רחוב אוקספורד

רחוב אוקספורד (באנגלית: Oxford Street) הוא רחוב מרכזי בעיר וסטמינסטר שבאזור וסט אנד בלונדון, והוא נמשך בין כיכר מארבל ארץ' (Marble Arch) לבין רחוב טוטנהאם קורט (Tottenham Court Road) דרך כיכר אוקספורד (Oxford Circus). הרחוב מהווה גבול נומינלי בין אזורי פיצרוביה ומרילבון שמצפון לו, לבין סוהו ומייפייר שמדרומו. זהו רחוב הקניות העמוס ביותר באירופה, עם כ-300,000 מבקרים ביום, ובשנת 2012 היו בו כ-300 חנויות. הרחוב מהווה חלק מכביש A40, כביש ראשי המחבר בין לונדון לפישגארד, אם כי אין שילוט המעיד על כך, והתנועה בו מוגבלת לרוב לאוטובוסים ומוניות.

הכביש היה במקור חלק מה-Via Trinobantina, דרך רומית שחיברה בין אסקס להמפשייר דרך לונדון. במהלך ימי הביניים היה הכביש מוכר בשם "דרך טייברן" (Tyburn Road), והתפרסם לשמצה בשל הוצאות להורג פומביות של אסירים בתלייתם בגבעת טייברן (Tyburn Gallows). במאה ה-18 שונה שמו ל"כביש אוקספורד" ולאחר מכן ל"רחוב אוקספורד", ובמהלך תקופה זו החל לעבור שינוי מאזור מגורים לאזור מסחרי וקמעונאי, מה שמשך אליו רוכלים, נוכלים וזנות. חנויות הכלבו החלו להשתלט על מראה הרחוב בתחילת המאה ה-20, והבולטת מכולן הייתה סלפ־רידג'ס (Selfridges), שנפתחה בשנת 1909. הרחוב ספג הפצצות כבדות במהלך מלחמת העולם השנייה, וכמה חנויות ותיקות, כולל John Lewis & Partners, נהרסו כליל ונבנו מחדש מהיסוד.

למרות התחרות ממרכזי קניות מחוץ לעיר וקמעונאות מקוונת, רחוב אוקספורד נותר מיקום מבוקש למסחר קמעונאי. רבות מרשתות הקמעונאות הבריטיות מחזיקות ברחוב את חנויות הדגל שלהן, ובמקום נמצאים גם מספר מבנים לשימור. בניגוד לרחובות קניות סמוכים כמו בונד סטריט, רחוב אוקספורד שמר על אלמנט של מסחר זול לצד חנויות קמעונאיות יוקרתיות יותר. באופן כללי, הקצה המזרחי של רחוב אוקספורד כולל שיעור גבוה יותר של חנויות זולות יותר, מסעדות מזון מהיר וחנויות למזכרות, בעוד שבקצה המערבי, הקרוב לשכונת מאייפייר העשירה, נמצאות חנויות יוקרה ומותגים בולטים יותר. חלק מחנויות האלקטרוניקה המפורסמות של רחוב טוטנהאם קורט התפשטו גם לקצה המזרחי שלו.

כאזור קניות פופולרי וציר ראשי לאוטובוסים ומוניות בלונדון, רחוב אוקספורד סובל מעומסי תנועה, צפיפות הולכי רגל, רישום בטיחות לקוי וזיהום אוויר. לשם כך, יישמה רשות התחבורה של לונדון (TfL) ותאגידים נוספים מספר תוכניות ניהול תנועה, כולל איסור על כלי רכב פרטיים בשעות היום בימי חול ושבתות (מאז שנות ה-70), הרחבת המדרכות ושיפור מעברי חצייה.

 מיקום 
רחוב אוקספורד משתרע לאורך כ-1.9 ק"מ ונמצא כולו בתחום עיריית ווסטמינסטר. הרחוב מתחיל בצומת סנט ג'יילס (St Giles Circus) כמתחם המשך מערבי של ניו אוקספורד סטריט, ועובר בצמוד לצ'רינג קרוס רוד, טוטנאם קורט רוד (ליד תחנת טוטנאם קורט רוד). הוא ממשיך לאורך ראת'בון פלייס (Rathbone Place), וורדור סטריט (Wardour Street) וגרייט פורטלנד סטריט (Great Portland Street) עד לכיכר אוקספורד, שם מצטרף לריג'נט סטריט. משם ממשיך מעבר לבונד סטריט, תחנת בונד סטריט וור סטריט (Vere Street), ומסתיים במארבל ארץ'. המשך המסלול הוא כביש ביי-ווטר (Bayswater Road) והולנד פארק אווניו (Holland Park Avenue) לכיוון שכונת שפרדס בוש (Shepherd's Bush).

הכביש נמצא באזור התשלום על עומס תנועה בלונדון. הוא חלק מכביש A40, שרובו מהווה דרך ראשית המחברת בין לונדון לפישגארד (דרך אוקספורד, צ'לטנהם, ברקון והאברפורדווסט). כמו כבישים רבים במרכז לונדון שאינם עוד דרכי מעבר, מספר הכביש אינו מוצג בשלטים. לאורך רחוב אוקספורד פועלים מספר קווי אוטובוס, ביניהם 55, 73, 94, 98, 159, 390, וקווי לילה N8, N55, N73, N98 ו-N207.

 היסטוריה 
 היסטוריה מוקדמת 
רחוב אוקספורד עוקב אחר נתיבו של כביש רומי, ה-Via Trinobantina, שחיבר בין Calleva Atrebatum (ליד סילצ'סטר, המפשייר) לקמולודונום (כיום קולצ'סטר) דרך לונדון, והפך לאחד הנתיבים המרכזיים לתוך ומחוץ לעיר.

בין המאה ה-12 לשנת 1782, הרחוב היה ידוע בשמות שונים כגון Tyburn Road (על שם נהר טיברן שחצה אותו מצפון לדרום), Uxbridge Road (שמשמש כיום לשם הדרך בין Shepherd's Bush ל-Uxbridge), Worcester Road ו-Oxford Road. במפת לונדון של ראלף אגאס מהמאה ה-16, מתואר הרחוב בחלקו כ-"The Waye to Uxbridge" ואחר כך כ-"Oxford Road", כשהאזור במפגש הנוכחי של רחוב אוקספורד ו-Rathbone Place היה חקלאי וכפרי. עד 1678 הוא כונה "King's Highway" ובשנת 1682 כ-"Road To Oxford".

כנסיית פרבר טיברן עמדה בצדו הצפוני של הרחוב, בנקודה שבה הוא חצה את הנהר (שהלך לאורך מה שנקרא כיום Marylebone Lane). כנסייה זו, שהייתה המבנה המתועד הקדום ביותר ברחוב אוקספורד, נהרסה בשנת 1400, ובמקומה נבנתה כנסייה חדשה מעט צפונה יותר. מאוחר יותר נבנה באתר בית משפט, ששימש גם כאולם מועצת הפרבר; הוא שימש למטרה זו עד שנת 1920, אז הוחלף על ידי עיריית מרילבון. מנופי הוצאה להורג בטיברן, שנמצאו סמוך למקום שבו כיום עומד Marble Arch, שימשו כמקום הוצאות להורג פומביות בין השנים 1388 ל-1783.

 התקופה הגיאורגית 
למרות שהייתה דרך ראשית לעגלות נוסעים, היו לאורכה מספר מכשולים, כולל הגשר מעל נהר הטיבורן. בשנת 1721 הוקמה קרן סלילה (Turnpike Trust) כדי לשפר את תחזוקת הדרך. הרחוב הפך למפורסם לשמצה כנתיב שבו הובלו אסירים בדרכם האחרונה מבית הכלא ניוּגֵייט לגרדום בטיבורן. הצופים היו לועגים לאסירים כשעברו בעגלות, ואף יכלו לקנות בחנויות ובטברנות חבל ששימש בתלייה מהתליין עצמו. בסביבות שנת 1729, הדרך החלה להיקרא בשם "רחוב אוקספורד".

הפיתוח של רחוב אוקספורד החל במאה ה-18 לאחר שרבים מהשדות שסביבו נרכשו על ידי רוזן אוקספורד. בשנת 1739, גנן מקומי בשם תומאס האדל בנה מבנים בצידו הצפוני של הרחוב. לאחר מותו של רוזן אוקספורד, הנכסים עברו בירושה לביתו, הדוכסית מפורטלנד, ובהמשך עברו לדורות הבאים של הדוכסים כאחוזת פורטלנד, עד שבשנת 1879 היא הפכה לאחוזת הווארד דה וולדן (דרך אחותו של הדוכס החמישי). אחוזת הווארד דה וולדן מכרה בהדרגה את נכסיה ברחוב אוקספורד (ששכנו בצד הצפוני בין רחוב מרילבון ליין לרחוב וולס) במחצית הראשונה של המאה ה-20. אחוזות קרקע נוספות שלטו בקצהו המערבי של הרחוב: מרבית הצד הצפוני ממערב לרחוב דיוק (Duke Street, Marylebone) היה ונשאר בבעלות אחוזת פורטמן, וממולו (בצד הדרומי), מרבית הקרקע ממערב לרחוב דייוויס הייתה ונשארה חלק מאחוזת גרוסוונור. ממזרח לשתיהן, אחוזת קונדויט מיד הקטנה אך החשובה (שכוללת את סטרטפורד פלייס ורחוב ניו בונד) מוחזקת בידי תאגיד העיר לונדון מאז המאה ה-12. מפת לונדון של ג'ון רוק משנת 1746 מציגה בנייה עירונית עד לרחוב נורת' אודלי בצד הדרומי ומרילבון ליין בצד הצפוני, אך מעבר לכך נראים רק נכסים כפריים מפוזרים. הפיתוח מערבה נמשך בין השנים 1763–1793 עם תחילת הבנייה באחוזת פורטמן.

הפנתיאון, מקום לבידור ציבורי, נפתח בשנת 1772. הרחוב הפך לפופולרי כמרכז לבילויים, כולל קרבות דובים, תיאטראות ופאבים. עם זאת, הוא לא נחשב אטרקטיבי בעיני המעמד הבינוני והגבוה בשל קרבתו לגרדום טייברן הידוע לשמצה ולשכונת העוני סנט ג'יילס רוקרי. הגרדום הוסר בשנת 1783, ובסוף המאה ה-18 כבר נבנה רחוב אוקספורד ברציפות מצומת סנט ג'יילס ועד פארק ליין, וכלל שילוב של בתים פרטיים, חנויות ומקומות בילוי. הפנתאון נסגר כמרכז בידור בשנת 1814 (כעשרים שנה לאחר מכן נפתח מחדש כבאזאר מקורה); בעקבות כך, באזאר נוסף (שפעל מעבר לרחוב) נסגר, ובשנת 1836 נפתח במקום תיאטרון "הנסיכה" (Princess's Theatre).

 פיתוח קמעונאות ותחבורה 
רחוב אוקספורד שינה את אופיו ממגורים למסחר לקראת סוף המאה ה-18. בביקור ערב בשנת 1786 תיארה סופיה פון לה רוש שפע של חנויות מוארות במנורות ארגאן מאחורי חלונות זכוכית מהודרים: חנויות ממתקים, פירות, שענים, צורפים, דוכנים שמכרו משקאות חריפים, חנויות זכוכית, חרסינה, משי, מנורות ועוד. היו גם קמעונאים לבגדים מסוגים שונים ונגריות (כגון Gillow & Co., שהוקמה ב-1769). רוכלים מכרו מזכרות לתיירים באותה תקופה.

על פי תוכנית במדריך Tallis's London Street Views שפורסמה בסוף שנות ה-1830, כמעט כל רחוב אוקספורד – פרט לקצהו המערבי – שימש בעיקר למסחר. פיטר רובינסון פתח את חנות הבדים שלו במספר 103 ברחוב בשנות ה-30 של המאה ה-19, ועד שנות ה-90 של אותה מאה התרחבה החנות ותפסה את כל הבלוק שבין רחוב גרייט פורטלנד לרחוב ריג'נט. בדומה לכך, רשת Marshall & Snelgrove פתחה סניף ברחוב ור בשנת 1837, ובתוך 40 שנה התרחבה גם היא כדי למלא את כל הבלוק עד רחוב מרילבון ליין, ושכנה (משנת 1870) בבניין חדש שתוכנן על ידי האדריכלים הוראס ג'ונס ואוקטביוס הנסארד.

מה שבימינו מכונה "כלבו" (Department Store) החל להופיע ברחוב אוקספורד בשנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר Marshall & Snelgrove, לאחר שנבנתה מחדש, הייתה בין הראשונות.  ג'ון לואיס (John Lewis Partnership) פתח חנות קטנה במספר 132 בשנת 1864; בשנת 1878 רכש את הנכס הסמוך, ובמהלך עשרים השנים הבאות המשיך להתרחב ואף החל לשפץ ולבנות מחדש. דן האריס אוונס פתח חנות בדים קטנה במספר 147 בשנת 1879; תחת השם D H Evans התרחבה החנות במהירות, רכשה מעל תריסר נכסים משני צדי רחוב אולד קוונדיש, והפכה לאחת מחנויות הבדים הגדולות בלונדון עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19. במקביל, קמעונאים קטנים ועצמאיים המשיכו לפעול בהצלחה לצד הרשתות הגדולות, והתמחו במגוון רחב של סחורות, מקצועות ושירותים.

בינתיים, עבודות הקמה של רכבת סנטרל לונדון (כיום קו סנטרל של הרכבת התחתית של לונדון), אשר עוברת מתחת לרחוב אוקספורד בחלק ממסלולה, החלו בשנת 1896. עבודות אלו דרשו את בנייתם של ארבע תחנות חדשות ברחוב או בסמוך לו: מרבל ארץ', בונד סטריט, אוקספורד סירקוס וטוטנהאם קורט רוד. מבין שלושת המהנדסים הראשיים של הפרויקט, רק בנג'מין בייקר זכה לראות את השלמת הרכבת. ב-27 ביוני 1900 פתח הנסיך מוויילס (שנה לאחר מכן הוכתר כמלך אדוארד השביעי) את הקו בטקס חגיגי, והשירות לקהל החל ב-30 ביולי. המסלול שעבר מתחת לרחוב אוקספורד הפך את הקו לרכבת הראשונה שסיפקה שירות ישיר לאזורי התיאטראות והקניות של הווסט אנד והסיטי. קו בייקרלו הגיע לתחנת אוקספורד סירקוס ב-10 במרץ 1906, וקו המפסטד הגיע לטוטנהאם קורט רוד ב-22 ביוני 1907 (הפך מאוחר יותר לחלק מקו נורת'רן).

הפיתוח ברחוב אוקספורד נמשך גם במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנת 1902 נפתח בית הכלבו Bourne & Hollingsworth. בשנת 1906, כשWaring & Gillow פתחו את חנותם החדשה, זו הפכה לחנות הראשונה בווסט אנד שתפסה בלוק עירוני שלם. ב-15 במרץ 1909 נפתח בית הכלבו סלפרידג'ס במספר 400 ברחוב – והשפעתו על תחום הקמעונאות בבריטניה הייתה עצומה. סלפרידג'ס חידש את התפיסה של חנות כלבו כמוסד חברתי ותרבותי הפתוח לכולם, עם עיצוב חלונות ראווה חדשני, שירות לקוחות יוצא דופן ופרסום מבריק. יצרנית הנעליים Lilley & Skinner רכשה ב-1914 את החכירה של המבנים במספרים 358–360, ובהמשך התרחבה עד מספר 366. בשנת 1921 נחשבה החנות לחנות הנעליים הגדולה בעולם. ב-1922 רכשה C&A את המבנים במספרים 376–384, ועד לעזיבתה את השוק הבריטי בשנת 2001, ניהלה שלושה סניפים ברחוב אוקספורד.

ראוי לציון שכל בתי הכלבו שהוזכרו קודם לכן מוקמו או ממוקמים בצידו הצפוני של רחוב אוקספורד. לא ברור אם מדובר בהעדפה חזותית לחלונות ראווה הפונים דרומה, בגישה נוחה יותר לצירי אספקה מהצפון, או פשוט בצירוף מקרים והשאלה נותרת פתוחה. עם זאת, חנויות גדולות כן נפתחו גם בצידו הדרומי של הרחוב במאה ה-20: בשנת 1925 פתחה רשת Woolworths את סניפה הראשון באזור הווסט אנד במספר 311 ברחוב. במהלך שנות ה-30 נפתחו מספר סניפים נוספים, בהם גם Littlewoods, שפתחה את חנותה הראשונה במרכז לונדון במספרים 207–213 בשנת 1937, ובהמשך התרחבה גם למספרים 197–205. החנות נבנתה מחדש בתחילת שנות ה-60, אך נסגרה בתחילת שנות ה-2000.

בשנות ה-30 של המאה ה-20, רחוב אוקספורד הפך להיות כמעט כולו רחוב מסחרי מצב שעדיין קיים גם כיום. עם זאת, בניגוד לרחובות סמוכים כמו בונד סטריט ופארק ליין, נשמר ברחוב אוקספורד גם אלמנט מפוקפק, שכלל רוכלים מזדמנים וזנות. בהדרגה, עם התקדמות המאה, חנויות עצמאיות הלכו והוחלפו על ידי רשתות מסחריות גדולות.

 מלחמת העולם השנייה 
במהלך מלחמת העולם השנייה, רחוב אוקספורד הופצץ מספר פעמים. בלילה ובשעות הבוקר המוקדמות של 17–18 בספטמבר 1940, תקפו 268 מפציצים גרמניים מדגמי Heinkel He 111 ו-Dornier Do 17 את אזור הווסט אנד, עם דגש על רחוב אוקספורד. מבנים רבים ניזוקו כתוצאה מפגיעות ישירות או מהשריפות שפרצו לאחר מכן, כולל ארבעה כלבוים מרכזיים: ג'ון לואיס, סלפרידג'ס, בורן והולינגסוורת' ופיטר רובינסון. ג'ורג' אורוול כתב ביומנו ב-24 בספטמבר כי רחוב אוקספורד היה "ריק לחלוטין מתנועה, ורק מעט הולכי רגל", וציין כי ראה "אין ספור שברי זכוכית שבורים". חנות ג'ון לואיס עלתה שוב באש ב-25 בספטמבר ונחרבה כליל. היא נותרה כאתר הרוס למשך שארית המלחמה ואף לאחריה, עד שנהרסה ונבנתה מחדש בין השנים 1958–1960. חנות פיטר רובינסון נפתחה מחדש באופן חלקי כבר ב-22 בספטמבר, אך חזית החנות נותרה חסומה בלוחות עץ. המרתף של המבנה הוסב לאולפנים של שירות השידור המזרחי של ה-BBC, שם שידר אורוול עצמו בין השנים 1941–1943.

סלפרידג'ס הופצצה שוב ב-17 באפריל 1941 וניזוקה קשות פעם נוספת, כולל הריסת מסעדת "פאלם קורט" היוקרתית. מרתף החנות הוסב לבסיס תקשורת, שבו הותקנה קו טלפון ייעודי שעבר לאורך רחוב אוקספורד עד לוייטהול. הקו איפשר לראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, לקיים שיחות טלפון מאובטחות וישירות עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. החנות ניזוקה שוב ב-6 בדצמבר 1944, כאשר טיל V2 התפוצץ ברחוב דיוק הסמוך, מה שגרם לתצוגות עצי חג המולד של סלפרידג'ס לקרוס אל הרחוב. הנזקים תוקנו במהירות, והחנות נפתחה מחדש כבר ביום המחרת.

בשנת 1942 בבניין אוקספורד 100 מפתח מועדון 100 שפועל גם כיום.

 לאחר המלחמה 
לאחר שהחנות הראשית של ג'ון לואיס נהרסה, החברה פעלה מתוך נכסים בצדו השני של רחוב הולס (כלומר, במזרח) עד להשלמת הבניין החדש שלה ממערב. ויתור על נכסים אלו איפשר לה לרכוש את כל צדו המערבי של הרחוב.

לאחר מכן נמכר כל הגוש שבין רחוב הולס לרחוב ג'ון פרינס על ידי אחוזת הווארד דה וולדן לחברת "לנד סקיוריטיס" לצורך פיתוח מחדש. הפרויקט, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים T. P. Bennett & Partners, נועד לכלול יחידות מסחר קטנות משני צדי חנות כלבו מרכזית (British Home Stores, שפעלה במקום עד לסגירתה ב-2016). מעל חזית הרחוב נבנה מבנה בן שש קומות עבור הקולג' לאופנה של לונדון (London College of Fashion), ומאחוריו הוקם מקבץ מגדלי משרדים. הבנייה החלה ב-1959 ורובה הושלמה תוך כשנתיים. זה היה אחד מפרויקטי הפיתוח הגדולים ביותר באזור הווסט אנד לאחר מלחמת העולם השנייה.

מאוגוסט 1963 ועד אפריל 1968 נסגר חלק מרחוב אוקספורד לתנועה כדי לאפשר את שיקום תחנת הרכבת התחתית אוקספורד סירקוס, כחלק מהכנות לקו הוויקטוריה החדש. הקו החל לפעול בתחנה ב-7 במרץ 1969, שזהו מועד פתיחתו הרשמית.

בספטמבר 1973 פוצצה מחתרת הצבא האירי (IRA) פצצה שהוסתרה בתוך תיק קניות במשרדי חברת Prudential Assurance ברחוב אוקספורד, מה שגרם לפציעתם של שישה אנשים. בדצמבר 1974 פוצצה פצצה נוספת של ה-IRA בסמוך לחנות סלפרידג'ס, פצצה שפצעה שלושה בני אדם וגרמה לנזק מוערך של 1.5 מיליון ליש"ט. רחוב אוקספורד היה יעד גם באוגוסט 1975, אז התפוצצה פצצה ממולכדת שהונחה מבעוד מועד הפעם ללא נפגעים.

ב-26 באוקטובר 1981, קנת' האוורת' (Kenneth Howorth), קצין חבלנים במשטרת המטרופולין של לונדון, נהרג בעת שניסה לנטרל פצצה שהונחה על ידי ה-IRA בשירותים שבמרתף מסעדת וימפי (Wimpy Bar) ברחוב אוקספורד. בדצמבר 1992, ה-IRA פוצץ פצצה נוספת בתוך בית הכלבו ג'ון לואיס (John Lewis) ברחוב אוקספורד, וכן פצצה נוספת בכיכר קבנדיש הסמוכה (Cavendish Square). בפיגועים אלו נפצעו ארבעה בני אדם.

אתרים נבחרים

 קישורים חיצוניים 




הערות שוליים

אוקספורד
אוקספורד