ז'אן-לוק גודאר

ז'אן-לוק גוֹדָאר (בצרפתית: Jean-Luc Godard; 3 בדצמבר 1930 – 13 בספטמבר 2022) היה במאי קולנוע שווייצרי-צרפתי, מהמשפיעים ביותר בתנועת הגל החדש בקולנוע. לגודאר מיוחסת המימרה "כל מה שצריך בשביל סרט, הוא אקדח ובחורה (או: אישה)", כפרפרזה על דברי צ'ארלי צ'פלין: "כל מה שאני צריך בשביל ליצור קומדיה זה: פארק, שוטר ונערה יפה".

 ביוגרפיה 

 ראשית חייו 
גודאר נולד בפריז להורים שווייצרים-צרפתים, למד בליון ובאוניברסיטת סורבון בפריז. במהלך לימודיו בסורבון חבר לקבוצת חובבי קולנוע צרפתית ובהם פרנסואה טריפו, ז'אק ריווט ואריק רוהמר. כשייסד אנדרה באזאן את מגזין הקולנוע המשפיע "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) בשנת 1951, היו גודאר, ריבט ורומר בין כתביו הראשונים.

 סרטיו המוקדמים 
כמו רבים מכתבי Cahiers du cinéma החל גודאר לבצע גיחות אל עולם היצירה הקולנועית. סרטו הראשון (1954) היה סרט תיעודי בשם "Opération béton". ב-1958 צילם את "Charlotte et son Jules" (יצא לאקרנים ב-1960 ואת "Une histoire d'eau" (יצא ב-1961). הראשון היה מחווה לז'אן קוקטו, משורר, סופר וקולנוען צרפתי, והשני מחווה למק סנט, קומיקאי קנדי.

גודאר המשיך בכתיבתו הבקורתית, והפך לאחד מהתומכים החשובים של "הגל החדש".

סרטו הגדול הראשון היה "À bout de souffle" ("עד כלות הנשימה", 1960) בכיבובם של ז'אן-פול בלמונדו וג'ין סיברג. הסרט זכה לביקורות אוהדות ולהצלחה מסחרית בצרפת וברחבי העולם, והפך לסרט-מפתח של סגנון הגל החדש – השפעה של קולנוע אמריקאי, עריכה גסה, והנאה אמיתית מעצם העשייה הקולנועית. הצלחתו הבאה הייתה "Vivre sa vie" ("לחיות את חייה", 1962). בשנה שלאחר מכן יצר את הכישלון המופלא "Les Carabiniers" ("הקרביניארים"), מחווה לבמאי הצרפתי ז'אן ויגו.

ב-1961 נישא לשחקנית הדנית אנה קארינה, וב-1964 הקים עמה את חברת ההפקה "Anouchka Films". ב-1964 ביים את הסרט Bande à part בכיכוב אנה קארינה שעוסק בחברות של 3 צרפתים (אודיל, ארתור ופרנץ) שמחליטים לבצע שוד; הסצנות הזכורות ביותר מסרט זה הן סצנת הריקוד בבית הקפה וסצנת הריצה במוזיאון הלובר. ב-1965 ביים את "Pierrot le fou" ("פיירו המשוגע") ואת סרט המדע הבדיוני "Alphaville" (אלפאוויל), המתבסס על גיבורו הספרותי של פיטר צ'ייני. בסוף אותה שנה התגרש מקרינה. ב-1967 התחתן עם השחקנית אן ויאז'מסקי, לה הוא היה נשוי עד שנת 1979, וביים את הסרט "סוף השבוע", בו היא שיחקה.

 פוליטיקה ויחס ליהודים 
הפוליטיקה מעולם לא הייתה רחוקה מפני השטח בסרטיו של גודאר. הוא הגדיר עצמו "פלסטיני בנשמתו", ויצר בשנת 1978 סרט תיעודי בשם "כאן ושם", (Ici et ailleurs), שבו הוא מנגיד חיים של משפחה צרפתית מול משפחה פלסטינית. במהלך הסרט מהבהבות מספר פעמים בו-זמנית תמונותיהם של גולדה מאיר ושל אדולף היטלר, לשם השוואה ביניהם כשני רודנים.

אחד מסרטיו הראשונים, "Le Petit Soldat" ("החייל הקטן") עסק במלחמת העצמאות של אלג'יריה, ובלט בכך שניסה להציג את מורכבות המחלוקת, במקום להציג השקפה אידאולוגית זו או אחרת. הקריירה המוקדמת של גודאר מאופיינת בשיבוץ של סרטים מעין אלה עם סרטים רומנטיים "קלילים" יותר, כגון "Une Femme est une Femmme" ("אישה היא אישה"). בהמשך שנות השישים החל לשלב בין שתי הסוגות – הרומנטי והפוליטי – והפיק סרטים כמו "Alphaville" ו-"פייר המשוגע", יצירות-מופת של הזרה. לקראת סוף העשור התקרב עוד יותר לאמירה פוליטית גלויה בסרטיו, למשל ב-"Masculin, féminin" ("גברי, נשי", 1966) וב-"Made in U.S.A." ("תוצרת ארצות הברית", 1966). ב-1967 ביים את "La Chinoise" ("הסינית") ונישא לכוכבת אן ויאזמסקי במהלך הצילומים.

במהלך סוף שנות השישים החל גודאר להתעניין באידאולוגיה מאואיסטית. יחדיו עם ז'אן פייר גורן הקים את קבוצת הקולנוענים האידיאליסטית-סוציאליסטית "Dziga-Vertov", שנקראה על שם הבמאי הרוסי דג'יגה ורטוב. הקולקטיב יצר כ-10 סרטים שעסקו במאבקו של העולם השלישי לשחרור מהאימפריאליזם המערבי. בתקופה זו טייל רבות בעולם וצילם מספר סרטים, חלקם סרטים קצרים שתיארו את תפיסותיו הפוליטיות, ומהם נותרו רבים בלתי-גמורים או שלא זכו לצאת לאקרנים. סרטו האנטי-צרכני "Week End" ("סוף השבוע") יצא בשנת 1967. סרטיו הפכו לפוליטיים ונסיוניים מאוד, והוא המשיך ליצור סרטים מעין אלה עד 1980.

גודאר הואשם לא אחת באנטישמיות, בעקבות מספר התבטאויות שלו נגד מדינת ישראל ונגד היהודים. בשנת 1960 הוא קרא למפיק הצרפתי פייר בראונברגר "יהודי מלוכלך". כאשר הבמאי היהודי-צרפתי ז'אן-פייר גורן ביקש ממנו ב-1973 תשלום על עבודתו בסרטם המשותף "הכל בסדר" אמר גודאר: "זה תמיד אותו הדבר, היהודים מתקשרים אליך כשהם שומעים את הקופה מצלצלת". כמו כן טען שהוליווד היא המצאה של "גנגסטרים יהודים". ב-1981 אמר בתוכנית טלוויזיה שהיהודים הם "עם ארור". לעיתים קרובות כינה את ישראל כ"גידול סרטני על מפת המזרח התיכון". הוא הצדיק את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972 ואת פיגועי ההתאבדות הפלסטיניים בישראל. ב-2006 הוא גם הצהיר שיהודים בגרמניה הנאצית הלכו בכוונה לתאי הגזים כמו עדר כדי לעזור להקמת מדינת ישראל והשווה אותם למחבלים מתאבדים ו-"6 מיליון קמיקזות", התבטאות שמהווה סילוף וזילות של השואה. גודאר כינה את ההאשמות באנטישמיות "שטויות", בטענה ש"כל עמי הים התיכון הם שמיים, אז אנטישמי פירושו אנטי-ים תיכוני... זה לא אומר כלום".

 אחרית ימיו 
גודאר חזר ליצירת סרטים מסורתיים יותר עם "Sauve qui peut" ("כל אחד לעצמו", 1980), הראשון בסדרת סרטים שגרתיים יחסית עם טונים אוטוביוגרפיים. למרות זאת, עורר מחלוקת נוספת בסרטו "Marie, Je vous salue" ("שלום למריה", 1985), שהוחרם על ידי הכנסייה הקתולית בטענה שהוא סרט כפירה, ובסרט "המלך ליר" (1987), אמירה ייחודית על שייקספיר ועל שפה שזכתה לקיתונות של גנאי.

סרטיו המאוחרים יותר בולטים ביופיים הוויזואלי ובתחושת הרקוויאם המופיעה ברבים מהם – סרטים כגון "הגל החדש" (1990) ואחרים.

בספטמבר 2022 ביצע גודאר התאבדות בסיוע רפואי.

פילמוגרפיה חלקית

ראו גם
קולנוע צרפתי
הגל החדש הצרפתי

לקריאה נוספת
 ארכאולוגיה של הקולנוע וזיכרון המאה: דיאלוג בין ז'אק לוק גודאר ויוסף יצחקפור. תרגמה מצרפתית: אורית רוזין. עריכה מדעית ומבוא: אריאל שוייצר. הוצאת רסלינג, 2006.
 אורית רוזן, "לא אמנות, לא טכניקה - תעלומה" סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 129, דצמבר 2001, עמ' 40–45.

קישורים חיצוניים




 אריאל שוייצר, זאן-לוק גודאר וההיסטוריות של הקולנוע, אלפיים, מס' 19, תל אביב, 1999.
 Céline Scemama:Histoire(s) du cinéma
 ז'אן לוק גודאר עם חוקר התרבות יוסף יצחקפור בניסיון לפרק את יצירת המופת "היסטוריות של הקולנוע"


 המפקח בא, האוזן השלישית
 ארכאולוגיה של הקולנוע וזיכרון המאה, רסלינג






הערות שוליים

*
קטגוריה:במאי קולנוע צרפתים
קטגוריה:זוכי פרס אריה הזהב - מפעל חיים
קטגוריה:אישים שנפטרו בהמתת חסד
קטגוריה:אנטישמיות בצרפת: אישים
קטגוריה:זוכי פרס פרמיום אימפריאלה לקולנוע ותיאטרון
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1930
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2022