימפריה העות'מאנית 
מלחמות הבלקן בשנים 1912 עד 1913, והתרחבות מדינות הלאום החדשות שקמו באזור על חשבון האימפריה העות'מאנית בעקבותיהן, הביאו לגלי הגירה של יהודים אל השטחים שנותרו בשליטה עות'מאנית. בין המהגרים היו גם יזמים יהודים שעברו מסלוניקי, שעברה לשלטון יווני, לאיסטנבול.

בשנת 1913 פרסמה משלחת איחוד הקהילות היהודיות נתונים על גודלן של הקהילות היהודיות בכמה מערי טורקיה. באיסטנבול חיו כ-65,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של כ-1.2 מיליון נפש. בגליפולי נמנו 2,560 יהודים מתוך כ-13,000 תושבים, בסיליברי התגוררו כ-2,000 יהודים מתוך כ-5,000 תושבים, ברודוסטו חיו כ-1,600 יהודים מתוך 40,000 תושבים, ובצ'ורלו נמנו כ-1,300 יהודים מתוך 18,000 תושבים. באדירנה, שהייתה אותה עת תחת כיבוש בולגרי זמני, הוערך מספר היהודים (כנראה בהפרזה) בכ־19,000 מתוך 80,000 תושבים. 

במלחמת העולם הראשונה נחלה האימפריה העות'מאנית מפלה, ויהודים רבים שחיו בתחומיה חוו חילופי שלטון ונתינות. אלה שבטריטוריות באזור הבלקן הפכו לנתיני המדינות השכנות, ואלה שחיו באזור המזרח התיכון השונים עברו למנדט של בריטניה או צרפת. ארץ ישראל, שהייתה אף היא חלק מהאימפריה העות'מאנית, עברה למנדט לידי בריטניה.
ב-1917 היו בטורקיה 100,000 יהודים.

 בימי הרפובליקה הטורקית 
לאחר תבוסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה, נכבשו חלקים נרחבים משטחה בידי בריטניה, צרפת, יוון ואיטליה. במקביל צמחה תנועת ההתנגדות הלאומית בהנהגת מוסטפא כמאל אטאטורק, שדחתה את תוכניות החלוקה של המעצמות כפי שנקבעו בהסכם סוור וניהלה את מלחמת העצמאות הטורקית (1919–1923). בעקבות הניצחון של התנועה הלאומית נחתם ב-1923 הסכם לוזאן, שהכיר בריבונותה של טורקיה בגבולותיה החדשים. זמן קצר לאחר מכן בוטלה הסולטנות והוכרזה הרפובליקה הטורקית, מדינת לאום מודרנית, בהנהגת אטאטורק כנשיאה הראשון. הרפובליקה החדשה התאפיינה ברפורמות מקיפות, בהן מעבר לאותיות לטיניות, ביטול הח'ליפות, הפרדת דת ומדינה, שוויון אזרחי לנשים וגברים, וכן הקמת מערכת חינוך ומשפט מודרנית. המעבר מהמבנה רב-לאומי של האימפריה למדינת לאום טורקית לווה בעיצובה זהות לאומית חדשה שהתבססה על טורקיות חילונית וריכוזית.

בשנת 1927 נערך מפקד האוכלוסין הרשמי הראשון של הרפובליקה הטורקית, ובו נרשמו 81,872 יהודים ברחבי המדינה. יותר ממחציתם, 47,035 נפש, התגוררו באיסטנבול, שאיבדה אמנם את מעמדה כעיר הבירה לאנקרה אך נותרה המרכז היהודי הגדול ביותר, בעוד שבבירה החדשה חיו רק 663 יהודים. הקהילה השנייה בגודלה הייתה באיזמיר, שם התרכזו כחמישית מיהודי טורקיה: 18,157 איש. במקום השלישי ניצבה אדירנה עם 6,098 יהודים, שהם כשבעה אחוזים מכלל יהודי המדינה, ואחריה בורסה, עם 1,915 יהודים, שהם כשני אחוזים מן האוכלוסייה היהודית.

בשנת 1927, בעקבות פרשת אלזה נייגו, התרחשו במדינה הפגנות בהן נעצרו יהודים רבים.

 במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה 

במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה טורקיה על נייטרליות, ובכך ניצלו אלפי היהודים ששהו בה.
ב-1947 היו בטורקיה 80,000 יהודים, ב-1968 היו 37,000 וב-1996 היו 25,000.
עם הקמת של מדינת ישראל, וגם לפניה, עלו רובם של יהודי טורקיה לארץ ישראל. בסך הכול עלו לישראל כ-55,500 יהודים. כיום יש בטורקיה כ-14,500 יהודים.

אנטישמיות בטורקיה
בעקבות המשבר ביחסי טורקיה–ישראל בתקופת רג'פ טאיפ ארדואן, הורגשה עלייה בתופעות האנטישמיות.

אליהו בירנבוים, ראש מכון שטראוס עמיאל להכשרת רבנים לקהילות יהודיות בתפוצות, מדווח בשבועון מקור ראשון בספטמבר 2008 כי: "היהודים במדינה הטורקית, המוסלמית-חילונית חוששים לביטחונם. דרישות ביטחון גבוהות בכניסה לבתי כנסת, משרדי הרבנות ובנייני הקהילה – תופעה שהחמירה לאחר שני הפיגועים בבית הכנסת "נווה שלום" שבאיסטנבול. מחשש לביטחונם, אין יהודי טורקיה נוהגים לשוחח בשפתם הלאדינו, ורק זקני הקהילה עדיין שומרים על השפה".

העיתונאי בני ציפר הציג את שורשי האנטישמיות בטורקיה, כפי שתיאר באוזניו דניס אוז'לוו, חבר הקהילה היהודית שם:
עד לסוף שנות ה-40, האנטישמיות בטורקיה נטפלה לסטריאוטיפ של היהודי העשיר, המנצל את העם, ובאה על כן משמאל. אט אט תפסה את מקומה שנאת יהודים מהטיפוס הדתי. האנטישמי הטורקי של ימינו משוכנע שכל רעיון הרפובליקה החילונית שאימץ מייסד טורקיה המודרנית, מוסטפא כמאל אטאטורק, הוא מזימה יהודית, שכן אתאטורק היה ממוצא יהודי (אין לכך שחר, כמובן), וכל האליטה השלטונית שלו היו "דונמה", כלומר יהודים שהתאסלמו מטעמי נוחות.

בהמשך מאמרו מביא ציפר תאוריית קונספירציה נוספת המזינה את האנטישמיות בטורקיה:
אחרי שהסולטאן הטורקי עבד-אל-חמיד סירב לבקשתו של הרצל להקים מדינה יהודית בפלשתינה, החליטו היהודים לנקום בסולטאן בכך שדחפו את תנועת הטורקים הצעירים בשעתה, שרוב חבריה היו כידוע יהודים חשאיים ומומרים לאסלאם (אין לכך שחר, כמובן) להדיח את הסולטאן. אתא-טורק גמר את המלאכה בכך שהכריז על הרפובליקה הטורקית כחילונית, לנוחות אחיו היהודים, ומאז האליטה השלטונית עוברת מיד ליד בתוך אותה קליקה קריפטו-יהודית.

יישובים שהוקמו על ידי בני התפוצה בארץ ישראל
ממוזער|שלט בית הכנסת אוהל יצחק של יהודים יוצאי טורקיה בשכונת נחלת שבעה בירושלים
 חברון, ירושלים, יריחו, ראשון לציון – יהודי מזרח טורקיה מחוז אורפה ובנותיה עלו לארץ ישראל כקבוצה בת 40 נפש לירושלים כבר בסוף המאה ה-19 והוו גורם מכריע בחיזוק היישוב היהודי בעיר. עוד קודם לכן במחצית המאה ה-19 עלו מאורפה משפחות בודדות שהתיישבו בחברון. יש עדויות לכך שיהודים אורפלים מגעים לירחו ומקימים בעוג'ה משקים חקלאיים (מנגו ובננות).יהודי אורפה לוקחים חלק גם בחיזוקה של המושבה ראשון לציון. בשנת 1887 בנה הברון בנימין רוטשילד יקב עבור המושבה החדשה וקובע כי היין ביקב יהיה יין כשר.
לצורך כך נזקקו לפועלים יהודים חסונים שומרי מצוות האורפלים של ירושלים היו מועמדים הכמעט טבעיים לכך. 7 משפחות ירדו מירושלים לראשון לציון לצורך עבודה ביקב המפורסם והקימו בה את שכונת האורפלים ובמרכזו בית כנסת מקור חיים שהפכו למוקד משיכה של יהודים מכלל קהילות הלבנט. נחום גוטמן בספרו החופש הגדול מתאר את הכתפאים האורפלים בעבודתם ביקב.
 קיבוץ הגושרים – הוקם ב-1948 על ידי גרעין עולים מטורקיה.
 היישוב אלרואי, מהיישובים המרכיבים את קריית טבעון הוקם בין היתר על ידי עולים מטורקיה יוצאי כורדיסתאן.
 גבע כרמל – הוקם על ידי עולים מטורקיה ותוניסיה בשנת 1949.
 קיבוץ נחשולים – הוקם על ידי עולים מטורקיה ופולנים יוצאי מחנות ההשמדה בשנת 1948.
 גבעת ניל"י – הוקם על ידי עולים מטורקיה, תוניסיה ועיראק בשנת 1953.
 כרם בן זמרה – הוקם על ידי עולים מטורקיה בשנת 1949.
 ציפורי – הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מטורקיה ובולגריה.
 קיבוץ גבולות – הוקם על ידי עולים מטורקיה ורומניה בשנת 1943.
 בורגתא – הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מטורקיה ומרוקו.
 יהוד – עיר בבקעת אונו שהוקמה ב-1948 על חורבות הכפר הערבי יהודיה על ידי עולים מטורקיה, ברובם מאיזמיר, ובראשם ר' אברהם אלטלף.

 ראו גם 
 ארקאדאש - קהילת יוצאי טורקיה בישראל
 המרכז למורשת יהדות טורקיה
 אורפלים
לאדינו
רשימת בתי הכנסת בטורקיה

 לקריאה נוספת 
 אליהו בירנבוים, לפני שתשכח השפה, מקור ראשון, 12 ספטמבר 2008.
 אסנת פרץ, יהדות טורקיה – מציון לציונות, הוצאת בית עלים.
 Aviad Moreno and Tamir Karkason, “A Transnational Millet in the Jewish State: A Judeo-Spanish Diaspora between Israel and Turkey, 1948-1958,” Nations and Nationalism, 29, no. 3 (2023): 1093-1111
 Aviad Moreno and Tamir Karkason, “Repositioning Ethnicity and Transnationalism: Community Resilience Strategies among the Non-migratory Segment of Turkish Jewry,” Societies, 13, no. 7 (2023): 1-16

 קישורים חיצוניים


ארקאדאש - קהילת יוצאי טורקיה בישראל – הגוף הגדול של יוצאי טורקיה בישראל
התאחדות יוצאי טורקיה בישראל – הנציגות הנבחרת של יוצאי טורקיה בישראל



 יעקב ברנאי, לתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית בסוף המאה הט"ו ובמאה הט"ז, על ספרו של אריה שמואלביץ בנושא ההיסטוריה של היהודים באימפריה העות'מאנית, פורסם בפעמים, 30, תשמ"ז 1987, עמ' 134–139










 הערות שוליים 

*
טורקיה
טורקיה
טורקיה