רקפתיים

רַקַּפְתִיִּים (שם מדעי: Primulaceae) היא משפחת צמחים עשבוניים, מסדרת האברשאים השייכת למחלקת הדו-פסיגיים. המשפחה מונה כ-57 סוגים וכ-3280 מינים, רובם עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (ולעיתים רחוקות דו-שנתיים), ובחלק מהמינים בסיס הגבעול מתעצה. 

בישראל, המהווה חלק מהאזור הים-תיכוני, מיוצגת המשפחה על ידי שמונה מיני בר בלבד כולם עשבוניים, השייכים לארבעה סוגים: רקפת, מרגנית, אנדרוסק וערידה. הבולטים והנפוצים שבהם הם רקפת מצויה (Cyclamen persicum) ומרגנית השדה (Lysimachia arvensis).

בני המשפחה נפוצים ברחבי העולם, בעיקר באזורים הממוזגים והקרים, ולאחר הרחבת גבולות המשפחה גם באזורים הטרופיים, ובהם הסוגים Myrsine (מִירְסִין), Ardisia (אַרְדִּיסִיָה) ו־Maesa (מֵיסָה). הרחבת המשפחה נעשתה בעקבות רפורמת המיון APG IV (2016), שבמסגרתה אוחדו עִמה שלוש משפחות לשעבר — המִירְסִינִיִּים (Myrsinaceae), התֵּאוֹפְרַסְטִיִּים (Theophrastaceae) ו־Maesaceae. לפיכך, במובנה הרחב (Primulaceae sensu lato), כוללת המשפחה גם שיחים ואף עצים קטנים, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם.

במינים מן הסוגים (Hottonia, Primula) קיים מנגנון למניעת האבקה עצמית הבנוי על רב-צורתיות של איברי המין (הטרוסטיליה) שנחקרה לראשונה בסוג בכור-אביב (Primula).

 אטימולוגיה 
אף כי רוב מיני המשפחה שונים מאוד במראיהם מן הרקפת, נקבע שמה העברי – רַקַּפְתִּיִּים – על שם הצמח הנפוץ והבולט בישראל, רקפת מצויה (Cyclamen persicum). לעומת זאת, שמה המדעי של המשפחה נגזר מן הסוג Primula (בְּכוֹר-אָבִיב), שהוא הסוג המרכזי במשפחה וכולל כ-577 מינים, שרובם גדלים באזורים ממוזגים ותת-טרופיים, וחלקם אף באזורים הרריים טרופיים. בעבר נחשב בְּכוֹר-אָבִיב סִינִי (Primula boveana) למין היחיד מן הסוג Primula באזורנו, אך במחקרים טקסונומיים מאוחרים הועבר לסוג Evotrochis, ושמו התקף כיום הוא Evotrochis involucrata. לפיכך, בישראל גופה אין כיום נציג טבעי לסוג בכור-אביב, והמשפחה מיוצגת בה בידי סוגים אחרים בלבד, ובראשם הרקפת.

 תקציר מאפייני המשפחה 
צמח בעל שורש ראשי מסתעף; העלים עשבוניים, בעלי עורקים מסועפים וללא לוואים. הפרחים דו-מיניים ובעלי סימטריה רדיאלית ועטיף כפול. חלקי הפרח (גביע, כותרת ואבקנים) ערוכים בדרך כלל בחמישיות: עלי הגביע מאוחים בבסיסם, ועלי הכותרת מאוחים בינם לבין עצמם לצינור ונושרים כיחידה אחת שלמה. האבקנים חמישה, ניצבים מול עלי הכותרת ומאוחים לצינור הכותרת. השחלה עילית ובה מגורה אחת ושיליה מרכזית חופשית. הפרי לרוב מסוג הלקט, הנפתח בקשוות או במכסה, ולעיתים רחוקות בית-גלעין (כגון אַרְדִּיזְיָה חֲרוּקָה – Ardisia crenata) או ענבה (כגון בּוֹנֵלְיָה דּוֹקְרָנִית – Bonellia macrocarpa). הזרעים בעלי אנדוספרם רב, עשיר בחלבונים ובשומנים אך חסר עמילן.

המאפיינים הללו מתוארים ביתר פירוט בפרק ‘מאפיינים מורפולוגיים’ שלהלן.

מאפיינים מורפולוגיים
ממוזער|תקריב של פרי נפתח על מכסה|440x440 פיקסלים
ממוזער|שני פרחים וחפים של מרגנית השדה|440x440 פיקסלים
בני המשפחה הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (לעיתים רחוקות דו-שנתיים). בכמה מיני בכור-אביב (Primula) בסיס הגבעול מתעצה; חלקם נושאים קנה-שורש, ואחרים מתפשטים בעזרת שלוחות. במינים אחדים של בכור-אביב מצויות שערות בלוטיות המפרישות חומר גבישי היוצר ציפוי קמחי אופייני. במיני אנדרוסק (Androsace) אחדים הצמח בשרני במקצת, ובסוג רקפת (Cyclamen) מצויה פקעת תת-קרקעית.

המידע שלהלן מתייחס למשפחת הרַקְפָּתִיִּים במובנה הצר (Primulaceae sensu stricto), שבה נכללים אך ורק צמחים עשבוניים – חד-שנתיים או רב-שנתיים – ולעיתים נדירות דו-שנתיים. אין בה עצים או שיחים, וכל נציגיה בעלי מבנה עשבוני מובהק.

מאז רפורמת המיון של APG IV (2016) אוחדו במשפחה זו שלוש משפחות לשעבר – Myrsinaceae, Theophrastaceae ו-Maesaceae – ולכן, במובנה הרחב (Primulaceae sensu lato), כוללת המשפחה כיום גם שיחים ואף עצים קטנים, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם.

הלוואים נעדרים. העלים פשוטים, נגדיים או מסורגים או ערוכים בדורים, בעיקר כשושנת בבסיס הגבעול, ופטוטרתם קיימת או חסרה בהתאם לסוג.

הפרחים בודדים או ערוכים בתפרחות מסוג אשכולות או שיבולים או סוככים או מכבדים.

בלוטות צוף אינן קיימות, אך לעיתים מצויות שערות מפרישות צוף בבסיס צינור הכותרת, בעיקר במיני בכור-אביב.

הפרחים נכונים, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ושחלה עילית, לעיתים קרובות חיקיים. איברי הפרח בכל דור זהים. מספרם על פי רוב 5. הפרחים הומוסטילים (פרחים בעלי אורך עמוד שחלה אחיד באוכלוסייה) או פרחים הטרוסטילים (פרחים בעלי 2 או 3 אורכי עמוד שחלה שונים בתוך אוכלוסייה).

הגביע משתייר ובעל 5 עלים או אונות, שמאוחים בבסיסם.

הכותרת סימטרית רדיאלית, בעלת צינור קצר או ארוך ואוגן המחולק ל-5 אונות המאוחות בבסיסן. הכותרת דמוית פעמון או מסמר. עלי הכותרת נושרים כיחידה אחת שלמה.

האבקנים, שמספרם 5, כמספר עלי הכותרת, מאוחים לעלי הכותרת, קבועים מול עלי הכותרת ולא ביניהם. אבקנים עקרים נעדרים, לפעמים נמצא אבקנים עקרים דמויי קשקש לסירוגין עם האבקנים (למשל בערידת הביצות). הזירים מופרדים או מאוחים בבסיסם בצינור הכותרת, שעירים או קירחים. המאבקים נפתחים בסדקים לאורכם.

השחלה עילית, לעיתים רחוקות תחתית למחצה (כמו במיני ערידה), בעלת חמישה עלי שחלה מאוחים, ללא מחיצות פנימיות, ובתוכה מגורה אחת בלבד. בראש השחלה עמוד שחלה אחד (לעיתים קצר מאוד או יושב), הנושא צלקת כדורית ולעיתים קטומה.

השיליה מרכזית חופשית, דהיינו השליה מתפתחת על עמוד מרכזי שאינו מחובר לאורכו לדופן השחלה.

הפרי מסוג הלקט שנפתח באמצעות (לדוגמה במיני זעריר) או לעיתים רחוקות במכסה (לדוגמה מרגנית השדה). כאשר הפתיחה על ידי שיניים הפונות החוצה הפתיחה היא באמצעות קשוות. במרגנית הפתיחה היא היקפית על ידי סדק רוחב, באופן שנוצר מכסה. הקרע בין המכסה לקופה נוצר לאורך רקמת הניתוק שמתפתחת כטבעת מסביב להלקט.

הפרי לעיתים רחוקות בית-גלעין (כגון אַרְדִּיסִיָה חֲרוּקָה – Ardisia crenata) או ענבה (כגון בּוֹנֵלְיָה דּוֹקְרָנִית – Bonellia macrocarpa).

הזרעים מעטים או רבים ומספרם בפרי נע בין אחד לעשרות ואף מאות, בהתאם לסוג. צבעם חום או שחור. הזרעים בעלי אנדוספרם רב, עשיר בחלבונים ובשומנים אך חסר עמילן.

 מינים הגדלים בר בישראל 
בישראל וסביבתה מיוצגת משפחת הרַקְפָּתִיִּים לפי שיטת המיון העכשווית על-ידי תשעה מיני בר, המשתייכים לחמישה סוגים: רַקֶפֶת (Cyclamen), אַנְדְּרוֹסָק (Androsace), לִיסִימַכְיָה (Lysimachia) ועֲרִידָה (Samolus). הסוגים מַרְגָּנִית (Anagallis) וזַעֲרִיר (Asterolinon), שהוכרו בעבר כעצמאיים, אוחדו על-פי שיטת המיון החדשה תחת הסוג ליסימכיה. בישראל עצמה נחשבת המשפחה לקטנה יחסית, ורוב מִינֶיהָ נדירים מאוד. הבולטים והמוכרים שבהם הם רַקֶפֶת מְצוּיָה ומַרְגָּנִית הַשָּׂדֶה, שהם מן הצמחים הנפוצים ביותר בצמחיית הארץ. בנוסף, בסיני גדל מין נוסף ממשפחת הרקפתיים – בְּכוֹר-אָבִיב סִינִי – צמח עשבוני רב-שנתי, אנדמי להרי דרום סיני ונדיר מאוד.

 אנדרוסק 
אנדרוסק (Androsace) כולל כ-177 מינים והוא מיוצג על ידי אַנְדְּרוֹסָק חַד-שְׁנָתִי (Androsace maxima). מין זה הוא צמח עשבוני חד-שנתי נמוך (עד 7 ס"מ), נדיר מאוד ונמצא בסכנת הכחדה בישראל. עליו ערוכים בשושנת, ופרחיו ערוכים בסוכך; צבע הכותרת לבן או ורוד בהיר. הגביע משתייר, ואונותיו מתארכות עד פי שלושה בפרי. הצמח גדל בשומרון, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בהר הנגב ובאדום, ופורח מסוף פברואר עד תחילת מאי.

 ליסיכמיה 
ליסימכיה (Lysimachia) כוללת כ-277 מינים והיא מיוצגת בישראל על ידי ארבעת המינים הבאים:
 זַעֲרִיר כּוֹכְבָנִי (שם מדעי: Lysimachia linum-stellatum, שם קודם: Asterolinon linum-stellatum) הוא צמח חד-שנתי זעיר וזקוף, נדיר בישראל, שמוצאו מזרח ים-תיכוני ואירנו-טורני. גובהו פחות מ-7 ס"מ. הפרחים יחידים וחיקיים וצבעם ירוק או לבן ועוקציהם כפופים מטה. הכותרת בעלת צינור קצר דמוי פעמון, והגביע משתייר וארוך פי שלושה עד ארבעה ממנה. ההלקט עטוף בגביע ונפתח לחמש קשוות, ובו שניים או שלושה זרעים בלבד. גדל בבתי גידול פתוחים, בתות ובין סלעים. תפוצתו נמשכת מעכו ועד דרום מישור החוף, מהגליל העליון ועד הר הנגב, וכן מבקעת החולה ועד בקעת בית-שאן; נמצא גם בגולן, בגלעד, בעמון, במואב ובאדום. הפריחה נמשכת מסוף ינואר עד תחילת מאי.
 לִיסִימַכְיָה מְסֻפֶּקֶת (Lysimachia dubia Aiton) היא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר הגדל בבתי גידול לחים. תפוצתה בישראל אינה רציפה, בעקבות היעלמות מרבית בתי הגידול הלחים. היא נמצאת בעמק עכו ובשרון, וכן באתרים מפוזרים בגליל העליון, בעמק יזרעאל ובשומרון; בבקעת החולה ובבקעת כנרות. הכותרת ורדרדה חיוורת, העלים מסורגים והפרחים ערוכים באשכולות. הנקודות הכהות בטרף העלה ותופעת השנשון העדין בקצה עלה הכותרת שנצפו בליסימכיה זו, מופיעים גם במרגנית השדה. הפריחה נמשכת מסוך ינואר עד תחילת יוני.
 מַרְגָּנִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Lysimachia arvensis, שם קודם: Anagallis arvensis) היא צמח עשבוני חד-שנתי קטן נפוץ כמעט בכל חבלי ישראל. הפריחה נמשכת מסוף פברואר עד תחילת מאי ועיקרה במרץ ובאפריל. ראו ערך מורחב.
 מַרְגָּנִית קְטַנָּה (שם מדעי: Lysimachia foemina, שם קודם: Anagallis foemina) היא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר הגדל בשפלה ובהרי יהודה. פרחיו כחולים בהירים, וקוטרם קטן מזה של מרגנית מצויה. עוקץ הפרח אינו ארוך מן העלה שמחיקו הוא יוצא. הפריחה נמשכת מסוף מרץ עד תחילת יולי ועיקרה אפריל ומאי.

 ערידה 
ערידה (Samolus) כוללת כ-14 מינים והיא מיוצגת בישראל על ידי עֲרִידַת הַבִּיצּוֹת (Samolus valerandi). מין זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי (בן-קיימא) נדיר, הגדל בגדות נחלים, בביצות ובמעיינות. תפוצתה נמשכת מעכו ועד דרום מישור החוף, מהגליל העליון ועד הר הנגב, וכן מבקעת החולה ועד בקעת בית-שאן; נמצאת גם במואב ובאדום. עליו ערוכים בשושנת, ופרחיו הלבנים מסודרים באשכולות בחיק החפים. הפריחה נמשכת מסוף מרץ ועד תחילת נובמבר.

 רקפת 
הסוג רקפת (Cyclamen) כוללת כ-25 מינים והיא מיוצגת בישראל על ידי רקפת מצויה ורקפת יוונית. ראו על הסוג ועל מִינָיו בערכים הייעודיים להם.

 בכור-אביב 
בְּכוֹר-אָבִיב (Primula) מיוצג באזורנו על ידי בְּכוֹר-אָבִיב סִינִי (Primula boveana), צמח עשבוני רב-שנתי שפרחיו צהובים, אנדמי לאזורים הקרים של הרי דרום סיני, נדיר מאוד ונמצא בסכנת הכחדה. בעבר נחשב מין זה לנציג היחיד של הסוג Primula בישראל ובסביבתה, אך במחקרים טקסונומיים מאוחרים הועבר לסוג Evotrochis, הכולל שבעה מינים, ושמו התקף כיום הוא Evotrochis involucrata. לפיכך, בישראל גופה אין כיום נציג טבעי לסוג בכור-אביב.

 שימושים כצמחי נוי 
למשפחת הרַקְפָּתִיִּים ערך כלכלי מצומצם, והיא אינה כוללת מינים בעלי חשיבות של ממש לתעשיות העץ, הסיבים או המזון. עם זאת, אחדים ממיניה נחשבים לצמחי נוי מהחשובים והאהובים ביותר באזורים הממוזגים.

הסוגים רקפת (Cyclamen) ובכור-אביב (Primula) הם מצמחי הנוי הנפוצים ביותר במשפחה. מינים תרבותיים של בכור־אביב – בהם בכור־אביב שסוע, בכור־אביב חרוטי, ובכור־אביב מצוי – משמשים כצמחי נוי ביתיים ונפוצים גם בגינות נוי באירופה. בישראל, רקפת מצויה ורקפת יוונית נמנות עם צמחי הנוי המרכזיים ביותר בשוק המקומי, ונמכרות במשתלות הן כפרחי בית והן כפרי גינה.

מיני תרבות נוספים ממשפחת הרקפתיים שפותחו למטרות נוי כוללים את אַרְדִּיסִיָה חֲרוּקָה (Ardisia crenata), בּוֹנֵלְיָה דּוֹקְרָנִית (Bonellia macrocarpa subsp. pungens), מִירְסִינָה אַפְרִיקָנִית (Myrsine africana), וכן מינים אחדים מן הסוג לִיסִימַכְיָה (Lysimachia), ובהם ליסימכיה צפופת־פרחים (L. congestiflora), ליסימכיה עגולת־עלים (L. nummularia), ליסימכיה מנוקדת (L. quadrifolia) וליסימכיה מונל (L. monelli).

 שימושים אחרים 
ערכה הכלכלי של המשפחה מועט. פקעות הרקפת למשל, שימשו למאכל אחר קלייתן.

מינים שונים של רקפת שימשו בעבר להכנת פיתיון לציד דגים על ידי הרעלתם. את הפיתיון (“דֵּיְיסָה”) היו מכינים מפקעת כתושה שמעורבבת בקמח או בלחם, ומפזרים אותה על פני המים. החומר הפעיל, ציקלמין (Cyclamin), המצוי בפקעות הרקפת, וכן תרכובות ספונינים המצויות במיני המשפחה האחרים (כגון במרגנית המצויה), גורמים לפגיעה באפיתל של אברי הנשימה של דגים ובעלי חיים אחרים בעלי דם קר, וכתוצאה מכך לחנק. שיטה זו הייתה רווחת בעבר באזורים כפריים, אך כיום אינה בשימוש עוד ונאסרה בישראל, הן מטעמי שמירת טבע והן משום שהיא נחשבת לציד אכזרי ובלתי סלקטיבי.

בשל תכולת הספונינים הגבוהה - חומרים היוצרים קצף במגע עם מים - שימשו מינים אחדים ממשפחת הרקפתיים גם כתחליף טבעי לסבון וכחומר ניקוי עממי, בעיקר באזורים כפריים. תכונה זו משתקפת גם בשם העממי הערבי של הרקפת "סַאבּוּנֶת א־רַעִי" (صَابُونَة الرَّاعِي, “סבון הרועים”).

 תמונות 

הערות שוליים

קישורים חיצוניים



*
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1794
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אוגוסט בטש
קטגוריה:משפחות צמחים