פילוסופיה פוליטית

פילוסופיה פוליטית (נקראת גם תאוריה פוליטית או מחשבה מדינית) היא העיסוק הפילוסופי בענייני פוליטיקה, חברה ומדינה, וביחסי הגומלין בין המערכות הללו. התחום בוחן את הטבע, ההיקף והלגיטימציה של מוסדות פוליטיים, כגון מדינות. התחום חוקר צורות ממשל שונות, החל מדמוקרטיה ועד סמכותנות, ואת הערכים המנחים פעולה פוליטית, כמו צדק, שוויון וחירות. פילוסופיה פוליטית מתמקדת גם בנורמות ובערכים רצויים, בניגוד למדע המדינה, אשר מדגיש תיאור אמפירי.

אידאולוגיות פוליטיות הן מערכות של רעיונות ועקרונות המתארים כיצד החברה צריכה לפעול. האנרכיזם דוחה את הכוח הכפוי של ממשלות ריכוזיות. ומציע חברה ללא מדינה למען קידום החירות והשוויון. השמרנות מבקשת לשמר מוסדות ופרקטיקות מסורתיים. היא ספקנית לגבי היכולת האנושית לבצע רפורמה רדיקלית בחברה, וטוענת ששינויים דרסטיים בה עלולים להרוס את חוכמת הדורות הקודמים. הליברליזם דוגל בזכויות ובחירויות הפרט, בשלטון החוק, ברכוש פרטי ובסובלנות. הוא מאמין שממשלות צריכות להגן על ערכים אלה כדי לאפשר לאנשים לשאוף למטרות אישיות ללא התערבות חיצונית. הסוציאליזם מדגיש בעלות קולקטיבית וחלוקה שווה של מוצרים בסיסיים. הוא מבקש להתגבר על מקורותיו של אי-שוויון חברתי, כולל בעלות פרטית על אמצעי הייצור, מעמדות חברתיים וזכויות יתר תורשתיות. זרמים אחרים של פילוסופיה פוליטית כוללים סביבתנות, ריאליזם, אידיאליזם, תוצאתנות, פרפקציוניזם, לאומיות, אינדיבידואליזם וקהילתנות.

פילוסופים פוליטיים מסתמכים על שיטות שונות כדי להצדיק ולבקר טענות ידע. פרטיקולריסטים משתמשים בגישת "מלמטה-למעלה" ומסדרים באופן שיטתי שיפוטים פרטניים, בעוד שפונדציונליסטים נוקטים בגישת "מלמעלה-למטה" ובונים מערכות מקיפות מתוך מספר קטן של עקרונות יסוד. גישה יסודית אחת משתמשת בתאוריות על טבע האדם כבסיס לאידאולוגיות פוליטיות. האוניברסליסטים טוענים שעקרונות מוסריים ופוליטיים בסיסיים חלים באופן שווה על כל תרבות, השקפה שנדחית על ידי רלטיביסטים תרבותיים.

שורשיה של הפילוסופיה הפוליטית ב, דוגמת התאוריות של אפלטון ואריסטו בפילוסופיה היוונית העתיקה, שכללו דיונים על טבע הצדק ומדינות אידיאליות. הקונפוציאניזם והדאואיזם צמחו מתוך הפילוסופיה הסינית העתיקה, ובעוד שהמחשבה הפוליטית ההינדית והבודהיסטית התפתחה בהודו העתיקה, כל אחת מהן מציעה השקפות שונות על יסודות הסדר החברתי והמדינאות. הפילוסופיה הפוליטית בתקופת ימי הביניים התאפיינה ביחסי הגומלין בין המחשבה היוונית העתיקה לבין הדת (הן ב והן ב
). התקופה המודרנית סימנה נטייה לעבר החילוניות, עם התפתחויות אסכולות מגוונות של מחשבה, כגון תורת האמנה החברתית, הליברליזם, השמרנות, התועלתנות, המרקסיזם והאנרכיזם.

הגדרת ה"פילוסופיה פוליטית" ותיחומה אינה קבועה. התחום משיק לכמה תחומים אחרים, והגות של פילוסופים פוליטיים נלמדת הן בחוגים לפילוסופיה, הן בחוגים למדע המדינה, והן בחוגים אחרים כמו כלכלה או סוציולוגיה.

הגדרה ותחומים קשורים
פילוסופיה פוליטית היא ענף בפילוסופיה החוקר את היסודות התאורטיים והמושגים של הפוליטיקה. היא בוחנת את הקשר בין הפרט לחברה, את הארגון הטוב ביותר של חיי אדם קולקטיביים, את חלוקת הסחורות והכוח, את גבולות סמכויות המדינה ואת הערכים שצריכים להנחות החלטות פוליטיות. התחום בוחן מושגים בסיסיים כגון מדינה, ממשל, כוח, לגיטימציה, צדק, שוויון וחירות, ומנתח את מאפייניהם החיוניים והשפעותיהם על אזרחים, קהילות ומדיניות. אסכולות של פילוסופיה פוליטית, כגון ליברליזם, שמרנות, סוציאליזם ואנרכיזם, מציעות פרשנויות מגוונות למושגים אלה. הן מונחות על ידי ערכים שונים ומציעות מסגרות שונות לבניית חברות. כחקירה שיטתית וביקורתית, פילוסופיה פוליטית בוחנת אמונות מבוססות ובוחנת השקפות חלופיות. מוטיבציה מרכזית לחקירה זו היא שצורות ממשל אינן עובדות טבע קבועות מראש, אלא יצירות אנושיות שניתן לעצב באופן פעיל לטובת או לרעת חלק מהציבור או אף כולו.

פילוסופים פוליטיים עוסקים בסוגיות שונות של הערכה או נורמטיביות. הם בוחנים צורות ממשל אידיאליות ומתארים את הערכים והנורמות שצריכים להנחות החלטות פוליטיות. הם נבדלים בכך ממדעני המדינה, המתמקדים בתיאורים אמפיריים של האופן שבו ממשלות ומוסדות פוליטיים אחרים פועלים בפועל, ולא באופן שבו הם צריכים לפעול באופן אידיאלי. המונח "תאוריה פוליטית" משמש לעיתים מילה נרדפת לפילוסופיה פוליטית, אך יכול להתייחס גם לתחום אחות. על פי התפיסה האחרונה, הפילוסופיה הפוליטית מבקשת לענות על שאלות כלליות ויסודיות, בעוד שהתאוריה הפוליטית מנתחת ומשווה היבטים ספציפיים יותר של מוסדות פוליטיים ומבהירה את המושגים והשיטות שבהם משתמשים מדעני המדינה.

פילוסופיה פוליטית שורשת באתיקה - תחום בפילוסופיה החוקר תופעות מוסריות - ולעיתים אף נחשבת לענף של אתיקה. אולם בעוד שהאתיקה בוחנת התנהגות נכונה וחיים טובים במובן הרחב ביותר, לפילוסופיה פוליטית יש היקף צר יותר, המתמקד בארגון ובהצדקה של מוסדות פוליטיים ולא בחובות מוסריות ופרטיות שאינן קשורות ישירות לחיים הקולקטיביים. פילוסופיה פוליטית קשורה קשר הדוק גם לפילוסופיה חברתית, וחיבורים פילוסופיים דנים לעיתים קרובות בשתיהן יחדיו מבלי להבחין בבירור ביניהן. למרות החפיפה בין התחומים, הבדל אחד הוא שהפילוסופיה החברתית בוחנת סוגים מגוונים של תופעות חברתיות, בעוד שהפילוסופיה הפוליטית מתמקדת באופן ספציפי יותר בכוח ובממשל. בשל עניינה בתפקידם של חוקים ומבנים כלכליים, פילוסופיה פוליטית קשורה גם לפילוסופיה של המשפט והכלכלה .

מקור המונח "פילוסופיה פוליטית" במילים היווניות העתיקות πολιτικός (politikos, שמשמעותה "שייכות או קשר לפוליס") ו-φιλοσοφία (philosophía, שמשמעותה "אהבת החוכמה"). כאחת מענפי הפילוסופיה העתיקים ביותר, היא נהוגה בתרבויות רבות ושונות, לעיתים קרובות בתגובה לאתגרים פוליטיים של זמנן על ידי ניסיון להבין, להצדיק או לבקר הסדרים חברתיים.

מושגים בסיסיים
פילוסופים פוליטיים מסתמכים על מושגים בסיסיים שונים, כגון ממשל, כוח, חוק וצדק, כדי לנסח תאוריות ולהמשיג את תחום הפוליטיקה. הם מבינים את הפוליטיקה כתחום הכולל פעילויות מגוונות הקשורות לממשל, קבלת החלטות קבוצתית, יישוב סכסוכים והפעלת כוח. לעיתים היא מאופיינת כאמנות העיסוק המיומן בפעילויות אלו.

ממשלה, כוח וחוקים
המדינה, מושג יסוד בפילוסופיה הפוליטית, היא ישות פוליטית מאורגנת. מדינות הן התאחדויות של אנשים, הנקראים אזרחים. הן בדרך כלל מפעילות שליטה על טריטוריה מסוימת, מיישמות את שלטון החוק ומתפקדות כישויות משפטיות הכפופות לזכויות וחובות, תוך כדי קיום אינטראקציה עם מדינות אחרות. עם זאת, ההגדרה המדויקת של מדינה שנויה במחלוקת. חלק מהאפיונים הפילוסופיים מדגישים, בין היתר, את כפיפות רצון הרוב לרצון המיעוט הדומיננטי. נקודת מבט אחרת רואה את המדינה כאמנה חברתית לתועלת הדדית וביטחון. מדינות מאופיינות ברמת הארגון שלהן ובכוח שהן מחזיקות. הן מנוגדות לחברות חסרות מדינה, שהן קבוצות חברתיות מסודרות באופן רופף יותר המחוברות באמצעות רשת קשרים פחות ריכוזית. אומה, מושג קשור, מתייחס לקבוצת אנשים בעלי זהות משותפת כגון תרבות, היסטוריה או שפה. מדינות לאום הן מדינות שאזרחיהן חולקים זהות לאומית משותפת התואמת את הגבולות הפוליטיים של המדינה. מבחינה היסטורית, המדינות הראשונות ב היו ערי-מדינה.

ממשלה היא מוסד המפעיל שליטה ושולט באנשים השייכים לישות פוליטית, בדרך כלל מדינה. חלק מהפילוסופים הפוליטיים רואים בממשלה מטרה בפני עצמה, בעוד שאחרים רואים בה אמצעי להשגת מטרות אחרות, כגון שלום. חלק מהממשלות קובעות עקרונות יסוד, הנקראים חוקה, המתווים את המבנה, הבסיס והמגבלות של השלטון. על ידי מיסוד עקרונות אלה, חוקות יכולות לסייע בהגבלת וייצוב הפעלת הכוח, למנוע ניצול לרעה ושלטון שרירותי, להכשיר ממשל הכפוף לחוק ולשמור על זכויות. אנרכיסטים דוחים ממשלות ותומכים בשלטון עצמי ללא סמכות ריכוזית.

פילוסופים פוליטיים מבחינים בין צורות ממשל על סמך מי מחזיק בכוח הפוליטי וכיצד הוא מופעל. בדמוקרטיות, הכוח העיקרי נמצא בידי העם. בדמוקרטיות ישירות, האזרחים מצביעים ישירות על חוקים ומדיניות, ואילו בדמוקרטיה ייצוגיות, הם בוחרים מנהיגים שמקבלים את ההחלטות הללו. דמוקרטיות מנוגדות למשטרים סמכותניים, הדוחים ריבוי פוליטי ומדכאים מחלוקת באמצעות מבני כוח ריכוזיים והיררכיים. באוטוקרטיות, הכוח המוחלט מוענק לאדם יחיד, כגון מונרך או דיקטטור. עבור אוליגרכיות, הכוח מרוכז בידי מעטים, בדרך כלל העשירים. משטר סמכותני אף יכול להיות טוטליטרי, אם הוא מבקש שליטה נרחבת על החיים הציבוריים והפרטיים. ישנם סוגי ממשל, כגון פשיזם, המשלבים טוטליטריות עם אידאולוגיות פוליטיות לאומניות ומיליטריסטיות.

ניתן להבחין בין צורות ממשל גם על סמך סוג האנשים המקבלים החלטות פוליטיות. אריסטוקרטיה מיישמת שלטון על ידי האליטות, כגון מעמד שליט או אצולה בעלי זכויות יתר. במריטוקרטיות, האליטות השולטות נבחרות לפי כישורים ולא לפי רקע חברתי. עבור טכנוקרטיות, אנשים בעלי כישורים טכניים, כמו מהנדסים ומדענים, מחזיקים בכוח הפוליטי. תאוקרטיות נותנות עדיפות לסמכות דתית בקבלת החלטות פוליטיות, מיישמות חוקים דתיים וטוענות שביצוע הרצון האלוהי מקנה להן לגיטימציה. פילוסופים פוליטיים דנים גם בפדרליזם ובקונפדרליזם, שהן מערכות ממשל הכוללות מספר רמות: בנוסף לממשלה לאומית מרכזית, ישנן מספר ממשלות אזוריות בעלות אחריות וסמכויות נפרדות. מערכות אלו מנוגדות לקולוניאליזם, שבו אזרחי שטחים כבושים מנוצלים על ידי המדינה הכובשת, במקום להתייחס אליהם כשותפים שווים, ולמדינות אוניטריות, שבהן הסמכות מרוכזת ברמה הלאומית.

היבט מרכזי של ממשלות ומוסדות פוליטיים אחרים הוא הכוח שהם מחזיקים בו. כוח הוא היכולת לייצר תוצאות רצויות או לשלוט במה שאנשים ומוסדות עושים. כוח יכול להתבסס על הסכמה, כמו אנשים שצועדים בעקבות מנהיג כריזמטי , אך יכול גם ללבוש צורה של כפייה, דוגמת שליט עריץ האוכף ציות באמצעות זריעת פחד ודיכוי. סמכויות הממשלה כוללות, בדרך כלל, את הסמכות המחוקקת (כלומר לחוקק חוקים חדשים או לבטל חוקים קיימים), את הסמכות המבצעת (שתפקידה לאכוף את החוקים) ואת הסמכות השיפוטית (המנהלת בוררות בסכסוכים משפטיים). חלק מהממשלות פועלות לפי הפרדת רשויות ויש להן סניפים נפרדים לכל תפקיד כדי למנוע ריכוזיות יתר וניצול לרעה של הכוח. ממשלות אחרות מרכזים את כל הסמכות בישות אחת. שפה היא היבט מרכזי של כוח פוליטי, ומשמשת אמצעי תקשורת וכוח המעצב את דעת הקהל. השפעה זו באה לידי ביטוי בשליטה על אמצעי התקשורת, כגון אלה של תקשורת ההמונים, ובחופש הביטוי של כל אדם. כוח פוליטי כולל גם מנגנונים מוסדיים המווסתים את התנהגותם של יחידים, כגון מוסדות חינוכיים, דיסציפלינריים ורפואיים.

לגיטימציה, מושג בסיסי נוסף, היא השימוש החוקי או המוצדק בכוח זה. פילוסופים פוליטיים בוחנים האם, מדוע ובאילו תנאים הסמכויות שמפעילה ממשלה הן לגיטימיות. דרישות הנידונות לעיתים קרובות כוללות את רכישת הכוח בהתאם לכללים שנקבעו והפעלתו למטרות מוצדקות. לדוגמה, הכללים של דמוקרטיות ייצוגיות קובעים כי הבחירות קובעות מי רוכש כוח כשליט לגיטימי. סמכות, מושג הקשור לכך קשר הדוק, היא הזכות לשלוט (או האמונה הרווחת שמישהו לגיטימי להפעיל כוח). במקרים מסוימים, לאדם עשויה להיות סמכות גם אם אין לו את הכוח האפקטיבי לפעול. מספר חוקרים מדברים גם על סמכות שאינה לגיטימית, במצבים שבהם האמונה הרווחת בלגיטימיות של שימוש בכוח שגויה.

ממשלות משתמשות בחוקים, בדרך כלל לצורך הפעלת כוח. חוקים הם כללי התנהגות חברתיים המתארים כיצד אנשים ומוסדות רשאים או לא רשאים לפעול. על פי תורת משפט הטבע, חוקים צריכים לבטא עקרונות מוסריים אוניברסליים הטבועים בטבע האדם. תפיסה זו עומדת בניגוד לפוזיטיביזם המשפטי, הרואה בחוקים מוסכמות אנושיות.  היא חובתם  של האזרחים לציית לחוקי קהילתם הפוליטית. פילוסופים פוליטיים בוחנים באיזה מובן אזרחים כפופים לחובות פוליטיות, גם אם לא הסכימו להן במפורש. חובה פוליטית עשויה להתיישב או לא להתיישב עם חובה מוסרית - היא החובה לציית לעקרונות מוסריים. לדוגמה, אם מדינה סמכותנית מחוקקת חוקים המפרים זכויות אדם בסיסיות, ייתכן שלאזרחים ישנה חובה מוסרית שלא לציית להם. חוקים מסדירים גם את זכויותיהם של בני אדם כזכויות משפטיות המגנות על האינטרסים והחירויות שלהם.

חוקים המסדירים קניין מהווים את היסוד של מערכות משפטיות רבות. זכות הקניין היא זכותו של כל אדם להשתמש בנכס או למנוע מאנשים אחרים לעשות שימוש בנכס פיזי או רוחני או לפגוע בו. קניין ציבורי, לעומת זאת, שייך למדינה או לקהילה, בעוד שקניין פרטי שייך לישויות אחרות, כגון אזרחים בודדים. דיונים רבים בפילוסופיה הפוליטית עוסקים ביתרונות ובחסרונות של הקניין הפרטי. הקומוניזם, למשל, שואף לבטל את רוב צורות הרכוש הפרטי, לטובת בעלות קולקטיבית כדי לקדם שוויון כלכלי.

צדק, שוויון וחירות
מושגים מגוונים בפילוסופיה הפוליטית מתפקדים כערכים או כמטרות של תהליכים פוליטיים. צדק הוא מושג מורכב המהווה את ליבן של סוגיות פוליטיות רבות. הוא קשור באופן ספציפי לרעיון, שלפיו אנשים צריכים לקבל יחס הוגן ואת זכויותיהם. באופן רחב יותר, הוא מתייחס גם להתנהגות הולמת ולהתנהגות מוסרית, אך משמעותו המדויקת משתנה בהתאם להקשר: הוא יכול להיות היבט של פעולות או מאפיין מבני של מצבים חברתיים. בהקשר של החיים החברתיים, צדק חברתי מקיף היבטים שונים של הוגנות ושוויון בכל הנוגע לעושר, נכסים ועוד. הוא כולל את רעיון הצדק החלוקתי, המקדם הקצאה אובייקטיבית של משאבים, סחורות והזדמנויות. בהקשרים משפטיים,  עוסק בענישה, כאשר אחד מהעקרונות הוא שהנזק שנגרם לעבריין צריך להיות פרופורציונלי לעבירה שביצע.

הצדק קשור קשר הדוק לשוויון, אידיאל שלפיו לאנשים יהיו אותן זכויות, הזדמנויות או משאבים. לפי עקרון השוויון, כל האנשים כפופים לאותם סטנדרטים משפטיים, זכויות וחובות.  הוא היכולת להצביע עבור מישהו ולהיות מועמד לתפקיד פוליטי. שוויון הזדמנויות הוא האידיאל שלכל אחד יהיו אותן הזדמנויות בחיים, כלומר שהצלחה צריכה להתבסס על זכות ולא על נסיבות לידה או מעמד חברתי. זה בניגוד ל, הרעיון שלפיו לכל האנשים צריכות להיות רמות דומות של עושר חומרי ורמת חיים. פילוסופים פוליטיים בוחנים ומשווים תפיסות שונות של שוויון, ודנים באילו היבטים צריך להנחות את הפעולה הפוליטית. הם גם בוחנים את השפעת האפליה, המתייחסת ליחס לא הוגן המבוסס על מאפיינים כמו גזע, מגדר, מיניות ומעמד חברתי, היכולים לערער את השוויון. אסכולת המחשבה הפוליטית, המכונה שוויוניות, רואה בשוויון אחת מהמטרות העיקריות של פעולה פוליטית.

חירות או חופש היא האידיאל לפיו אנשים יכולים לפעול לפי רצונם ללא הגבלות. בדרך כלל, פילוסופים פוליטיים מבחינים בין שני היבטים משלימים של חירות: חירות חיובית - הכוח לפעול בצורה מסוימת - וחירות שלילית - היעדר מכשולים או התערבות מצד אחרים. החירות היא הערך המרכזי בליברליזם, אחת מהאסכולות בפילוסופיה הפוליטית. אסכולות שונות דנות בשאלה האם חוקים מגבילים בהכרח את החירות באמצעות הגבלת פעולות הפרט להגנה על טובת הכלל, או בכלל מאפשרים אותה באמצעות יצירת מסגרת בטוחה, שבה אנשים יכולים לממש את זכויותיהם בחופשיות. חירות בעלת יכולת לבצע משהו נבדלת לעיתים מרישיון, הוא הרשאה מפורשת לבצע משהו. אוטונומיה, מושג נוסף הקשור לחירות, היא היכולת של אדם לקבל החלטות מושכלות ולנהל את ענייניו וחייו בעצמו.

רווחה ואושר מבטאים את איכות החיים הכללית של האדם והם מהווים סטנדרטים מרכזיים להערכת מדיניות ומוסדות פוליטיים. סובייקטיביסטים מבינים תופעות אלו כחוויות סובייקטיביות, המקושרות לנוכחות של רגשות נעימים, להיעדר רגשות לא נעימים ולהערכה עצמית חיובית של חייו של אדם. אובייקטיביסטים, לעומת זאת, טוענים כי ניתן למדוד באופן אובייקטיבי את הגורמים הרלוונטיים, כגון שגשוג כלכלי, בריאות, חינוך וביטחון. כגישה סוציאלית, רווחה היא אסכולה בפילוסופיה הפוליטית, הקובעת כי רווחה היא המטרה הסופית של פעולות פוליטיות. מדינות רווחה הן מדינות המעניקות עדיפות לרווחתם החברתית והכלכלית של אזרחיהן באמצעות מגוון צעדים, כגון מתן שירותי בריאות במחירים נוחים, ביטוח לאומי והענקת גישה חופשית לחינוך.

אסכולות מרכזיות
אנרכיזם

שמאל|ממוזער|200px|פייר-ז'וזף פרודון, אבי האנרכיזם, שראה בסמכות המדינה מכשול לשוויון ולחירות.
אנרכיזם היא אסכולה בפילוסופיה הפוליטית הדוחה מערכות היררכיות, וטוענת לטובת מבנים חברתיים בעלי שלטון עצמי וחברה חסרת מדינה, המכונה אנרכיה. אנרכיסטים בדרך כלל רואים חירות ושוויון ערכים המנחים אותם. הם מפרשים סמכות על אחרים כאיום על האוטונומיה האישית ומבקרים מבנים היררכיים על כך שהם מנציחים יחסי כוחות ואי-שוויון. כתוצאה מכך, האנרכיסטים מאתגרים את הלגיטימיות של ממשלות ריכוזיות המפעילות כוח הנכפה על אחרים. האנרכיזם טוען כי חופש משליטה הוא תנאי מרכזי לשגשוג האנושי. הוא מקדם מבנים חברתיים המבוססים על התאגדות וולונטרית לקידום שוויון אוניברסלי, תוך הדגשת שיתוף פעולה חופשי ובניית קונצנזוס ללא כפייה.

הוצעו מספר אסכולות של אנרכיזם. אנרכיזם מוחלט או אפריורי דוחה כל צורה של מדינה, וטוען כי כוח המדינה הוא מטבעו לא לגיטימי ולא צודק. אנרכיזם מותנה או א-פוסטריורי מציג השקפה פחות רדיקלית, ומרמז שמדינות אינן רעות מטבען, אך בכל זאת נכשלות בפועל בדרך כלל. אנרכיזם תוצאתי דוחה מדינות על סמך הטענה שלרוב יש להן השלכות שליליות, כגון אי-שוויון ואפליה. אנרכיסטים אינדיבידואליסטים מדגישים את חשיבות החופש האישי, ומבקשים להגן עליו מפני כל מבנה חברתי המגביל את האוטונומיה האישית, כולל סמכות הורית ומוסדות משפטיים. השקפה זו יכולה ללבוש צורה של אנרכיזם קולקטיביסטי או אנרכו-קפיטליזם. לעומת זאת, האנרכיזם האינדיבידואליסטי (או הסוציאליסטי) מדגיש את חשיבות שיתוף הפעולה הקהילתי והוולונטרי בתוך החברה, ודוגל בבעלות קולקטיבית על משאבים ועל אמצעי ייצור. האנרכו-קומוניזם טוען לארגון חברתי מבוזר ושיתוף קהילתי, על מנת קידום רווחה לכל האזרחים.

ישנן ביקורות מגוונות על האנרכיזם. יש הרואים בו אסכולה שלילית, המבקשת להרוס מוסדות מבוססים מבלי לספק חלופות בנות קיימא, ובכך פשוט לשנות סדרי שלטון בכאוס. התנגדות נוספת גורסת כי אנרכיה היא מטבעה בלתי יציבה, מכיוון שמבנים היררכיים נוצרים באופן טבעי, כלומר חברות חסרות מדינה יתפתחו בהכרח בחזרה לצורה כלשהי של מדינה. טיעונים נוספים סבורים כי המטרה האנרכיסטית המנחה מבוססת על אידיאל אוטופי בלתי מושג, או שהאנרכיזם אינו קוהרנטי, מכיוון שהניסיון לערער את כל צורות הסמכות באופן פרדוקסלי הוא בעצמו צורה חדשה של סמכות.

ליברליזם

שמאל|ממוזער|200px|כמייסד הליברליזם, העדיף ג'ון לוק את חופש הפרט על פני כוח המדינה.
הליברליזם מדגיש את עקרונות החירויות וזכויות האדם, שלטון החוק, הסובלנות והדמוקרטיה החוקתית. הוא מקיף מגוון רעיונות ללא הגדרה מדויקת. חלק מהליברלים הולכים בעקבות תפיסתו של ג'ון לוק, לפיה כל האנשים נולדים חופשיים ושווים, ומדגישים את תפקידה של הממשלה בהגנה על מצב טבעי זה. אחרים שמים דגש על יכולתו של הפרט להשתתף במוסדות דמוקרטיים מאשר על שוויון. הליברלים תומכים בצורות שונות של חירות, כגון חופש הביטוי, הדת והעיסוק. הליברליזם מאפשר בחירות חיים מגוונות ודוגל בסובלנות לאורח חיים שונה משלו. השקפה זו מבוססת על ההומניזם ועל האמון באחריותו של הפרט לקבל החלטות הגיוניות. כתוצאה מכך, הליברלים טוענים כי על הממשלה להישאר נייטרלית ולקיים את שלטון החוק, כדי לאפשר לאנשים להשיג את מטרותיהם ללא התערבות חיצונית.

רוב גישות הליברליזם תומכות בצורה כלשהי של כלכלת שוק חופשי  וקפיטליזם. בשוק החופשי, חילופי סחורות ושירותים מתרחשים עם שליטה ורגולציה מינימליות מצד המדינה: עסקים בבעלות פרטית מתחרים זה בזה, והמחירים מושפעים בעיקר מהיצע וביקוש. קפיטליזם היא מערכת כלכלית, בה אמצעי הייצור נמצאים בעיקר בבעלות פרטית. מערכת זו מאופיינת בדרך כלל בניגוד בין בעלים קפיטליסטיים, שמטרתם למקסם את הרווח מהשקעתם, לבין עובדים, שמוכרים את עבודתם בתמורה למשכורת.

אפיון רחב אחד מבחין בין ליברליזם קלאסי למודרני, המכונה גם ליברליזם סוציאל-דמוקרטי, המבוסס על תפקיד המדינה. הליברליזם הקלאסי שואף להגן על חירויותיהם וזכויותיהם של יחידים מפני התערבות ממשלתית, וטוען לתפקיד מוגבל של המדינה. הוא מקדם חירות שלילית ומטיל על המדינה את המשימה להגן על יחידים מפני מכשולים או התערבות מצד אחרים, כגון תוקפנות וגנבה. הליברליזם המודרני שם דגש על חירות חיובית, וטוען כי על המדינה לטפח תנאים המאפשרים לאנשים להשיג את מטרותיהם האישיות. גישה זו דוגלת בתפקיד פעיל יותר של המדינה בקידום צדק חברתי, שוויון הזדמנויות והזכות לרמת חיים מינימלית. הדבר יכול לכלול תוכניות להבטחת שירותי בריאות במחירים נוחים, חינוך לכל האזרחים וביטוח לאומי.

הליברטריאניזם קשור קשר הדוק לליברליזם הקלאסי. הוא מדגיש את חירויות הפרט וטוען שאנשים צריכים להיות חופשיים לעשות כרצונם ללא כפייה, כל עוד הם אינם פוגעים בחירותם של אחרים. חלק מהליברטריאנים רואים בעקרון האי-תוקפנות - האוסר תוקפנות נגד אדם ורכושו - כעקרון היסוד של הליברטריאניזם. הליברטריאנים תומכים, בדרך כלל, בכלכלת שוק חופשי, המבוססת על רכוש פרטי ועל שיתוף פעולה וולונטרי. הם מתנגדים לניסיונות ממשלתיים לחלק מחדש את העושר ולצורות אחרות של רגולציה כלכלית. השקפה זו מבקשת להגביל את תפקיד הממשלה להגנה קולקטיבית, הגנה על זכויות הפרט ואכיפת חוזים.

ביקורות שונות נמתחו על הליברליזם. התנגדות אחת לו טוענת כי ההתמקדות האינדיבידואליסטית בחירויות אישיות פוגעת בקהילה, וכי מתן עדיפות לחירויות אישיות מוביל לפילוג בחברה. ביקורת אחרת טוענת כי רכוש פרטי ושווקים שאינם מוסדרים יכולים להוביל לאי-שוויון כלכלי ונוטים ליצור היררכיות לא צודקות. התנגדויות נוספות טוענות כי הליברליזם פוגע בטובת הכלל באמצעות חיזוק מחלוקות חברתיות אינדיבידואליסטיות, וכי מחויבותו לסובלנות ולפלורליזם מובילה לרלטיביזם תרבותי.

סוציאליזם

שמאל|ממוזער|200px|קרל מרקס ופרידריך אנגלס פיתחו את המרקסיזם, גישה רדיקלית של הסוציאליזם, וקראו לבצע מהפכה קומוניסטית כדי להתגבר על הקפיטליזם.
סוציאליזם הוא שורה של השקפות פוליטיות המדגישות בעלות קולקטיבית ושוויון. הוא טוען שאמצעי הייצור שייכים לעם בכלל ולעובדים בפרט, ולכן הם צריכים להוות חלק מהבעלות החברתית ולא מהרכוש הפרטי. תפיסה זו רואה את המדינה כמכשיר אדמיניסטרטיבי מורכב המנהל משאבים וייצור כדי להבטיח רווחה חברתית וחלוקה הוגנת של סחורות.

מניע מרכזי העומד בבסיס הפרספקטיבה הסוציאליסטית הוא כינון השוויון, הנחשב למצבם הטבעי של בני האדם. הסוציאליסטים מבקשים להתגבר על מקורות אי-השוויון, כגון מערכות מעמדיות וזכויות יתר תורשתיות. הם מבקרים את הקפיטליזם וטוענים כי רכוש פרטי ושווקים חופשיים מחזקים את אי-השוויון, בכך שהם מובילים לצבירה בקנה מידה גדול של עושר פרטי. חלק מהסוציאליסטים מציעים מערכות של רגולציה ומיסוי כדי למתן את ההשפעות השליליות של כלכלות שוק חופשי. אחרים מהם דוחים מערכות של שוק חופשי באופן כללי ומקדמים מנגנונים שונים לניהול ייצור והפצה של סחורות, החל משליטה ובעלות ממשלתית מרכזית ועד מערכות מבוזרות המתכננות ומכוונות פעילות כלכלית.

מרקסיזם הוא אסכולה משפיעה בסוציאליזם המתמקדת בניתוח יחסי מעמדות וסכסוכים חברתיים. הוא דוחה את הקפיטליזם, בטענה שהוא מוביל לאי-שוויון על ידי חלוקת החברה למעמד קפיטליסטי, שבבעלותו אמצעי הייצור, ולמעמד פועלים, אשר נאלץ למכור את עבודתו ובכך מנוכר מתוצריה. על פי תפיסה זו, כוחות כלכליים ומאבקי מעמדות הם המניעים העיקריים של ההתפתחות ההיסטורית של מערכות פוליטיות, ובסופו של דבר מובילים לנפילת הקפיטליזם ולהופעת הסוציאליזם והקומוניזם. קומוניזם נתפס בדרך כלל כצורה רדיקלית של סוציאליזם, שמטרתה להחליף רכוש פרטי בבעלות קולקטיבית ולפרק את כל הבדלי המעמדות. בתאוריה המרקסיסטית, סוציאליזם וקומוניזם נחשבים לסוגים נפרדים של חברות פוסט-קפיטליסטיות. מנקודת מבט זו, סוציאליזם הוא שלב ביניים בין קפיטליזם לקומוניזם שעדיין נושא כמה מאפיינים של קפיטליזם, כגון מחסור חומרי, ממשלה שולטת וחלוקת עבודה. מרקס טען כי מאפיינים אלה יתמוססו בהדרגה, ויובילו לחברה קומוניסטית המאופיינת בשפע חומרי, היעדר התמחות תעסוקתית וארגון עצמי ללא ממשלה מרכזית.

מספר התנגדויות לסוציאליזם מתמקדות בתאוריה הכלכלית שלו. יש הטוענים כי תכנון מרכזי והיעדר תחרות ואותות מחירים מונעי שוק גורמים לפריון נמוך יותר ולקיפאון כלכלי. קו ביקורתי נוסף טוען כי האידיאלים השונים המניעים את הסוציאליזם מתנגשים זה עם זה. לדוגמה, הקמת מדינה מסיבית הנדרשת לניהול הפעילות הכלכלית והרווחה החברתית עלולות ליצור הבחנות מעמדיות חדשות, ובכך לערער את השוויון. מבקרים מצד הליברליזם טוענים כי חלוקה שוויונית מחדש פוגעת בזכויות הפרט ומאיימת על חירות שלילית. פמיניסטיות טוענות כי סוציאליסטים מתמקדים בהבחנות מעמדיות על חשבון אי-שוויון מגדרי, וסביבתנים טוענים כי תכנון סוציאליסטי דוחק לשוליים את הדאגות הסביבתיות.

שמרנות

שמאל|ממוזער|200px|אדמונד ברק היה ממגיניה הראשונים של השמרנות, והדגיש את חשיבות החוכמה המצטברת של הדורות הקודמים ואת הסכנה שבשינוי רדיקלי.
השמרנות מבקשת לשמר ולקדם מוסדות ופרקטיקות מסורתיים. היא מונעת, בדרך כלל, על ידי ספקנות לגבי היכולת האנושית לתכנן מחדש ולתקן את החברה באופן רדיקלי, וטוענת שניסיונות כאלה, המונחים על ידי הבנה מוגבלת של ההשלכות, גורמים לעיתים קרובות לנזק, יותר מאשר תועלת. שמרנים נותנים משקל רב יותר לחוכמת הניסיון ההיסטורי מאשר לאידיאלים מופשטים של התבונה. הם טוענים שמכיוון שמוסדות ופרקטיקות מבוססים עברו את מבחן הזמן, הם משמשים יסודות ליציבות ולהמשכיות. למרות העדפתה את הסטטוס קוו, השמרנות אינה מתנגדת לשינוי פוליטי וחברתי באופן כללי, אלא דוגלת בנקיטת גישה זהירה. היא טוענת ששינוי צריך להתרחש כאבולוציה הדרגתית וטבעית ולא באמצעות רפורמה רדיקלית, כדי להבטיח שהסדרים פוליטיים הנחשבים בעלי ערך יישמרו.

בעוד שהמוסדות והפרקטיקות המדויקים שיש לשמר תלויים בהקשר התרבותי וההיסטורי הספציפי של חברה מסוימת, שמרנים מדגישים בדרך כלל את חשיבות המשפחה, הדת והזהות הלאומית. הם נוטים לתמוך ברכוש פרטי כאמצעי הגנה מפני כוח המדינה ובצורות מסוימות של ביטחון סוציאלי לעניים, כדי לשמור על יציבות חברתית.

זרמים שונים של מחשבה שמרנית עוקבים אחר גישות שונות אך חופפות. שמרנות סמכותנית מעניקה עדיפות לסמכות מרכזית ומבוססת על פני שיפוטם של יחידים. שמרנות מסורתית רואה במנהגים, מוסכמות ומסורות כלליים כעקרונות המנחים המפתחים הן מוסדות מבוססים והן שיפוטים אישיים. שמרנות רומנטית או ריאקציונרית מונעת על ידי נוסטלגיה ומבקשת לשחזר מצב קודם של חברה שנחשבת נעלה יותר. זרמים אחרים כוללים שמרנות פטרנליסטית, הטוענת כי בעלי הכוח צריכים לדאוג לבעלי הזכויות הפחותות, ושמרנות ליברלית, הכוללת דגש על חירויות הפרט וחירויות כלכליות בסדר היום השמרני.

לאורך השנים נמתחו ביקורות שונות על השמרנות. חלקן מתמקדות בהתנגדותה לשינוי ובחוסר החדשנות, וטוענות כי מתן עדיפות לסטטוס קוו מנציחה בעיות קיימות ובולמת את ההתקדמות. בפרט, מדובר במצבים בהם אתגרים חברתיים המתפתחים במהירות דורשים תגובות דינמיות, גמישות ויצירתיות. התנגדות נוספת מכוונת לספקנות שמרנית, באשר ליכולת התבונה לטפל ביעילות בנושאים חברתיים מורכבים, וטוענת כי ספקנות זו מוגזמת ומעכבת רפורמות מחושבות היטב, כמו גם שיפורים משמעותיים. חלק ממבקרי השמרנות טוענים כי היא מחזקת היררכיות חברתיות ואי-שוויון קיימים, ולעיתים קרובות מיטיבה עם מעמדות חברתיים בעלי זכויות יתר, תוך פגיעה בקבוצות שוליים.

אסכולות אחרות
סביבתנות היא אידאולוגיה פוליטית העוסקת בקשר בין בני האדם לטבע. היא שואפת לשמר, לשקם ולשפר את הסביבה הטבעית, כולל הגנה על נופים ובעלי חיים. סביבתנות אנתרופוצנטרית דוגלת במדיניות כזו כדי לשפר את חיי האדם, למשל, במיתון ההשלכות הגלובליות של שינויי האקלים או בקידום צדק סביבתי מקומי באמצעות הגנה על קבוצות מודרות מפני הידרדרות סביבתית אזורית. גישה זו של סביבתנות יכולה להשתלב באידאולוגיות פוליטיות רבות אחרות, כגון שמרנות וסוציאליזם. סביבתנות לא-אנתרופוצנטרית, המכונה גם אקוצנטריות ואקולוגיה עמוקה, נבדלת בכך שהיא מתמקדת בערכו הפנימי של הטבע עצמו. השקפה זו מדגישה שבני האדם הם רק חלק קטן מכל המערכת האקולוגית. היא שואפת להגן ולשפר את הטבע למען עצמו, לא רק משום שהוא משרת את האינטרסים האנושיים. השקפה זו מכסה פרשנויות מגוונות ולעיתים מנוגדות לקשר בין בני האדם לטבע, כולל האמונה שעליהם לפעול כשומרי הטבע והרעיון שציוויליזציות אנושיות מודרניות הן מקור הבעיה ומאיימות על האיזון הטבעי.
שמאל|ממוזער|200px|ריאליזם קשור קשר הדוק לדגש ששם ניקולו מקיאוולי על כוח, אינטרס אישי וממשל פרגמטי.
ריאליזם ואידיאליזם הן שתי אסכולות מנוגדות להסבר ולהכוונה של פעולה פוליטית. על פי הריאליזם, פעילות פוליטית מונעת בעיקר על ידי אינטרס עצמי. היא טוענת ששחקנים שואפים לכוח כדי להרחיב את תחום השפעתם. הריאליסטים טוענים כי אין להגביל את הפוליטיקה על ידי אילוצים מוסריים או להירתע מסכסוכים אלימים כאשר שאיפות הכוח של שחקנים שונים מתנגשות. הם מדגישים את החשיבות של תגובה לגורמים מעשיים וקונקרטיים, כאשר המטרה העיקרית היא לעצב ביעילות את המציאות ההיסטורית ולא לרדוף אחר אידיאלים. ברמה הבין-לאומית, הריאליזם טוען כי האינטרס העצמי המניע את שחקני המדינה אינו מוגבל על ידי סמכות עליונה האוכפת כללים משותפים. האידיאליזם, לעומת זאת, טוען כי פעולה פוליטית צריכה לעקוב אחר עקרונות מוסריים. הוא שואף לבסס סדר חברתי צודק והוגן המבוסס על נורמות אתיות ואוניברסליות ולא על אינטרס עצמי צר. האידיאליסטים דוחים פרקטיקות ומוסדות מבוססים המקדמים שימוש לא צודק בכוח, ומבקשים להחליפם בממשל הוגן, גם אם חזונם האידיאלי משקף שאיפה אוטופית ורחוקה מהנסיבות העכשוויות.

תוצאתנות, פרפקציוניזם ופלורליזם הן השקפות שונות אך חופפות, לגבי אילו דברים הם בעלי ערך וכיצד ערכים צריכים להנחות פעילות פוליטית. על פי התוצאתנות, ערכה של כל פעולה תלוי בתוצאותיה הקונקרטיות. תועלתנות קלאסית, גישה משפיעה של התוצאתנות, טוענת שבסופו של דבר, רק אושר או הנאה הם רגשות בעלי ערך. אסכולה זו טוענת כי פוליטיקה צריכה לשאוף לייצר את האושר הכולל הגבוה ביותר עבור מספר האנשים הגדול ביותר. מדיניות רווחה, תפיסה דומה להן, מקדמת רווחה, שיכולה לכסות מאפיינים אחרים בנוסף להנאה, כגון בריאות, צמיחה אישית, קשרים בין-אישיים משמעותיים ותחושת משמעות החיים. הפרפקציוניזם טוען שישנם טובין אובייקטיביים מסוימים, שמכסים תחומים כמו מוסר, אמנות ותרבות, המקדמים את התפתחות הטבע האנושי. למרות שהפרפקציוניסטים חלוקים בדעותיהם לגבי מה בדיוק הם טובין אלה, כולם טוענים שמדינות צריכות ליצור תנאים המקדמים מצוינות אנושית בקרב אזרחיהן. הפלורליסטים הערכיים טוענים שערכים מגוונים משפיעים על פעולה פוליטית. הם מדגישים לעיתים קרובות שערכים שונים יכולים להיות מנוגדים זה לזה וכי לא תמיד ניתן יהיה לפתור סכסוכים ערכיים. לדוגמה, ישעיה ברלין טען שחירות ושוויון הם ערכים סותרים וכי רווח בערך אחד אינו יכול לפצות על האובדן בערך השני.

אינדיבידואליזם מעדיף את חשיבותם של יחידים על פני הקהילה, אידיאל שמקודם בדרך כלל על ידי מערכות פוליטיות ליברליות. הוא טוען כי החברה מורכבת בליבתה מיחידים ומבקשת להגן עליהם מפני ניסיונות חברתיים להתערב באורח חייהם המועדף. האינדיבידואליזם מנוגד לקולקטיביזם, אשר מעדיף את רווחתן של קבוצות על פני אינטרסים אישיים ומדגיש את חשיבות הלכידות והאחדות הקבוצתית. קהילתנות היא השקפה דומה התומכת במבנה חברתי, שבו יחידים מחוברים באמצעות קשרים חברתיים חזקים וערכים משותפים. היא טוענת כי האישיות והזהות החברתיות של יחידים מושפעות עמוקות מיחסי קהילה ומנורמות חברתיות. הלאומיות מרחיבה את המיקוד ביחסים חברתיים למדינה כולה. היא קשורה קשר הדוק לפטריוטיות ומקדמת לכידות חברתית באמצעות זהות לאומית המבוססת על מנהגים, תרבות ושפה משותפים.

הרפובליקניזם שם דגש על סגולות אזרחיות, פעילות פוליטית ושלטון החוק. הוא טוען כי פעולה פוליטית צריכה לקדם את טובת הכלל ואת השוויון החברתי. הרפובליקניזם מתנגד לממשל מדכא וסמכותי ודוגל, בין היתר, בהפרדת רשויות על מנת למנוע ריכוזיות יתר של סמכות ועידוד אזרחים להשתתף בתהליך הפוליטי. כמו כן, היא מבקשת להטיל אחריות על הממשלה כלפי העם. פופוליזם כולל מגוון השקפות פוליטיות המבקשות לקדם את האינטרסים של אנשים מן השורה, ובדרך כלל מנוגדות בין רצון העם לסדר היום של אליטות מושחתות המחזיקות בכוח. המונח מקושר, לעיתים קרובות, לקונוטציה השלילית של ניסיון להשיג תמיכה מאנשים חסרי ידע באמצעות פנייה לסנטימנט הציבורי. לעומת זאת, האליטיזם הוא האמונה שהאליטות, ולא פשוטי העם, צריכות לנהל את הממשלה.

אידאולוגיות שונות משלבות ערכים ועקרונות דתיים בתפיסה הפוליטית שלהן. דמוקרטיה נוצרית, אידאולוגיה בעלת השפעה רבה במערב אירופה, משלבת תורות חברתיות קתוליות מסורתיות עם עקרונות דמוקרטיים, תוך הדגשת ערכי הקהילה, המשפחה, הסדר החברתי ההרמוני, הכבוד לכל אדם והמסורת. היא מבקרת את ההתמקדות המודרנית בעושר חומרי ובכוח. האסלאמיזם שואף לשלב עקרונות אסלאמיים בממשל, כולל יישום החוק האסלאמי תוך שמירה על גישה ביקורתית כלפי השפעות מערביות. לאומיות הינדית  מקדמת ממשל וזהות לאומית המושרשים בערכים ובמסורות ההינדיות. אידאולוגיות פוליטיות אחרות בהשראת הדתות כוללות את הציונות, הסוציאליזם הבודהיסטי  והקונפוציאניזם. בניגוד לגישות אלו, החילוניות מתנגדת לשילוב עקרונות דתיים בפוליטיקה.

מסורת האמנה החברתית והחוזתנות הן השקפות בנוגע למקורות וללגיטימציה של הכוח. הן טוענות שסמכות פוליטית צריכה להתבסס על צורה כלשהי של הסכמה בין האזרחים, למשל, כאמנה חברתית מרומזת או כדבר שאנשים היו מסכימים לו באופן סביר בנסיבות אידיאליות. עבור מסורת האמנה החברתית, האינטרס האישי של כל האזרחים הוא הכוח המניע העומד בבסיס האמנה, בעוד שחוזתנות מדגישה רציונליות וכבוד לאחרים כגורמים העיקריים.

הפוסטמודרניזם דוחה מערכות אידאולוגיות המבקשות להציע אמיתות אובייקטיביות ואוניברסליות, ומאמץ גישה ביקורתית במיוחד כלפי אידיאלים של הנאורות אודות תבונה וקידמה. הוא מתנגד למבני כוח היררכיים המנציחים ואוכפים אידיאלים אלה, וקורא במקום זאת להתנגדות לסוג זה של כוח ריכוזי, תוך קידום פלורליזם של פרקטיקות ואידאולוגיות מקומיות. הפמיניזם, גישה ביקורתית נוספת, מתמקד באי-צדק המבוסס על מגדר, ומטרתו להעצים נשים ולשחררן ממבנים חברתיים פטריארכליים ללא הגינות. הפמיניסטיות מתמקדות בצורות רבות של אי-שוויון, כולל אי-שוויון חברתי, כלכלי, פוליטי ומשפטי. פילוסופיה פוליטית אפריקאית, מסורת שונה, מבוססת על מושג האובונטו או האנושיות, וקובעת כי כוח לגיטימי צריך להיות מונחה על ידי טובת הקהילה, חמלה וכבוד הדדי.

מתודולוגיה
המתודולוגיה של הפילוסופיה הפוליטית בוחנת כיצד להגיע, להצדיק ולבקר טענות ידע. היא מסייעת בפתרון חילוקי דעות תאורטיים, כגון מחלוקות לגבי צורת הממשל האידיאלית. אתגרים מתודולוגיים נובעים מהאופי ההערכי או הנורמטיבי של הפילוסופיה הפוליטית כדיסציפלינה החוקרת הסדרים חברתיים רצויים. לעיתים קרובות, חילוקי דעות לגבי טענות נורמטיביות אינם ניתנים לפתרון ישיר באמצעות תצפיות וניסויים, מה שהופך אותם לפחות ניתנים לפתרון, מאשר חילוקי דעות אודות עובדות אמפיריות. טיעונים רציונליים יכולים להפוך תאוריה נורמטיבית לסבירה או משכנעת יותר, אך לעיתים קרובות אינם מספיקים כדי להוביל לפתרונות חד-משמעיים או מקובלים באופן כללי. סובייקטיביסטים מסיקים מקושי זה שהפילוסופיה הפוליטית מבטאת בעיקר דעות סובייקטיביות, ללא בסיס רציונלי ומקובל באופן אוניברסלי.

פילוסופים פוליטיים מתחילים לעיתים משכל ישר ומאמונות מבוססות, אותן הם סוקרים באופן שיטתי וביקורתי כדי להעריך את תוקפן. תהליך זה כולל הבהרת מושגים בסיסיים, בהם ניתן להשתמש כדי למסד את האמונות הבסיסיות לתאוריות מדויקות, תוך בחינת טיעונים בעד ונגדן ובחינת נקודות מבט חלופיות. המתודולוגיות של פרטיקולריזם ופונדציונליזם מציעות גישות שונות למשימה זו. הפרטיקולריסטים משתמשים בגישת "מלמטה-למעלה" ולוקחים אינטואיציות או הערכות אישיות של נסיבות ספציפיות כנקודת מוצא. הם מבקשים לסדר את שיפוטיהם האישיים הללו למסגרת תאורטית קוהרנטית. לעומת זאת, הפונדציונליסטים משתמשים בגישה "מלמעלה-למטה". הם מתחילים את חקירתם מעקרונות רחבי היקף, כמו העיקרון של התועלתנות הקלאסית, המעריכה פעולות ומדיניות על סמך האיזון בין הכאב להנאה שהן מייצרות. הפונדציונליזם שואף לבנות מערכות מקיפות של מחשבה פוליטית ממספר קטן של עקרונות בסיסיים. שיטת שיווי המשקל הרפלקטיבי יוצרת אמצע בין הפרטיקולריזם לפונדציונליזם. היא מנסה ליישב עקרונות כלליים עם אינטואיציות אישיות כדי להגיע למסגרת מאוזנת וקוהרנטית המשלבת את הפרספקטיבות משתי הגישות.

צורה בעלת השפעה היסטורית של הפונדציונליזם מבססת אידאולוגיות פוליטיות על תאוריות אודות טבע האדם. היא יכולה ללבוש צורות שונות, כמו הרהורים על צרכים, יכולות ומטרות אנושיים, כמו גם תפקידם של בני האדם בסדר הטבעי או בתוכנית אלוהית. פילוסופים משתמשים בהנחות אלו על טבע האדם כדי להסיק אידאולוגיות פוליטיות על צורת הממשל האידיאלית ועל תאוריות נורמטיביות אחרות. לדוגמה, תומאס הובס האמין שמצבם הטבעי של בני האדם הוא סכסוך מתמיד, וטען שמדינה חזקה, המבוססת על אמנה חברתית כללית, הכרחית כדי להבטיח יציבות וביטחון.

הפונדציונליזם משולב בדרך כלל עם האוניברסליזם, הטוען כי עקרונות מוסריים ופוליטיים בסיסיים חלים באופן שווה על כל תרבות. האוניברסליסטים טוענים כי הערכים והסטנדרטים הבסיסיים של פעולה פוליטית זהים עבור כל החברות ונשארים קבועים לאורך תקופות היסטוריות. רלטיביזם תרבותי דוחה נקודת מבט טרנס-תרבותית זו, וטוען כי נורמות וערכים קשורים באופן אינהרנטי לתרבויות ספציפיות. תפיסה זו טוענת כי עקרונות פוליטיים מייצגים הנחות של קהילות ספציפיות ואינם יכולים לשמש אמות מידה אוניברסליות להערכת תרבויות אחרות.

אינדיבידואליזם מתודולוגי והוליזם הן נקודות מבט על היחידות הבסיסיות של החברה. על פי האינדיבידואליזם המתודולוגי, חברות, בסופו של דבר, הן למעשה הפרטים המרכיבים אותן. כתוצאה מכך, היא מנתחת פעולות פוליטיות כפעולות של אנשים מסוימים המקבלים החלטות ומשתתפים במבנה החברתי. תפיסה זו רואה בישויות קולקטיביות, כמו מדינות, אומות ומוסדות אחרים, תוצרי לוואי בלבד של פעולות אינדיבידואליות. לעומת זאת, הוליסטים מתודולוגיים טוענים לקיומן הבלתי ניתן לצמצום של ישויות קולקטיביות. הם רואים בהן אלמנטים חיוניים של הסברים פוליטיים.

הבחנה מתודולוגית נוספת היא בין רציונליזם לאי-רציונליזם. הרציונליסטים מניחים שתבונה אוניברסלית צריכה להיות העיקרון המנחה העומד בבסיס הפעולה הפוליטית. הם רואים בתבונה חוט משותף המאחד חברות מגוונות ודבר שיכול להבטיח שלום ביניהן. אי-רציונליסטים דוחים הנחה זו ומתמקדים בגורמים אחרים המשפיעים על ההתנהגות האנושית, כולל רגשות, מסורות תרבותיות וציפיות חברתיות.

ניסויי מחשבתיים הם אמצעים מתודולוגיים, שבהם פילוסופים פוליטיים בונים מצבים מדומיינים על מנת לבחון את תוקפן של אידאולוגיות פוליטיות ולחקור הסדרים חברתיים חלופיים. לדוגמה, בניסוי המחשבתי שלו, בחן ג'ון רולס את המסגרת הבסיסית של חברה צודקת על ידי דמיון מצב, בו אנשים מחליטים באופן קולקטיבי על כללי החברה שלהם.

היסטוריה

שמאל|ממוזער|200px|קונפוציוס ראה במידת האנושיות או החסד בסיס לסדר חברתי.
שמאל|ממוזער|200px|אבן ח'לדון הבחין בין סוגים שונים של מדינות בהתאם לאינטרסים העיקריים שהן משרתות.
שמאל|ממוזער|200px|חנה ארנדט בחנה את טבעם של משטרים טוטליטריים.
שורשיה של הפילוסופיה הפוליטית ב, ורבים מהמושגים הבסיסיים של המחשבה הפוליטית המערבית צצו בפילוסופיה היוונית העתיקה. תרומות מוקדמות ומשפיעות לתחום תרם ההיסטוריון תוקידידס, שהיווה השראה לאסכולת הריאליזם על ידי ניתוח יחסי כוחות ואינטרס עצמי כגורמים פוליטיים מרכזיים. בהשראת רעיונותיו של סוקרטס, דן אפלטון בתפקידה של המדינה, ביחסה לאזרחים, באופי הצדק ובצורות הממשל. הוא ביקר את הדמוקרטיה ותמך במונרכיה אוטופית הנשלטת על ידי מלך-פילוסוף חכם ורחום לקידום טובת הכלל. תלמידו, אריסטו, התנגד לאוטופיזם של אפלטון, והעדיף גישה מעשית יותר כדי להבטיח יציבות פוליטית ולהימנע מקיצוניות. הוא הגן על הפרפקציוניזם, וטען כי לבני האדם יש מטרה מולדת: לפתח את יכולותיהם הרציונליות והמוסריות, וכי על המדינה לטפח נטייה זו. בפילוסופיה הרומית , המדינאי קיקרו החדיר לפילוסופיה היוונית המוקדמת את האסכולה הסטואית. הוא טען כי פעולה פוליטית צריכה להיות מונחת על ידי היגיון ולא על ידי רגש, ותמך בהשתתפות פוליטית בהתאם לאידיאל המריטוקרטי של שלטון על ידי בעלי יכולת.

מסורות מגוונות של מחשבה פוליטית התפתחו גם בסין העתיקה. הקונפוציאניזם, אותו הגה קונפוציוס, ראה במידת האנושיות או החסד בסיס לסדר חברתי ולנורמות. הוא ביקש לאזן בין אינטרסים מנוגדים בין הספרה הפרטית לציבורית, וראה בחברה שלוחה של המשפחה. דאואיזם, אידאולוגיה דומה נוספת, התמקדה ביחסים בין בני האדם לטבע, וטענה כי על בני האדם לפעול בהרמוניה עם הסדר הטבעי של היקום, תוך הימנעות מתשוקות מוגזמות. לעיתים הוא מקושר לאנרכיזם, בשל הדגש שלו על סדר טבעי, ספונטניות ודחיית סמכות כפייתית. בהודו העתיקה צצו תאוריות חברתיות ופוליטיות שונות ב, המתועדות בריג ודה, כמו הרעיון שהסדר החברתי מחולק באופן טבעי לקאסטות, שלכל אחת מהן תפקיד שונה בחברה. ה, המיוחסת באופן מסורתי לצ'אנקיה, היא חיבור פוליטי העוסק במרכיבים החיוניים של מדינות, כגון המלך, השרים, הטריטוריה והצבא, ומתאר את טבעם ואת יחסי הגומלין ביניהם. המחשבה הפוליטית הבודהיסטית, שהחלה במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס, דחתה את חלוקת הקאסטות המחמירה של ההינדואיזם, והתמקדה במקום זאת בשוויון אוניברסלי, אחווה וצמצום סבלם של כל האזרחים.

הפילוסופיה הפוליטית בתקופת ימי הביניים התאפיינה ביחסי הגומלין בין הפילוסופיה היוונית העתיקה לבין הדת. אוגוסטינוס ראה במצבים בעולם האנושי פגומים מיסודם בהשוואה לאידיאל האלוהי, אך גם ראה בהם כלי לשיפור האנושות ולכינון שלום וסדר. בהשפעת הפילוסופיה של אוגוסטינוס, תומאס אקווינס פיתח את תורת משפט הטבע, על ידי סינתזה בין פילוסופיה אריסטוטלית  לנוצרית. הוא טען שהחוק משרת את טובת הכלל, וטען שאלוהים שולט בעולם על פי החוק הנצחי, בעוד שבני האדם משתתפים בתוכנית זו על ידי ציות לחוקי הטבע, המשקפים את הסדר המוסרי וניתן לזהותם ישירות.

במסורת הערבית-פרסית, פילוסופים ביקשו לשלב את הפילוסופיה היוונית העתיקה עם האסלאמית. על פי אל-פאראבי, המדינה היא ישות שיתופית, בה אנשים פועלים יחד מרצונם למען שגשוג משותף. בדומה לחזונו של אפלטון, הוא מדמיין מבנה היררכי, בו שולטים פילוסופים חכמים. בגישה תיאורית, אבן ח'לדון הבחין בין מצבים טבעיים, המשרתים את האינטרסים הגשמיים של השליטים, מדינות רציונליות, המשרתות את האינטרסים הגשמיים של העם, וח'ליפות, המשרתות את האינטרסים הגשמיים ואלה שלאחר המוות של העם כאחד. תרומות משפיעות נוספות תרמו אבן סינא, אל-ע'זאלי ואבן רושד. בינתיים, בסין, החל משנת 960 לספירה בערך, תמכו הוגים נאו-קונפוציאניסטיים בכינון ממשל מבוזר. הם זיהו שני תפקידים עיקריים של הממשלה: ארגון הסדר החברתי וחינוך מוסרי  של האזרחים.

בפילוסופיה המודרנית המוקדמת הוחלפה ההתמקדות של הפילוסופים בתקופת ימי הביניים בדת בתפיסה חילונית. המדינאי ניקולו מקיאוולי, הנחשב לאבי הפילוסופיה הפוליטית המודרנית, הגן על צורה רדיקלית של ריאליזם פוליטי, תוך הדגשת חשיבות הכוח והממשל הפרגמטיים, שבהם המטרה מקדשת את האמצעים. תומאס הובס ניסה לספק בסיס רציונלי למדינות חילוניות. הוא טען שבני האדם מונעים באופן טבעי על ידי אגואיזם, מה שיכול להוביל למלחמת אחים שניתן להימנע ממנה רק באמצעות מדינה בעלת סמכות ריכוזית אבסולוטית, שקיומה מוצדק על ידי אמנה חברתית משותפת. כמייסד הליברליזם, ג'ון לוק ביסס את המדינה על הסכמת הנשלטים אך העדיף את חופש הפרט על פני כוח המדינה. הוא טען שבני אדם נולדים חופשיים ושווים, וכי המטרה העיקרית של המדינה היא להגן על מצב טבעי זה. דייוויד יום דחה את הרעיון שאמנות חברתיות יהיו הבסיס למדינה, וטען במקום זאת שממשלות מתפתחות בדרך כלל ללא תוכנית מוקדמת ומתקבלות על ידי העם בשל תועלתן. ז'אן-ז'אק רוסו הגה את מושג הרצון הכללי, שהוא רצון העם להגשים את טובת הכלל. בהשפעת רוסו, עמנואל קאנט טען כי חוקים צריכים לשקף את רצון העם הכללי, וקבע כי לכל אזרח יש את הזכות הבסיסית לחירות ואת החובה לקיים את האמנה החברתית. אדמונד ברק, הנחשב לאבי השמרנות, הדגיש את חשיבות החוכמה המצטברת של הדורות הקודמים תוך התנגדות לשינוי רדיקלי, כמו המהפכה הצרפתית.

ג'רמי בנת'ם פיתח את התועלתנות, שקידמה את רעיון האושר הגדול ביותר עבור מספר האנשים הגדול ביותר. ג'ון סטיוארט מיל עיבד אסכולה זו כדי לתמוך בליברליזם הקלאסי. בעקבות רעיונות שגיבש מונטסקייה, הזהיר אלכסיס דה טוקוויל מפני עריצות מודרנית בדמות עריצות הרוב, וראה בה סוג של דיכוי בדמוקרטיות המאיים על המטרה הליברלית של חופש הפרט. כמבשרת הפילוסופיה הפוליטית הפמיניסטית , מרי וולסטונקראפט ערערה על כפיפותן החברתית של נשים וקראה לשוויון זכויות וגישה לחינוך בעבורן. על פי גאורג וילהלם פרידריך הגל, תפקידה של המדינה הוא התגלמות החיים האתיים והחופש הרציונלי, אותם ראה כרעיונות המתממשים בצורה הטובה ביותר במונרכיות חוקתיות שמרניות. בהשפעת הגל, קרל מרקס ופרידריך אנגלס ניתחו את הכוחות הכלכליים ואת סכסוכי המעמדות בחברות קפיטליסטיות, וקראו לבמצע מהפכה שתחליף את הקפיטליזם בסוציאליזם ובקומוניזם. תפיסה רדיקלית מחודשת ונוספת של הסדר החברתי הציע פייר-ז'וזף פרודון, הנחשב לאבי האנרכיזם, שדחה את סמכות המדינה וראה בה מכשול לחירות ולשוויון.

ב ירד העניין בפילוסופיה הפוליטית, עקב הביקורת על טענותיה הנורמטיביות ומההתעניינות הגוברת בדיסציפלינה התיאורית יותר של מדע המדינה. מקס ובר הגדיר מדינות המבוססות על שימוש מוצדק בכוח והבחין בין סוגים שונים של סמכות לגיטימית. נושא מרכזי בהגות הפילוסופית של חנה ארנדט היה טבעם של משטרים טוטליטריים, כפי שהודגם על ידי גרמניה הנאצית והסטליניזם הסובייטי. היא הדגישה הן את יכולתם לגייס את האוכלוסייה באמצעות אידאולוגיות פשטניות והן את שימושם בטרור כמטרה בפני עצמה. ג'ון רולס חקר את טבעו של הצדק כהגינות  ובחן את השימוש הלגיטימי בכוח בדמוקרטיות ליברליות. בהשראתו, רוברט נוזיק הגן על הליברטריאניזם, ותמך במדינה מינימליסטית המגנה על זכויות וחירויות הפרט. ההוגה הפוסטמודרניסטי מישל פוקו ניתח את הדינמיקה של הכוח בתוך החברה, תוך התעניינות מיוחדת באופן שבו מוסדות חברתיים, כגון בתי חולים ובתי סוהר, מעצבים את ההתנהגות האנושית באמצעות יחסי הגומלין בין ידע וכוח. בפילוסופיה הפוליטית ההודית, מהאטמה גנדי תמך בשלטון עצמי ובהתנגדות לא-אלימה לקולוניאליזם, תוך שהוא מבקש לפרק את שיטת הקאסטות על מנת להשיג שוויון. שרי אורובינדו דגל בלאומנות רוחנית , שהיוותה חלק מתפיסת עולמו הפילוסופית הרחבה יותר, המתארת את התפתחות האנושות ואיחוד עולמי עתידי. בסין, מאו דזה-דונג פירש את המרקסיזם מחדש והוא שולב עם החשיבה הקונפוציאניסטית, תוך התחשבות באיכרים ולא במעמד הפועלים ככוח העיקרי מאחורי המהפכה הקומוניסטית. ב, המודרניזם האסלאמי ביקש ליישב בין תורות מוסלמיות מסורתיות למודרניות.

מקורות


















לקריאה נוספת
 שלמה אבינרי, רשות הרבים: שיחות על פילוסופיה מדינית, הוצאת ספרית פועלים, 1966
 מיכאל קרן, תולדות המחשבה המדינית: מקראה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2001

קישורים חיצוניים



 פרופסור משה הלברטל, סוגיות בפילוסופיה המדינית, סדרת הרצאות, באתר "אבני פינה"



ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:תחומים במדע המדינה
קטגוריה:פילוסופיה מדינית
קטגוריה:אתיקה