טלית

220px|ממוזער|יהודי בטלית בשלהי המאה ה-19.
220px|ממוזער|טלית בעמדת הנחת תפילין ציבורית באשדוד
טקסט=תצלום תקריב של עטרה לטלית מלבנית וארוכה, המציגה דוגמת תחרה מורכבת וסימטרית השזורה מחוטי כסף עדינים על רקע כהה, נתונה בתוך מסגרת.|ממוזער|עטרה לטלית עשויה בעבודת יד בטכניקת "שפנייר ארבייט" (שזירת חוטי כסף), זדונסקה וולה, פולין, 1921. הפריט ניתן כמתנת בר מצווה לדוד פקנטרגר ושומר על ידי בתו אילנה רון.
טלית היא סוג של בגד, אשר כיום משמש כבגד כבוד שנלבש בזמן התפילה. בנוסף לכך, בשל היותה בגד בעל 4 כנפות היא אף מחויבת בציצית, ומשמשת כבגד לקיום מצווה זו. את הטלית לובשים יהודים ושומרונים בזמן התפילה.

ישנה הבחנה בין בגד טלית גדול הנלבש בעת תפילה, לבין טלית קטן הנלבש באופן קבוע מעל או מתחת לבגדים הרגילים, כדי לקיים את מצוות הציצית בכל שעות היום.

בקרב יהודים אורתודוקסים הטלית נעשית בדרך כלל מצמר, מכיוון שלהלכה, פסק השולחן ערוך, שרק בגד מצמר או פשתן חייב בציצית מן התורה, ואילו בגדים העשויים מבד אחר חייבים בציצית מדרבנן. זאת בניגוד לדעת הרמ"א לפיה להלכה כל בגד חייב בציצית מהתורה. עם זאת, יש העושים טליתות ממשי או מחומרים אחרים. נוהג קדום הוא לעטר את הטלית בפסים, בדרך כלל בצבע שחור, וישנה השערה כי מנהג זה החל כאות אבל על חורבן בית המקדש השני.

ממוזער|טלית מקופלת

אטימולוגיה
המילה מופיעה בספרות התלמודית, וייתכן שמקורה במילה היוונית אִצְטְלָה שמשמעותה מעיל או גלימה, בגד עליון שנהגו ללבוש בימי קדם. בספר הערוך, מופיע כי לשון רבים של מילה זו היא "טליות", אולם על פי האקדמיה ללשון כיום ההטיה היא טליתות.

 מקור השימוש ומטרתו 

השימוש בבגד הטלית היה נפוץ, בתקופת המשנה והתלמוד כבגד כיסוי עליון. לרוב, תלמידי חכמים היו מקפידים לכסות את כל גופם, וזאת על ידי התעטפות בסוג בגדים מעין אלו. בתלמוד כתוב כי בשעת התפילה על אדם להיות לבוש כחלק מכבוד התפילה, על בסיס העיקרון של עמידה בפני מלך. התלמוד מביא דוגמאות מחכמים שהיו נוהגים לעטוף עצמם בטלית כחלק מכבוד זה, ואף מובא כי היו חכמים, שכחלק מכבוד ברכת המזון, גם היו מתעטפים. הרמב"ם מציין דרישה זו בהלכות תפילה, וכותב כי ראוי שהאדם יהיה מכוסה עד כפות ידיו.

כבר בסביבות הדור השני של חכמי התלמוד, ניתן לזהות שינוי בסוג הבגדים שהיו לובשים, וחלה ירידה בשימוש בבגד מסגנון הטלית, שהוא בגד בעל ארבע כנפות. שינוי זה כנראה השפיע בהמשך גם על קיום מצות הציצית, כפי שמשתמע בדברי חלק מהראשונים. בשלב מסוים, חסידים ואנשי מעשה, החלו לייצר בגדים מסוימים, אשר באמצעות לבישתם הם יתחייבו במצוות ציצית.

הבית יוסף, הביא את דברי הזהר, כי אדם צריך להגיע לבית הכנסת, כאשר הוא כבר מעוטף בציצית ועטור בתפילין. נראה כי משלב זה והלאה, נושא העיטוף של הטלית, קיבל משמעות קבלית. בהמשך, האר"י חילק בין ה'טלית גדול', שהיא לבוש חיצוני לעומת ה'טלית קטן' שהיא לבוש פנימי.

אצל חלק מהחסידים (חסידות קרלין, חסידות תולדות אהרן, חסידות סלונים והאדמו"רים בחסידות צאנז), התימנים והמקובלים נהוג להתעטף בטלית גם בזמן תפילת ערבית בשבת ובתפילת קבלת שבת. יהודי תימן ויהודי איטליה, וכן חלק מיהודי אשכנז נוהגים ששליח ציבור תמיד מתעטף בטלית – בכל התפילות ללא יוצא מן הכלל (ובמקצת קהילות נוהגים שמתעטף החזן בטלית בכל תפילות השנה חוץ מערבית ושחרית של תשעה באב).

יהודי תימן נהגו להתעטף בטלית בכל התפילות, כפי שכתב הרמב"ם:  (). בתימן עצמה הטלית הייתה חלק מהלבוש היהודי, כך שבימי חול כשאדם היה יוצא מביתו הטלית הייתה מונחת מקופלת על כתפו, ובשבת גם ברחוב היו מעוטפים. בארץ התבטל המנהג לחלוטין.

אבי הבן בזמן המילה מתעטף בטלית, אצל הספרדים והתימנים חתן ביום חופתו, וכן נהוג לקבור בטלית ללא ציציות.
קדושתה

בעקבות השינוי שחל בייעודה של הטלית, מבגד יומיומי, לבגד בעל משמעות דתית, השתנו גם ההלכות ביחס לבגד זה. בתחילה לא הייתה מניעה להיכנס לשירותים כאשר לובשים בגד זה או להתכסות בו בשינה או להבליע בו את הרוק, אולם בהמשך החלו הפוסקים להנחות שלא לנהוג גם בבגד עצמו מנהג בזיון, בעקבות ייעודו כבגד המיוחד לתפילה.

הליכה בטלית לבית הכנסת

לדעת השולחן ערוך, לובשים את הטלית בבית הכנסת:

על כך כותב הרמ"א:

הערוך השולחן כותב לבאר את הבדלי המנהגים :

בדורות מאוחרים יותר פסק המנהג ללכת לבית הכנסת מעוטפים ברוב המקומות. הרב שלמה גאנצפריד כותב בקיצור שולחן ערוך:

על יומו הראשון בארץ ישראל, ביפו, מספר דב נתן ברינקר:

ובספר כף החיים כתוב:

הרב יעקב קמינצקי התנגד לכך שיהודים הלכו מלובשים בטלית בחוצות העיר בארצות הברית, ואמר שצריך לזכור שאנו מצויים בגלות.

מנהג העיטוף בטלית
שמאל|ממוזער|250px|יהודי בחוף הים לבוש טלית קטן.
לפי התלמוד, מדין הלכות חינוך, קטן שיודע להתעטף בבגד המחויב בציצית, חייב לשים ציצית בבגדו:  (). ולכן ביהדות תימן ובקהילת יהודי גאורגיה נהגו לתת לילדים להתעטף בטלית מגיל חינוך. מנהג בני עדות המזרח הוא להתעטף מגיל בר מצווה ואפילו קודם לכן, וכן נוהגים במנהג אשכנז (יוצאי גרמניה ובקהילות אויבערלאנד).

יש מהאשכנזים הנוהגים להתעטף בטלית רק אחרי החתונה. לפי מנהג זה, לפני החתונה מתעטפים בטלית רק במקרים מיוחדים, כגון שליח ציבור, בעלייה לתורה, או ברכת כהנים. הסבר למקור המנהג הוא לימוד מן סמיכות הפרשיות של "גדילים תעשה לך" ו"כי ייקח איש אשה". אמנם, דווקא המשנה ברורה, אשר התקבל אצל פוסקי אשכנז, יצא נגד מנהג זה וכתב ש"הוא מנהג תמוה: דעד שלא ישא אשה יהיה יושב ובטל ממצות ציצית?!" ויש שכתבו שמשום כך נוהגים הבחורים להתעטף בטלית קטן. האזורים באירופה שבהם נהגו בחורים להתעטף או לא להתעטף בטלית כנראה היו שונים בתקופות שונות: המהרי"ל שמזכיר שבחורים אינם מתעטפים בטלית חי דווקא בגרמניה, ואילו במזרח אירופה לא מוצאים שבחורים לא התעטפו בטלית עד לתקופה יותר מאוחרת.
ממוזער
על פי ההלכה, ציצית היא מצוות עשה שהזמן גרמא, ועל כן נשים פטורות ממנה (). אך ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית גם נשים מתעטפות בטלית.

 שיעור טלית שחייבת בציצית 
ברייתא, המובאת בתלמוד במסכת מנחות, קובעת את גודל הטלית החייבת בציצית: "טלית שהקטן מתכסה בה ראשו ורובו והגדול יוצא בה דרך עראי חייבת בציצית, אין הקטן מתכסה בה ראשו ורובו אף על פי שהגדול יוצא בה עראי פטורה". שיעור זה הוא הקובע את גודל הטלית שבה נוהגים להתעטף בתפילה.

יש שסברו שטלית קטן אינה צריכה לעמוד בגודל המתואר במסכת מנחות ויש שראו גם אותה כטלית הצריכה לעמוד בגודל האמור בברייתא. בסוגיה זו ישנן דעות רבות בפוסקים, ולהלן חלקן: אין צריך בה כל שיעור כלל, רוחב חצי אמה ואורך שלשת רבעי אמה, רוחב אמה ואורך אמה, רוחב אמה ואורך אמה וחצי, רוחב אמה ואורך שתי אמות (בית הצוואר אינו מן המניין – דהיינו שיהיה רוחב פתח הצוואר קטן מרוחב הבד בכתף ויתבטל לו).

בעניין רוחב פתח הצוואר יש שסברו שאין נקב הצוואר נחשב לאוויר החוצץ ואין צורך להוציאו מן המניין.

מיקום הנקב שבו מטילים את הציצית: עד ג' אגודלים משפת הבגד, ולא פחות מקשר אגודל סוף הציפורן. יש הנוהגים להטיל את הציצית דרך נקב אחד, יש שבשני נקבים אופקיים ויש שבשני נקבים באלכסון (שיטת חב"ד).

בחב"ד השתרש המנהג בהוראתו של בעל התניא שמעל הטלית קטן מתחת לחולצה חוגרים גרטל כדי שהטלית קטן תקיף את כל הגוף.

צבע בגד הטלית והפסים שבשפתותיה
ממוזער|יהודי תימני תוקע בשופר לבוש 'שמלה' (טלית שחורה)
ממוזער|ציור של עזרא הסופר קורא את ספר התורה באוזני העם. בית הכנסת בדורה אירופוס, המאה ה-3
על פי ההלכה אין צבע מוגדר לבגד הטלית, אך כיום בדרך כלל בגד הטלית הוא בצבע לבן עד לבן-צהבהב. ביהדות תימן היה נהוג ללכת עם טליתות שחורות או צבעוניות. מצד הדין ניתן לצבוע את הבגד בכל צבע שהוא, אך במקרה זה יש הידור לצבוע גם את הציציות באותו הצבע.

נוהגים להוסיף פסים בשפת הטלית. ממצאי מערת האיגרות שמתקופת בר כוכבא וציורי הפרסקאות שבבית הכנסת בדורה אירופוס (מאמצע המאה ה-3) מצביעים על כך שעיטורים אלו היו קיימים אצל היהודים כבר בתקופות אלו. קיימות עדויות לפסים כחולים או תכולים מהמאה ה-18 באירופה.
ביטוי לפסים אלה ניתן למצוא גם בעיצובו של דגל ישראל ודגלים קודמים של תנועות יהודיות שעוצבו בהשראת עיצוב הטלית (עם פסי תכלת כהה). העיצוב הראשון בנוסח זה היה בסוף המאה ה-19 על ידי דוד וולפסון.

בטעמם של פסים אלה נאמרו מספר השערות:
 יש מי ששיער שמקור הפסים הוא מפס שעיטר את הטוניקה היוונו-רומיות, ונקרא "Latus clavus" .
 יש שכתבו שהוא זכר למצוות התכלת.
 יש שכתבו שהוא זכר לחורבן.
 יש שנראה מדבריהם שהדבר נעשה לנוי ויופי בלבד.

כיום ישנם מנהגים שונים בקרב העדות:
 רבים מעדות המזרח נוהגים להקפיד על טליתות עם פסים בצבע לבן, מנהג שעיקרו על פי הקבלה.
 יוצאי אשכנז נוהגים ללבוש טליתות עם פסים שחורים. בחב"ד נהוג ללבוש בדוגמת פסים ייחודית שבה הפס השני רחב יותר (ולא השלישי כמו ברוב הטליתות). ובספר ערוך השולחן כתב על המנהג .
 פסים כחולים או תכולים - ניתן למצוא בעיקר בקרב בני הציבור המסורתי והדתי..

 טלית שכולה תכלת 
משמעותו הנפוצה של הביטוי טלית שכולה תכלת היא אירוניה כביכול טוהר מוחלט. כלומר, שלא רק פתיל אחד בציציות צבוע תכלת, אלא כל הבגד עצמו צבוע כולו תכלת, ומקורו בשאלה הקנטרנית המיוחסת לקורח, שעל פי המדרש שאל את משה רבנו: "האם טלית שכולה תכלת זקוקה לציצית?" טלית זו פסולה ללא חוטי הציצית בכנפות, ולכן המשמעות הנפוצה הפוכה לחלוטין מן המשמעות המקורית אך טעות זו השתרשה בשפה המדוברת.

 ראו גם 
 ציצית
 עטרה (טלית)

 קישורים חיצוניים 


 טלית באנציקלופדיה "דעת"
 סרטון על ייצור טלית
 הרב יאיר וייץ, תולדות הטלית של בית הכנסת, באתר ישיבת הר ברכה

 טלית וציצית - מושגים והסברים על המצווה באתר אשובה
 אביעד ברסטל, "'תפלה לעני כי יעטף' – בעניין טלית בתפלה", עלון שבות 179 (תשפ"א), עמודים 39–64.





הערות שוליים

קטגוריה:תשמישי מצווה
קטגוריה:לבוש יהודי
קטגוריה:בגדי גברים
קטגוריה:סמלים יהודיים