נאן גולדין

נאן גולדין (באנגלית: Nan Goldin; נולדה ב-12 בספטמבר 1953) היא צלמת יהודייה-אמריקאית הידועה בזכות התיעוד האינטימי של הקהילה הלהטב"קית, סביבתה הקרובה, ידוענים ואנשי ציבור.

 ילדות ונעורים 
גולדין נולדה בוושינגטון די סי וגדלה בלקסינגטון, מסצ'וסטס (פרבר של בוסטון) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, אביה עבד ככלכלן ברשות התקשורת האמריקאית. אחותה, ברברה, התאבדה כשגולדין הייתה בת 11, והאירוע גרם לזעזוע קשה בחייה. היא עזבה את הבית ואת בית הספר התיכון בלקסינגטון ועברה ללינקולן מסצ'וסטס שם גרה אצל משפחת אומנה ולמדה בבית ספר דמוקרטי קהילתי. בבית הספר היא התוודעה לראשונה לצילום במצלמת פולארויד. בהמשך היא הצטרפה לקבוצת צעירים שהיו מעורבים באלימות, סמים ומין.

 קריירה 
 צילום דמויות מהשוליים 
התערוכה הראשונה של עבודותיה התקיימה בבוסטון בשנת 1973, כשהיא בת 20 בלבד, והציגה תיעוד של הקהילה ההומוסקסואלית, והטרנסג'נדרית בעיר, שאליהם נחשפה בזכות קשריה עם הצלם דוד ארמסטרונג. באותה תקופה היא חיה עם קהילת הדראג קווינז בעיר צילמה ותיעדה אותה. "הקוויניז [המלכות] נלחמו שאצלם אותן וקרעו את הצילומים ששנאו". בצילומיה את הדרג קווין, גולדין ביקשה להציג אותן כי כמגדר שלישי.

בשנת 1977 סיימה גולדין את לימודיה בבית הספר שליד המוזיאון לאמנות בבוסטון ובאוניברסיטת טופטס (Tufts University). באותה התקופה היא החלה להשתמש בהדפסי סיבאכרום בהירים (הדפסות סרטי צילום על בסיס פוליסטר). גולדין עברה לעיר ניו יורק והחלה מתעדת את סצנת מוזיקת הפאנק והגל החדש ואת תרבות הסמים בעיר. צילומיה מאותן שנים (1980-1986), כונסו בספר בשם "The Ballad of Sexual Dependency", כשם אחד משיריו של ברטולט ברכט מן המחזה "אופרה בגרוש". צילומיה הקרינו אסתטיקה של "סנפ שוט" (snapshot), כלומר צילום מהיר, הנראה על פי רוב כבעל קומפוזיציה אקראית ומצולם ללא אמצעי תאורה מיוחדים. הצילומים הכילו נושאים בעלי אופי אגרסיבי ובהם שימוש בסמים, אלימות ומיניות בוטה אך הוצגו בצורה מפתה על ידי שימוש מודגש בצבע ובאסתטיקה אשר כונתה "הרואין שיק" (heroin chic).
לעיתים הוצגו עבודותיה של גולדין כמצגת שקופיות. התצוגה הידועה ביותר במדיום זה הכילה 800 שקופיות אשר הוצגו במשך של כ-45 דקות. בהקדמה לספר היא כתבה שהספר הוא יומן אישי שהיא מאפשרת לאנשים לקרוא על ה"שבט" שלה. בסוף שנות התשעים, רוב חבריה ומושאי הצילום נפטרו ממנות יתר של סמים או מאיידס. גולדין עצמה נכנסה למוסד גמילה ב-1988. היא המשיכה לתעד את חייה בגילוי לב כולל את חוויית האשפוז.

 ביקורת 
צילומיה של גולדין מכורים לסמים הציגו אותם, לכאורה, באור חיובי. חלק מהמבקרים האשימו אותה שהיא הופכת את השימוש בהרואין לזוהר, ושהשפיעה על סגנון הגרארג' באופנה שהפך מאוחר יותר לפופולרי מגזיני אופנה.

 צילומי נוף ומשפחה 
ב־1992 העורך של מגזין אומנות יפני (déjà-vu) הזמין את גולדין לטוקיו להיפגש עם הצלם היפני ארקאי (Nobuyoshi Araki). יחד הם תיעדו את תרבות הנוער ביפן ויצרו מבט ייחודי על אינטימיות, מיניות ויופי. הצילומים כונסו לספר Tokyo Love: Spring 1994. במהלך השנים, צילומיה נעו מייצוגים של נעורים הרסניים להורות וביתיות וצילומי נוף המשוחחים עם יצירות של ציירים רומנטיקנים גרמנים, למשל קספר דויד פרידריך. צילומיה לוכדים את עושר בטבע ומייצרים דמויים כמו תלת־ממדים. גולדין צלמה נוף מאז שנות השבעים אך חשפה אותם רק בשנות האלפיים.

ב־2014 גולדין פרסמה ספר ותערוכה "עדן ואחריו" ("Eden & After") שהציגה צילומי ילדים שתיעדה במשך 35 שנה. רוב המצולמים הם ילדים של קרובי משפחתה וחברים. בצילומיה היא ניסתה לתפוס את השמחה והעוצמה שבילדות וכן את אובדן של חופש עם ההתבגרות. הספר עוסק גם ביחסי הורים ילדים ומגדר אצל ילדים.

ב-2024 ערכה תערוכה בברלין, העוסקת בביקורת חריפה על מדינת ישראל ועל מדיניות גרמניה בנושא הקונפליקט במזרח התיכון.הטאגסשאהו. 

 פרסים והוקרה 
 צרפת, לגיון הכבוד ב-2006
 שוודיה, פרס הסלבלד ב-2007
 ארצות הברית, מדליית אדוארד מקדואל ב־2012

 תערוכות יחד נבחרות 
 רטרוספקטיבה של עבודותיה התקיימה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בשנת 1996 וכן הוצגה בברלין, אמסטרדם, שווייץ ופראג
 רטרוספקטיבה של עבודתה התקיימה במרכז פומפידו בשנת 2002 וכן הוצגה בלונדון, מדריד, פורטו פורטוגל, טורינו וורשה

ספריה

קישורים חיצוניים


 יומן ויזואלי מאת אליסיה שחף
 נאן גולדין באתר "צילום בעם"




הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי וושינגטון די. סי.
קטגוריה:צלמות יהודיות
קטגוריה:צלמים יהודים אמריקאים
קטגוריה:מעוטרי מסדר האמנויות והספרות
קטגוריה:ביסקסואליות אמריקאיות
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:צלמות אמריקאיות
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1953
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1953
קטגוריה:זוכי פרס הסלבלד