לודוויג השני, מלך בוואריה

לודוויג השני, ידוע גם כלודוויג פרידריך וילהלם או לודוויג המשוגע (25 באוגוסט 1845 – 13 ביוני 1886), היה מלך בוואריה החל משנת 1864 ועד למותו.

 ביוגרפיה 
לודוויג נולד ב-25 באוגוסט 1845 בארמון נימפנבורג (כיום חלק מהעיר מינכן) למקסימיליאן, נסיך הכתר הבווארי ולנסיכה מריה מפרוסיה, ובשנת 1848 הוכתר אביו למלך בוואריה. הוא גדל כילד מפונק בחצר הוריו, וספג במשך תקופה ארוכה את עובדת היותו בעל עוצמה רבה כשליט הבא של בוואריה. תקופה זו הניחה את היסודות להתנהגותו בהיותו אדם בוגר, התנהגות המוגדרת לרוב כ"משונה". סניגוריו המודרניים של המלך תולים את אשמת היותו אדם מוזר, מתנזר ומתבודד בחינוכו המלכותי הקפדני, בדומה לבני משפחת המלוכה הבריטית של ימינו. רוב ילדותו עברה עליו בחברת חבר קרוב יחיד, יחדיו האזינו ליצירותיו של ריכרד וגנר אשר היה נערץ על שניהם. את שאר זמנו בילה הנסיך עם בת דודתו הנסיכה סיסי.

בגיל 19 מת אביו ולודוויג הוכתר למלך בוואריה. צדודיתו הנאה וגילו הצעיר הקנו לו פופולריות רבה בתחומי מלכותו ומחוצה לה. אחת ההחלטות הראשונות של לודוויג כמלך הייתה הכרזה על היותו פטרון רשמי למושא הערצתו ווגנר. מיד עם המלכתו החל לקדם את עמדתו לפיוס בקרב מדינות גרמניה השונות.

תקופת תחילת כהונתו של המלך הצעיר נסובה סביב הבאתו לעולם של יורש למלכות ובחינת מהות היחסים של ממלכתו עם פרוסיה המיליטנטית. שתי מטרות אלו עמדו מאחורי אירוסיו לסופי דוכסית בוואריה, אשר הייתה בת דודתו ואחותה של חברת ילדותו הנסיכה האוסטרית סיסי. האירוסים לבת אצולה אוסטרית העידו על תמיכתו באוסטריה במאבקה הפוליטי מול פרוסיה. אירוסיהם של השניים הוכרזו בפומבי ב-22 בינואר 1867, אך לאחר מספר דחיות של תאריך החתונה, ביטל לבסוף המלך את כוונת הנישואים שלו באוקטובר של אותה השנה, על רקע חוסר נאמנות של אשתו לעתיד. בהמשך חייו לא התחתן ולא היה בקשר רומנטי עם אשה.

על אף צידודו באוסטריה בעת מלחמתה בפרוסיה, הוא החליף צדדים בזריזות ועבר, בשנת 1867, לתמוך בפרוסים לאחר תבוסתה של אוסטריה במלחמה, והמשיך לעמוד לצד הפרוסים גם בעת מלחמת פרוסיה צרפת.

בשנת 1869 החל לודוויג לחבר יומן בו תיאר את צערו הרב שנבע מהשתוקקות מינית הומוסקסואלית עזה שעמדה בסתירה מוחלטת לאמונתו הקתולית. לבקשתו של מנהיג פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, הוא אישר בשנת 1870 איגרת אשר קראה ליצירת אימפריה גרמנית. בתמורה להסכמתו להפוך לחלק מאימפריה שכזו נערכו מספר שינויים קטנים בשטחה של ממלכתו, שינויים אשר סתרו את שאיפתו להתפשטות טריטוריאלית רחבת היקף.

ממוזער|250px|לודוויג השני בתמונה משנת 1864
כישלונותיו בתחום האישות ובתחום הטריטוריאלי העצימו את עגמומיותו הטבעית של המלך. ככל שחלף הזמן הוא נעשה מתבודד יותר ויותר, והתנהגותו הפכה לאכזרית ומוזרה, כך למשל נדרשו משרתיו לערוך את ארוחותיו על שולחן מזהב ולהכניסו לחדרו דרך פתח הקבוע ברצפה כדי שלא יראה אותו איש באכילתו, את פקודותיו אליהם היה מוסר מאחורי פרגוד וכשאחד מהם לא השביע את רצונו פקד להפשיט מעליו את עורו בעודו חי.

בשנות השמונים של המאה ה-19 פרש להתבודדות כמעט מוחלטת בהרי האלפים. בתקופת ההתבודדות היה עיקר עיסוקו של המלך בבניית טירות אגדתיות יקרות, יחד עם האדריכל כריסטיאן יאנק, אשר שימשו זירה חלומית לשיגיונותיו בדבר היותו שליט כל יכול השולט בממלכה קסומה והמשתייך לזרעו של המלך לואי הארבעה עשר מצרפת.

מאחר שלודוויג מימן את הפרויקטים האהובים עליו מכספיו ולא מקופת המדינה, עד 1885 הוא היה בחובות של 14 מיליון מארק ולווה כסף רב ממשפחתו. במקום לחסוך, כפי שיעצו לו שרי הכספים שלו, הוא תכנן תוכניות גרנדיוזיות נוספות. הוא דרש לבקש הלוואות מכל בני המלוכה באירופה ונשאר מרוחק מענייני המדינה. הוא שקל לפטר את כל הקבינט ולהחליף את השרים שלו שהפכו למטרד עבורו ועצבנו אותו, מה שהביא להחלטה של הקבינט לפעול תחילה.

בחיפוש אחר סיבה להדיח את לודוויג באמצעים חוקתיים, השרים המורדים החליטו לבסס את הדחתו על הנימוק שהוא חולה נפש ואינו מסוגל לשלוט. הם ביקשו מדודו של לודוויג, הנסיך לויטפולד, למלא את התפקיד המלכותי לאחר הדחתו. לויטפולד הסכים בתנאי שהקושרים יציגו הוכחה אמינה לכך שהמלך למעשה אינו שפוי. בין ינואר למרץ 1886, הקושרים שקדו על דו"ח רפואי (Ärztliches Gutachten) על כשירותו של לודוויג למלוך. רוב הפרטים בדו"ח נאספו על ידי הרוזן מקסימיליאן פון הולנשטיין, שהתאכזב מלודוויג וחתר באופן פעיל להפלתו. הולנשטיין השתמש בשוחד ובמעמדו הגבוה כדי לחלץ רשימה ארוכה של תלונות, דיווחים ורכילות על לודוויג מבין משרתי המלך. רשימה ארוכה של התנהגות ביזארית לכאורה כללה את ביישנותו הפתולוגית, הימנעותו מענייני המדינה, שקיעתו בדמיונות מורכבים ויקרים, סעודות בחוץ במזג אוויר קר ולבישת מעילים כבדים בקיץ, נימוסי שולחן רשלניים וילדותיים, שליחת משרתים למסעות ארוכים ויקרים לחקר פרטים אדריכליים בארצות זרות, ואיומים אלימים של התעללות כלפי משרתיו. מידת הדיוק של האשמות אלה עשויה להיות בלתי ידועה לעולם. הקושרים פנו לקנצלר אוטו פון ביסמרק, שפקפק באמיתות הדו"ח, וכינה אותו "גידופים מפח האשפה ומארונותיו של המלך". ביסמרק העיר לאחר קריאת הדו"ח כי "השרים רוצים להקריב את המלך, אחרת אין להם סיכוי להציל את עצמם". הוא הציע להביא את העניין בפני האספה הפרלמנטרית הבווארית ולדון בו שם, אך לא מנע מהשרים לבצע את תוכניתם.

בתחילת יוני 1886, הדו"ח גובש ונחתם על ידי פאנל של ארבעה פסיכיאטרים: ברנהרד פון גודן, ראש בית החולים למינכן; הוברט פון גרשי (שהיה חתנו של גודן); ועמיתיהם, פרידריך וילהלם האגן ומקס הובריך. הדו"ח קבע כי המלך סובל מפרנויה וסיכם, "בהיותו סובל מהפרעה כזו, לא ניתן עוד לאפשר חופש פעולה והוד מלכותו מוכרז כבלתי כשיר לשלוט, אי-כשירות זו תהיה לא רק למשך שנה, אלא לכל אורך חייו של הוד מלכותו." הפסיכיאטרים החתומים על הדו"ח מעולם לא פגשו את המלך, מלבד גודן, פעם אחת בלבד, 12 שנים קודם לכן, ואף אחד מהם לא בדק אותו מעולם. ספקות בנוגע להיעדר אבחנה רפואית הופכות את חוקיות התצהיר לשנויה במחלוקת. כיום ישנם היסטוריונים הטוענים כי לודוויג היה שפוי לחלוטין והופלל כבלתי שפוי כחלק מקשר שנקשר נגדו. אחיו הצעיר היחיד ויורשו של לודוויג, אוטו, נחשב לא שפוי, מה שסיפק בסיס נוח לטענה של אי שפיות תורשתית. ב-10 ביוני 1886 הכריזה ממשלת בוואריה באופן רשמי על היות המלך בלתי שפוי ובלתי ראוי להחזקת סמכויות שלטוניות כלשהן, ועל מינוי דודו לואיטפולד לעוצר רשמי של הממלכה.

מאסרו של המלך הפופולרי נועד להיות פעולה חשאית על מנת למנוע התמרמרות בקרב העם שרחש לו חיבה עזה, וכמו יתר חייו של המלך התגלגל להיות אירוע מוזר ביותר. כשהגיעה המשלחת הרשמית לטירתו המבודדת של המלך על מנת לאוסרו, התייצבה מולם ברונית נאמנה למלך אשר נופפה לעברם במטרייתה ובתארי האצולה שברשותה, ומנעה מהם את הכניסה לטירה. השמועה אומרת כי באותו הזמן הסתגר המלך בפנים הטירה ושיגר הוראות ובהן עונשים שונים ומשונים כנגד שרי ממשלתו ה"בוגדניים". כאשר נפוצה השמועה על מאסרו הקרוב של המלך החלה נהירה המונית של איכרים לטירתו הממוקמת בקרבת הכפר הוהנשוואנגאו כדי להגן על מלכם. תוכניתם של האיכרים הייתה ליצור סביבו טבעת אנושית אדירת ממדים אשר תאפשר לו לחצות את הגבול הסמוך ולנוס מהממלכה, אך המלך סירב לצעד זה. גדוד מצבא הממלכה הועבר לקרבת הטירה אולם פעילותו נמנעה על ידי הממשלה. לפני מאסרו ניסה המלך לפרסם קריאה לעם הבווארי אשר תוכנה היה:
"בכוונת הנסיך לואיטפולד להתקומם ולעצור את מדינתי מבלי שנתתי את הסכמתי לכך. ממשלתי הוזנה במידע שקרי ומסולף לגבי מצב בריאותי ואולי אף בכוונות בוגדניות כנגד עמי האהוב... דורשני מכל אזרח בווארי נאמן להתייצב לעזרתי. אנא התייצבו לעזרתי ומינעו את הבגידה במלך ובממלכתו". (פורסם לזמן קצר בעיתון העיר במברגר ב-11 ביוני 1886, ונגנז מיד עם הפצתו הפומבית של העיתון).

קריאות עזרה דוגמת זו יורטו בידי המודיעין החשאי הבווארי אשר מנע מהמלך כל סוג של תקשורת עם העם. המלך גם דחה את הצעתו של ביסמרק להופיע במינכן ולהוכיח לעם שהוא שפוי לגמרי ובכך לעורר את תמיכת העם בו. בשעות המוקדמות של ה-12 ביוני הגיעה משלחת שנייה מטעם הממשלה לשערי טירת נוישוונשטיין. המשלחת אסרה את המלך בשנתו ובשעה 4 לפנות בוקר הובל לכרכרה שלקחה אותו למקום מעצרו בטירת ברג על שפת אגם שטארנברג, מדרום למינכן.

נסיבות מותו של המלך נשארו אפופות מסתורין עד לימינו. ב-13 ביוני בשעה שש ושלושים בערב, הביע לודוויג בפני שוביו את רצונו לצאת להליכה בטבע יחד עם הפרופסור גודן שהפך במרוצת הזמן לרופא המטפל בשיגעונו ואשר סירב להימצאות מלווים בשעת הטיול האמור. לאחר רדת החשיכה, מאחר שהמלך לא שב מטיולו, החלו חיפושים אחריו. גופתו נמצאה בשעה 11:30 בלילה, כשהיא טבועה לצידה של גופת הפרופסור בסמוך לגדת אגם שטרנברג (Starnbergersee).

לאחר שגופתו הוצגה לקהל הרחב בארמון ברג, נקבר המלך ב-19 ביוני בקריפטה של כנסיית מיכאל הקדוש במינכן.

 מורשתו של המלך 
לודוויג זכור כאחד המלכים יוצאי הדופן בתולדות גרמניה, והוויכוח לגבי האופן בו יש לשפוט אותו ואת מעשיו נמשך עד לימינו. בקרב נתיניו אין ויכוח לגבי הפופולריות העצומה אשר רכש, הנובעת ככל הנראה מהימנעותו מיציאה למלחמה ומזהירות בכספי הציבור. לודוויג נמנע מלצאת למלחמה, אם מסיבת היותו פציפיסט ואם מפאת חוסר העניין שלו בתחום הפוליטי, למרות המלחמות הרבות שהיו באזור בתקופת שלטונו ובכך העניק לתושביו עידן של שלום ושגשוג. הסיבה השנייה לאהדת הציבור לה זכה היא הימנעותו משימוש בכספי קופת המדינה לצורך מימון בניית טירותיו הרבות. השימוש בהונו הפרטי לצורך הבניה הקל על קופת המדינה ועל משלמי המיסים. יתר על כן, מפעלי הבנייה העצומים אותם הנהיג היוו תמריץ נאה לכלכלת הממלכה.

אולם, בזבוז ההון המשפחתי של המלך על יצירות אמנות וארכיטקטורה הכעיסו רבות את קרוביו, ולא פעם עלה החשד כי מותו בטביעה לא היה תאונה. טענה זו לא הוכחה מעולם, אולם היות המלך שחיין מצטיין והעובדה שמי האגם במקום בו טבע הגיעו אך לגובה מותניו מחזקים עובדה זו. באופן אירוני משהו, מפעלי הבניה של המלך שכמעט והביאו לפשיטת רגל למשפחתו, משמשים היום כאחד ממקורות ההכנסה הראשיים בבוואריה בהיותם אתרי תיירות מהמעלה הראשונה בגרמניה.

 לודוויג והיהודים 
על אף העובדה שלודוויג היה ממעריצי המלחין האנטישמי ריכארד ואגנר, הוא עצמו פעל לקידום האמנציפציה ליהודים בבוואריה, שהחלה בדור שלפניו, וגילה הסתייגות תקיפה כלפי האנטישמיות. כאשר מימן לודוויג את הפקת האופרה פרסיפל של וואגנר הוא הורה כי היא תבוצע על ידי בית האופרה של מינכן, אשר המנצח הראשי שלה היה היהודי הרמן לוי. ואגנר התנגד בתוקף לכך כי הניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כפשרה העלה ואגנר את הרעיון כי לוי יתנצר לפני כן, וזכה לסירוב. בתשובתו לוואגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך ואגנר הפגוע ענה כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות".

 לודוויג ויחסו לאמנות 
המלך לודוויג היה ידוע ביותר ביחסו לאמנות ושימש פטרון לאמנים רבים, הראשון שבהם היה ריכארד ואגנר. המלך העריץ את יצירותיו של ואגנר עוד מילדות, ובהשראתו עיצב את טירותיו המפורסמות. כחלק מהמחוות שנקט המלך אל בן חסותו היו הקמת בית האופרה של ביירוית, שם הציג המלחין את יצירותיו, וכן הזמנתו לגור בטירותיו החדשות ולחיות על חשבונו. הוא פיתח מאוד את האמנות בעיר מינכן והעלה אותה לדרגה של אחד ממרכזי התרבות הגדולים בגרמניה.

 טירות 
מפעלי הבנייה של לודוויג השני כללו מספר טירות אשר נבנו בפועל, וכן מספר טירות אשר בנייתן מעולם לא החלה. במוזיאון לודוויג השני שבהרנכימזה (Herrenchiemsee) מוצגות תוכניות לבניית טירות נוספות והמשך בנייתן ופיאורן של אלו הקיימות. בשנת 2025 הכריז ארגון אונסק"ו על ארבע טירות של לודוויג כאתר מורשת עולמית בשם ארמונות המלך לודוויג השני מבוואריה: נוישוונשטיין, לינדרהוף, שאכן והרנכימזה.

הטירות אשר נבנו על ידי לודוויג השני:
ממוזער|שמאל|250px|טירת נוישוונשטיין
 טירת נוישוונשטיין (Neuschwanstein - "אבן הברבור החדשה"). מבצר בסגנון הרומנסק, אשר מכיל השפעות ביזנטיות וגותיות, אשר הוקמה בסמוך לטירת אביו בהוהנשוואנגאו. פנים הטירה מעוטר בציורים המתארים סצנות מתוך האופרות של ואגנר, כמו גם מוטיבים קתוליים אשר ככל הנראה באו לתמוך את אמונתו הדתית המעורערת של לודוויג. הטירה, אשר בנייתה הופסקה עם מותו של המלך מהווה כיום את אחד מאתרי התיירות החשובים ביותר בגרמניה.
 לינדרהוף (Linderhof) - זוהי טירה מצועצעת בסגנון נאו רוקוקו אשר מוקפת גנים רחבי ידיים. הטירה כוללת בקתה הבנויה על עץ מלאכותי ומערה מלאכותית ענקית, בה הושרו אופרות בתוך אגם תת-קרקעי אשר הואר באמצעות חשמל - מותרות מלכותיות באותו הזמן. ציורי הקיר שבטירה ממחישים את זיקתו של לודוויג למלכי בית בורבון הצרפתים. לודוויג ראה את עצמו כ"מלך הירח", צל רומנטי לדמותו של "מלך השמש" - לואי הארבעה עשר.
 הרנכימזה (Herrenchiemsee) - טירה זו היא תעתיק של ארמון ורסאי שבצרפת. הטירה שוכנת על אי בודד באמצע אגם גדול. מרבית הטירה לא הושלמה מעולם ולודוויג לן בה לילה אחד בלבד.
 פאלקנשטיין (Falkenstein) - טירה אשר מעולם לא נבנתה, ואשר הוצגה באחד מציוריו של כריסטיאן יאנק כטירה אשר הייתה יותר "אגדתית" מאחותה נוישוונשטיין.

 מסדר הגוגלמאנר 

מסדר הגוגלמאנר- Guglmänner- הוא מסדר גרמני סודי אשר טוען כי תפקידו לשמר את זיכרון המלך לודוויג השני. הם מבצעים לכבודו טקסים במקום בו טוענים כי הוא קברו האמיתי, לבושים שחורים ונושאים צלבים.
דרישותיו הפוליטית של המסדר הסודי קרובות לאלה של מפלגת בוואריה הגרמנית והם דורשים אוטונומיה לחבל בוואריה וכי תמונתו של המלך לודוויג השני תוטבע על מטבעות האירו.

 אילן יוחסין 

קישורים חיצוניים





הערות שוליים

 לודוויג השני, מלך בוואריה  בית ויטלסבאך  נולד:25 באוגוסט 1845 מת:13 ביוני 1886 מקסימיליאן השני ממלכת בוואריה  1864–1886 אוטו

קטגוריה:הרוגי טביעה
קטגוריה:אבירי מסדר גיזת הזהב
קטגוריה:פוליטיקאים גרמנים
קטגוריה:אישים שלבם קבור בנפרד מגופם
קטגוריה:מלכי בוואריה
קטגוריה:בית ויטלסבאך
קטגוריה:להט"בים גרמנים
קטגוריה:אנשי מלוכה להט"בים
קטגוריה:אבירי מסדר העיט השחור
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1845
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1886