כיפה (יהדות)

ממוזער|נער חבוש כיפה ועטוף בדגל ישראל, בהפגנת סולידריות בגרמניה בעקבות טבח שבעה באוקטובר
כיפה היא פיסת בד או סריג, דקה ועגולה לרוב, שחובשים על ראשם גברים יהודים דתיים, מסיבות הלכתיות וכסימן זיהוי דתי.

חבישת הכיפה נפוצה גם בקרב חילונים רבים בעת השתתפות בטקסים דתיים או בהיכנסם לבית כנסת.

מקור המנהג
על פי ההלכה ישנן שתי רמות חיוב לחבישת הכיפה:
בעת כניסה לבית כנסת או בעת אמירת שם השם (כגון באמירת ברכה), יש חיוב דרבנן קדום לכסות את הראש. החיוב מוזכר לראשונה במסכת סופרים ונפסק להלכה על ידי רבנו ירוחם, ולאחר מכן גם בשולחן ערוך.
חבישת הכיפה במהלך היום כולו, כמנהג חסידות (שאינו חובה) המעורר ליראת שמים. במשך הזמן התפשט המנהג בכל תפוצות ישראל, עד שנקבע בהלכה כאיסור ללכת 4 אמות בלא כיסוי ראש.

 המנהג בעבר 
בעבר לא היה נהוג לכסות את הראש במהלך כל היום, וחבישת כיפה אינה מנהג או מצווה המוזכרת בתנ"ך. אומנם בשלהי תקופת בית שני ובתקופת המשנה, היו הסוּדָר, הכובע או הטלית פריטי לבוש מצוי, והם מוזכרים כחלק משמונה עשר פריטי הלבוש בברייתא במסכת שבת, אך הם לא חבשו אותם כלבוש חובה. כך למשל כאשר היו עורכים גורל בין הכהנים בבית המקדש, היה הממונה נוטל את מגבעתו של הכהן ממנו הוא מתחיל למנות.

בגמרא מוזכר כיסוי הראש כמנהג טוב המביא ליראת שמים:

בנוסף מוזכר כיסוי הראש כחובה באירועים מסוימים. כך למשל מוזכר שעל דיינים לשבת בכיסוי הראש, וכן ישנה ברייתא האומרת שעל המבקר את החולה להתעטף (בראשו), כשבשניהם מבאר רש"י שהסיבה היא מפני מורא השכינה.ממוזער|226x226 פיקסלים|הרב יהודה אריה ממודנה, גלוי ראשמפסיקת הפוסקים הראשונים ניתן להסיק כי חבישת כיפה לא הייתה רווחת באותה עת מחוץ לבית הכנסת.

חבישת כיפה כמעשה של יום־יום אצל אשכנזים החלה רק אחרי פרסומו של שולחן ערוך ב־1565; אך יציאה לרחוב בכיפה בלבד נחשבה
באירופה מעשה בלתי מכובד והיה נהוג לחבוש כובע או מגבעת כלשהי ברשות הרבים, ואת הכיפה נהגו לחבוש רק בבית. עם זאת מנהג חבישת הכיפה היה תחילה נהוג רק אצל חלק מהקהילות. ביהדות הקראית עדיין לא נהוג ללכת עם כיפה מחוץ לבית הכנסת.

פסיקת ההלכה
ר' יוסף קארו פסק: .

המהרש"ל, שחי ופעל בזמנו של ר' יוסף קארו במאה ה־16, סבור כי אין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש לגבר; בתשובה לשאלה על המנהג לכסות את הראש בשעת עשיית דבר קדושה, ענה מהרש"ל: . הוא סבור כי רב הונא פעל מתוך מידת חסידות, שאינה מחייבת את כלל הציבור. הוא אף מצר על מנהגי הציבור בימיו שמחמירים בזוטות ומקילים בחמורות:  הגאון מווילנה, הגר"א, שחי במאה ה־18, פסק כי כיסוי ראש הוא רק ממידת הקדושים העוסקים בעבודת ה':  (מתוך ביאור הגר"א על אורח חיים).ממוזער|תלמידי ישיבה חרדים עם כיפות שחורותממוזער|קצין צה"ל עם כיפה לראשוהרב יוסף קאפח ענה בתשובה לשאלה, שאין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש, אלא שחבישת כיסוי ראש ראויה ומכבדת את האדם. אך עם זאת מאחר שבימינו נשתרש הדבר וחבישת כיסוי ראש התקבלה כסימן ליראת שמיים ומנהג שלמי אמוני ישראל ישנה חובה לחבוש כיפה (שו"ת הריב"ד עמ' סא–סב). גם יהודי גרמניה (עד עלייתם ארצה) לא נהגו לחבוש כיפה שלא בזמן עיסוק בדברי קדושה.

אל מול מציאות של חילון נרחב בעם ישראל, פוסקים כדוגמת הרב עובדיה יוסף ראו את הכיפה גם כסמל להזדהות עם הציבור הדתי. הרב אביגדר נבנצל כתב שגילוי הראש במטרה להיחשב ליהודי שאינו שומר תורה ומצוות, הוא איסור חמור.

יש מהפוסקים שקבעו כי יהודי שמתהלך ללא כיפה לראשו עובר על האיסור של , מכיוון שכיום דרך היהודים לחבוש כיפה לראשם ואילו הגויים הולכים בגילוי הראש. פוסקים אחרים חידשו שמכיוון שכיום המנהג הוא ללכת עם כיפה, נחשב המקום המכוסה בכיפה כחלק מהמקומות המכוסים שאסור לגלות אותם (גם אצל גברים) מפני צניעות. יחד עם זאת, פוסקים שונים פסקו כי מאחר שאין חיוב הלכתי חד־משמעי בנושא, מותר ליהודי ללכת בגילוי ראש כאשר כיסויו עלול להביא אותו לסכנה. בנוסף, נקבע כי בעיסוקים בהם חבישת כיפה עלולה לסכן את האדם יהא האדם פטור מחבישתהּ.

 גודל וצורת הכיפה 
לפי דעת רבי שלמה קלוגר (ה"חכמת שלמה") על הכיפה להיות בגודל שיכסה את רוב הראש; אך מרבית הפוסקים חלקו עליו וסברו שדי שחלק מהראש יכוסה, ומכל מקום רבים כתבו שצריך שהכיפה תראה מכל צדדי הראש, כך מכל צד שיסתכלו על האדם יראה שחובש כיפה.

ביסוס מנהג חבישת הכיפה
ממוזער|250px|כיפת קטיפה שחורה מרמזת על השתייכות לזרם החרדי
ממוזער|250px|בטקסים דתיים שונים מחולקות לעיתים קרובות כיפות עבור אלה שאינם נוהגים לחבוש כיפה כדרך קבע.

במחצית הראשונה של המאה ה-20, ועד לפחות שנות ה-40 אופנת הלבוש הייתה שרוב הגברים היו חובשים כובעים, כולל חילוניים, לפחות ברשות־הרבים (במגוון סוגים: קסקט, בארט, מגבעת, קאפעלוש ועוד). עם הזמן האופנה השתנתה גברים הפסיקו לחבוש כובעים, אנשי הציונות הדתית החלו לכבוש כיפות במקום כובעים כדי לציין את יראת השמיים שלהם. מנהג חבישת הכיפה הסרוגה החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. גם בעולם החרדי הוחמר הנוהג, אם בעבר היה נהוג לחבוש כובע, מגבעת או כיפה, החלו לחבוש את הכיפה כל הזמן גם מתחת לכובע או המגבעת.

מאז המנהג מקובל בכל הזרמים הדתיים לחבוש כיפה במהלך כל היום.

קיימים סוגים שונים של כיפות, השונות זו מזו בסוג החומר, בגודל, בצבע, בעיצוב, ברקמה וכדומה.

זרמים שונים בציבורים הדתיים נוהגים לחבוש כיפות בסגנונות מסוימים, כך שהכיפה משמשת גם להזדהות עם הזרם אליו חובשה משייך את עצמו.

הואיל והכיפה נתפסת כיום כבסיס ליראתו של האדם, נהוג בקרב היהדות האורתודוקסית להציג גם דמויות קדומות כשלראשן כיפה או כיסוי ראש הנחשב מתאים לאופן הלבוש שהיה מקובל בזמנן.

 סוגי כיפות 

 כיפת קטיפה שחורה - חובשים בעיקר חרדים; ליטאים, חסידים וספרדים, וגם מעט מסורתיים. חלק מהחרדים יחבשו כיפת בד שחורה, בעיקר חרדים עובדים.
 כיפה סרוגה - חובשים בעיקר דתיים לאומיים וגם מעט מסורתיים. כיפה סרוגה עשויה להיות בעלת צבע אחד או צבעים רבים, לשאת דוגמאות שונות ולהיות בגדלים שונים, מ"כיפת אסימון" ועד כיפה המכסה את רובו של השיער. הבדלים אלה יסמלו לרוב את תת-הזרם אליו משתייך חובש הכיפה ואת מידת אדיקותו, כך למשל כיפה גדולה בעלת צבע אחד ומסגרת בצבעים שונים בשוליה ('כיפת מרכז') תסמל דתיות לאומית שמרנית, כיפה קטנה ('כיפת שקל') תסמל דתי לייט, וכדומה. לעיתים יופיעו על הכיפה כיתובים וסמלים שונים (היכולים לבטא גם יחידה הצבאית שאליה משתייך החובש, קבוצת ספורט שהוא אוהד וכדומה).
 ירמולקה - כיפה סרוגה לבנה גדולה ועבה, עם פונפון בקדקדה, אותה חובשים אנשי העדה החרדית וחסידי ברסלב.
 כיפת נייר - כיפה לבנה העשויה מקרטון בציפוי בד דק. חובשים אותה חילונים ומסורתיים, לרוב כאלו שאינם חובשים כיפה ביום יום.
 כיפת "נ נח" - כעין ירמולקה, עם כיתוב שחור גדול בשוליה 'נ נח נחמ נחמן מאומן', אותה חובשים ננחים.
 כיפת "יחי אדוננו" - כיפה בד שחורה עם כיתוב בשוליה 'יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד', אותה חובשים חסידי חב"ד מהזרם המשיחיסטי.
 כיפה בוכרית - כיפה גבוהה העשויה מבד שחור וצפוף, שעליה תפורים עיטורים צבעוניים. נפוצה בעיקר בקרב יוצאי בוכרה.
 כיפה רקומה - כיפת קטיפה צבעונית רקומה בחוטים מוזהבים או מוכספים בדוגמאות שונות, יחבשו לרוב בני עדות המזרח, למשל יוצאי פרס.
 כיפת משי צבעונית - חובשים לעיתים מסורתיים ובני עדות המזרח במועדים ובחגים.
 כיפת עור/לבד - חובשים בדרך כלל יהודים מיהדות התפוצות, וכאלה שאינם רוצים להשתייך לשום ציבור.

"שבבניקים" עשויים לחבוש במהלך פעילויות מסוימות לא מקובלות במגזר שממנו באו, כיפה המייצגת זרם דתי שונה, בדרך כלל זרם דתי הנחשב אדוק פחות בעיני הזרם שאליו הם משתייכים, כדי שלא לבייש את הזרם הדתי אליו הם משתייכים.

בציבור החילוני
חילונים רבים נוהגים לחבוש כיפה במהלך טקסים דתיים, כגון: בר מצווה, לוויה, חתונה, אזכרה וקידוש, ובכניסה לבתי כנסת. בישראל רווח בעשורים האחרונים מנהגם של חשודים ונאשמים רבים, שאינם דתיים, בחקירות ובמשפטים פליליים, לחבוש כיפה לראשם לצורך שיפור תדמיתם, בעיקר בהופעתם בבית המשפט.

 חבישת כיפה בקרב נשים 
ממוזער|250px|נשים רפורמיות חובשות כיפה

ביהדות האורתודוקסית מנהג חבישת הכיפה הוא של גברים בלבד. עם זאת, נשים נשואות מכסות את ראשן במטפחת, בכובע או בפאה נוכרית.

אצל הרפורמים והקונסרבטיבים הכיפה משמשת את שני המינים, ובדומה לגברים יש נשים החובשות אותה בשעת התפילה ומעט נשים שחובשות אותה בקביעות.

ראו גם
 כובע היהודים

לקריאה נוספת
 דנצ'ו ארנון, כובעים בראש: על כיסויי ראש בארץ־ישראל ועל מה שמתחתם, תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1995

קישורים חיצוניים

 מאמרים 
 דוגמאות לכיפה מאגר המכיל דוגמאות סריגה לכיפות וכובעים
 הרב שי פירון, למה חובשים כיפה?, באתר "כיפה"

 אבישי אלבוים, חבישת כובע יהודי, רשימות "עם הספר" של ספריית הרמב"ם
 לורן רוזובסקי, הכיפה: מה ולמה , אתר בית חב"ד



 בהלכה 






הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תשמישי קדושה
קטגוריה:כיסויי ראש
קטגוריה:לבוש יהודי
קטגוריה:מנהגים יהודיים
קטגוריה:בגדי גברים
קטגוריה:סמלים יהודיים