יגאל תומרקין

יִגָּאֵל תומרקין (שמו המקורי: פטר מרטין גרגור היינריך הלברג; 23 באוקטובר 1933, ג' בחשוון ה'תרצ"ד – 12 באוגוסט 2021, ד' באלול ה'תשפ"א) היה צייר, פסל, מאייר, סופר ותפאורן ישראלי יליד גרמניה. חשיבותו בהיסטוריה של האמנות הישראלית הייתה ביצירת פיסול וציור ששיקף את השפעת אמנות הפופ בשנות ה-60, והתבסס על טכניקות כאסמבלאז'. ביצירתו הענפה יצר תומרקין עשרות פסלים ואנדרטאות שהוצבו במרחב הציבורי בישראל. חרף שינויים סגנוניים רבים ביצירתו במהלך השנים, היא מבטאה מחאה תרבותית ואנטי-מלחמתית, המעידה על מעורבות עמוקה בתרבות הישראלית. עם יצירותיו הידועות נמנים הפסל "הוא הלך בשדות" (1967) ו"אנדרטה לשואה ולתקומה" (1975). על מכלול יצירתו זכה בפרס ישראל לפיסול לשנת 2004.

 ביוגרפיה 
שמאל|ממוזער|250px|יגאל תומרקין ואמו, 1934
שמאל|ממוזער|250px|יגאל תומרקין, 1956
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|מראה בסטודיו, שנות ה-60 של המאה ה-20
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|תומרקין בתצלום מאת ארנולד ניומן, שנות ה-60 של המאה ה-20
שמאל|ממוזער|250px|מראה הצבה בתערוכת יחיד, מוזיאון ישראל, 1967
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|תומרקין בסדנת ההדפס ירושלים (1979)
שמאל|ממוזער|250px|השיר על האדמה, 1994 מברזל ואבנים. גן פסלים כוכב הירדן
שמאל|ממוזער|250px|מברטה השמנה עד רוזה האדומה, 1994. ברזל. גן פסלים כוכב הירדן
ממוזער|250 פיקסלים|Macht Arbeit Frei? (פרט), 1991–1999, ברזל ובטון, גן אבו נבוט, תל אביב-יפו
ממוזער|250 פיקסלים|שמאל|תומרקין עם אילנה גור (מימין) בפתיחת התערוכה "Zbib El-Ard" (2013)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|תומרקין מתראיין בפתיחת תערוכתו בגלריה דן (2014)
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|הלווייתו של יגאל תומרקין, בית העלמין, נען (2021)
 1933–1954: ילדות ונעורים 
נולד בשם פטר מרטין גרגור היינריך הלברג (בגרמנית: Peter Martin Gregor Heinrich Hellberg) ב-1933 בדרזדן שבגרמניה. אביו, מרטין הלברג, היה גרמני-נוצרי, בן של כומר, שלימים נודע כבמאי ושחקן ידוע בגרמניה. אימו, ברטה גורביץ', הייתה יהודיה גרמניה שעלתה עמו לארץ ישראל כשהיה בן שנתיים וכאן נישאה להרצל תומרקין, שהיה לאביו החורג. ב-1949 נולדה אחותו. בגיל תשע גילה תומרקין את עובדת היותו בן מאומץ. "זה גרם למועקות", הוא תיאר בהמשך את תחושותיו. "זה גרם לנתק עם ההורים, כי אתה יודע שלא מדברים אליך אמת".

תומרקין גדל בתל אביב, והתחנך בבית הספר העממי "בית חינוך לילדי עובדים", שהיה שייך לזרם העובדים. מאוחר יותר עברה המשפחה לבת ים, שם למד בבית הספר הדתי "תחכמוני". בריאיון מאוחר תיאר תומרקין את קשייו בסביבה דתית זו ואת מעברו בין כמה מוסדות חינוך שונים. בין היתר הוא נשלח ללמוד בקיבוץ בעמק יזרעאל, שם שהה תקופה של כמה חודשים; ב"בית החינוך" ברחוב בצלאל בתל אביב ובבתי ספר אחרים של זרם העובדים בבת ים ובחולון.

ב-1946 הצטרף לאגודה הימית. באותה שנה נרשם לבית הספר המקצועי "מקס פיין", שם למד מסגרות ואחר כך טלקומוניקציה וחשמל. ב-1949 הצטרף כנער סיפון לשתי הפלגות של האונייה "נגבה" לאירופה. בהמשך עבד בעבודות שונות ועסק בפיסול חובבני בחומר קרמי ובבטון. ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים כמדריך חבלה בשייטת. בזמן השירות הצבאי ולאחריו יצר תומרקין פסלוני חיות, שנמכרו בחנויות שונות.

 1954–1960: מעין הוד לאירופה 
ב-1954, לאחר שחרורו מצה"ל, למד תומרקין אצל הפסל רודי להמן בעין הוד במשך כשנה. הוראתו של להמן התמקדה בעיצוב דמויות וצורות המנותקות הן מגישות ריאליסטיות-אקדמיות והן מגישות אוונגרדיות. "כשהיה מנפנף לי לשלום ויורד בדרכו לירושלים", העיד תומרקין על יחסו ללהמן, "הייתי מתחיל את הספירה לאחור, עד שרודי יגיע ואחכה לו בקצה השביל ואנפנף לאותה ביצת ענק המתנהלת לאיטה במעלה ההר, מצפה להראות לו את שיצרתי בשבועיים שנעדר... את הערבים היינו מבלים בשיחות על אמנות ועל פיסול, בעיקר על אהבתו לפיסול שבין הפרת והחידקל ובעיקר שומר ומארי, על הצורה הנקייה, על המבע, על העוצמה הנובעת מן החומר ומן הפיסול הזעיר, על ההבדל שבין חיה לאדם בפסל." על העבודות המוקדמות שיצר בתקופה זו נמנה פסל הברונזה "אשה", המתוארך ל-1955, ובו דימוי של האלה המצרית איזיס, המתוארת כשעל ראשה עוף שחוט – במקום דימוי הבז המצרי הרווח.

ב-1955 נסע תומרקין לגרמניה המזרחית, שם פגש לראשונה את אביו הביולוגי. בעת שהותו בגרמניה נולדה לו בת מיחסים עם אישה מקומית. תומרקין העיד בריאיון מאוחר כי לא היה בקשר עם בתו ועם אמה וכי ראה את בתו רק פעם אחת בחייו. וגם יחסיו עם אביו לא היו קרובים. בגרמניה עבד תומרקין כתפאורן-מתמחה ב"ברלינר אנסמבל", תאטרונו של ברטולט ברכט. בין העבודות העצמאיות שיצר הייתה תפאורה לגרסה מחודשת למחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1940), שהועלתה כהפקת ניסיון מחוץ לברלין. תומרקין הרבה לציין את דמותו של ברכט כבעלת השפעה עמוקה על יצירתו. לאחר מותו של ברכט ב-1956, היגר תומרקין לגרמניה המערבית ואחר כך להולנד, שם נישא לבת זוגו הישראלית נעמי. מאוחר יותר עבר להתגורר בצרפת. הייתה זו תקופה של מצוקה כלכלית קשה.

ב-1959 פגש במשורר טריסטן צארה בפריז, דרכו נחשף לאמנות של תנועת ה"דאדא". בין היתר הכיר את הפוטומונטאז'ים של ג'ון הרטפילד ואת הקולאז'ים של קורט שוויטרס. השפעות מוצהרות נוספות היו הפיסול של חוליו גונזאלס וסזאר בלדצ'יני (Baldaccini). תחת השפעות אלו ואחרות החל תומרקין לגבש את התפיסה האסמבלאז'ית של יצירתו. ציוריו מאותה עת זכו להצלחה מסחרית ואמנותית ואחת מיצירותיו אף נרכשה על ידי גלריית טייט.

 1960–1970: "אמנות המחאה" 
ב-1960 חזר תומרקין לישראל בעידודם של דנציגר, יונה פישר וסם דובינר כדי "לעשות תערוכה ב'בצלאל', ואחר כך לחזור", אך נשאר בארץ כשנתיים נוספות. ב-1961 נפתחה בבית הנכות בצלאל תערוכת היחיד הראשונה של תומרקין בישראל. תומרקין כתב כי הגיע מפריז "עם בשורת האובייקט והאסמבלאז', אותו זבל פואטי שלא היה ידוע ומקובל בארץ של האבסטרקט הלירי".

בעבודות שיצר בולטת השפעת אמנות הפופ ואמנות המחאה האוונגרדית. בציור "פאניקה אודות מכנסיים" (1961), מן העבודות המפורסמות של אותה תקופה, השתמש תומרקין בזוג מכנסי עבודה מוכתמים, צבועים בשחור, ועליהם הוסיף צבע אדום. בשנים שלאחר מכן החל לפסל בגרוטאות שונות ובברזל, וכדבריו "נראה לי אז שאני יוצר אבסורד – ארכאולוגיה בזמן הווה". ב-1961 נסע לנגב, ובנה דגמים של פסלי נוף. ב-1962 נסע ליפן ולארצות הברית כדי ללמוד טכניקות של ציור יפני.

יצירות פיסול מונומנטליות שיצר תומרקין בתקופה זו כגון, "מצפור ערד" (1962–1968), מהוות חריגה מגישתו הפיגורטיבית באותה עת. גישה זו לעיצוב הייתה אופיינית למרבית האנדרטאות שפיסל בשנות השישים של המאה. בעיצובה, האנדרטה מסמלת ומעצבת חוויה אנושית בנוף, "לא רק בצורתה ובחומריה, אלא גם במיקומה (היא מייצגת) את מכלולו של ההקשר". עם זאת, שמר תומרקין על השפה האקספרסיבית בעיצוב המבנה והקומפוזיציה.

ב-1964 קיבל תומרקין נשק פגום שהוצא מצה"ל במשקל של טון, מזה יצר ארבעים פסלי אסמבלאז' במהלך חמישה חודשים בסטודיו שלו, ששכן באותה עת בקריית המלאכה בתל אביב. העבודות יועדו לתצוגה בתערוכה ב"בית דיזנגוף", שנפתחה ב-22 בספטמבר. "כשאני יוצר פסל מנשק שבור", טען תומרקין בריאיון עיתונאי, "יש בכך משהו מרתיע. אנחנו טוענים כל הזמן שפנינו לשלום ואנחנו מתרפקים על הפסוק 'וכיתתו חרבותם לאיתים' – ובכן, זה הקו המנחה אותי". הפסל אנדרטה לשלום, שהוצב ליד קו הגבול דאז (עם ירדן) בירושלים, (כיום מול הסינמטק) שייך לסדרה זו. בפסל "הכניסיני תחת כנפך" (1964–1965), יצר תומרקין מעין מעטפת ברזל ממנה מגיחים קני רובים. העירוב המתקיים בפסל בין ממד לאומי לממד לירי ואף ארוטי, הפך בשנות השישים ושנות השבעים של המאה העשרים למאפיין של אמנותו הפוליטית. גישה דומה בולטת ביצירת פסלו הידוע "הוא הלך בשדות" (1967).

עם התערוכות העיקריות שהציג תומרקין בתקופה זו נמנות: התערוכה "גנסטרים" (1967) בגלריה גורדון, "דיוקנו של האמן כאיש צעיר" (1968) במוזיאון תל אביב, ועוד. בעקבות ההצלחה הרבה של תצוגותיו זכה תומרקין ב-1968 ב"פרס סנדברג" מטעם מוזיאון ישראל ביחד עם הצייר אריה ארוך. הייתה זו פעם שנייה שבה חולק הפרס, ובמסגרתו נרכש על ידי המוזיאון הפסל "אורים ותומים". בשנת 1969 הציג תומרקין בתערוכת "+10 בעגול" בגלריה גורדון בתל אביב, במסגרת שיתוף הפעולה שלו עם קבוצת +10 של רפי לביא. בשנת 1970 השתתף בתערוכה נוספת של הקבוצה: "+10 עולה על הוונוס" באותה גלריה.

קבוצת הפסלים המכונה "אסטרונאוטים", שנוצרה בסוף שנות השישים, מהווה מעבר מן האופי האקספרסיבי של יצירתו המוקדמת שבה "הומרו לוחמיו באסטרונאוטים, הגרוטאות – בהלחמות מלוטשות מצופות ניקל, ותפיסת האסמבלאג' האכספרסיוניסית בעימות חד בין פנים לחוץ" פסלים נוספים שנעשו באותו זמן, מרביתם דמויות נשים, עושים שימוש בבובות חלון ראווה (מנקין) שעל ראשיהן עיצב תומרקין מעין כובעים מקושטים גדולים ברוח סוריאליסטית.

 1970–1978: מלנכוליה בפלדת אל-חלד 

במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 זנח תומרקין את סגנון הפיסול האסמבלאז'י שאפיין אותו עד אז. "הגאומטריה שהתחילה בשנות השישים בפסלי חוץ ובמונומנטים", תיאר תומרקין את השינוי בסגנונו, "הולכת ומשתלטת בצורה יותר מסובכת בפסלים האלה. [...] הקומפוזיציות הן יותר מרחביות מאשר מישוריות – ישנה גם חזרה של אותו גוף מספר פעמים באותה קומפוזיציה כדי להגביר את המתח ואת היש של הדבר החשוב". הפסל "התרחשויות" (1972), המוצב בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, מהווה דוגמה לגישה חדשה זו ביצירתו: הוא עשוי כמונומנט מופשט, המשלב בין יציקת בטון ומתכת המעוצבים בצורות גאומטריות לבין אלמנטים בעלי צורה גלית או מפותלת.

על אף השימוש בצורות אלו מרבית עבודותיו בתקופה זו התרחקו מן הפיסול המופשט והמשיכו לרמוז על סמלים תרבותיים. בין עבודות אלה בולטת קבוצת פסלים עשויים פלדת אל חלד, ביניהם "בועז ויכין", "צלבנים" (1972), "מחווה ליוהאנס קפלר" (1972) וסדרת עבודות שנוצרו בהשפעת התחריט "מלנכוליה" מאת אלברכט דירר. גישה גאומטרית בולטת גם בעיצוב גן הפסלים בחולון שנפתח ב-1972, ועוצב על ידי תומרקין כמבוך של חומות בטון המובילות את עין הצופה ויוצרות חללים שונים – כרקע לפסליו.

היצירה הידועה ביותר מתקופה זו היא "אנדרטה לשואה ולתקומה", אשר נבחרה ב-1972 במכרז על ידי ועדה, שבין חבריה היו אריה שרון, יסקי ומנהל "בצלאל" באותה עת דן הופנר. הפסל נבחר על ידי הוועדה לשמש כאנדרטה עירונית לזכר השואה בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), קרוב לפינת רחוב אבן גבירול ורחוב פרישמן. תומרקין הציב בכיכר מבנה של פירמידה הפוכה העשויה מתכת, בטון וזכוכית. הפירמידה ניצבת על גבי בסיס בצורת משולש הצבוע בצבע צהוב המאזכר את הטלאי הצהוב. שני מרכיבים אלו יוצרים יחד צורת מגן דוד. תומרקין ראה בצורת האנדרטה "כלוב-כלא הנפתח ונפרץ. פירמידה הפוכה, שהבא בתוכה כלוא בבסיסה הצר והמעיק". השימוש בצורת הפירמידה הופיע עוד בעבודות נוספות של האמן.

במהלך מלחמת יום הכיפורים התלווה תומרקין לכוחות צה"ל כצלם וכתב צבאי. צילומיו מאז, כמו גם חומרים ויזואליים נוספים ובהם דימויים מיצירותיו של פאולו אוצ'לו, שימשו אותו ליצירת סדרה של 30 הדפסי משי על בד, שהוצגו בתערוכת היחיד "רשמי מלחמה", שנפתחה ב-4 בינואר 1974 במוזיאון תל אביב והוצגו גם בין כותלי המוזיאון היהודי של ניו יורק וכן במשכן לאמנות בחולון. טכניקת ההדפס אפשרה לתומרקין ליצור, מצד אחד, תגובה ישירה בעלת ממד תיעודי, ומצד שני ליצור הרחקה רגשית וניכור של אירועים אלו, באמצעות אופי קולאז'י, שימוש בצבעוניות "פופית" וכדומה.

בין השנים 1974–1979 שהה תומרקין בארצות הברית וביקר מעת לעת בישראל. בתקופה זו יצר קבוצה של עבודות רוחביות וצמודות לקרקע, המורכבות משילוב של מסגרות מתכת וזכוכית, בהן סדרת "קיר רפלקטיבי".

 1978–1985: מן האדמה אל אמנות האדמה 

בשלהי שנות השבעים הופיעו ביצירותיו של תומרקין אלמנטים המושפעים מאמנות אדמה, מהארטה פוברה ומגישות מושגיות אחרות. חלק מהשפעות אלו נבעו מיצחק דנציגר, פסל שעבודותיו בשנות השישים והשבעים עירבו מוטיבים פולקלוריסטיים מקומיים, אלמנטים אקולוגיים, הפשטה מודרניסטית וכן גישה מטאפיזית לחומר. בשונה מעבודותיו של דנציגר, יצירותיו של תומרקין, כמו גם של אמנים נוספים שהושפעו מדנציגר באותה עת (בייחוד האמנים הקשורים לפרויקט מצר-מסר), המשיכו להתייחס גם לאירועים פוליטיים בני הזמן.

ב-1978 יצר תומרקין את העבודה "שובך יונים" – מבנה עשוי אדמה דמוי שובך, המבוסס על מבנים דומים אותם ראה בעת ביקור במצרים. ה"שובך" הונף על גבי עמודי מתכת לגובה של כחמישה מטרים והוצב על קרקע של פלסטיני כהתרסה כנגד התנחלות שילה שהוקמה באותה עת על ידי גוש אמונים. בכך ביקש תומרקין להביע את התנגדותו להריסת כפרים פלסטינים וגירוש יושביהם.

באותה שנה הציג תומרקין במוזיאון ישראל תערוכה בשם "חמש וריאציות על נושא האדמה", בה הוצגו פסלים ודגמים שבהם נעשה שימוש בחול ובאדמה; במרכז סדרת העבודות עמד גוש אדמה ריבועי הנתון במסגרת פיסולית מודרניסטית. הוצאת האדמה מסביבתה הטבעית הפכה אותה למעין מזבח המייצג יחסים מורכבים בין התרבות המודרנית לזו המסורתית, הטבעית והשורשית. אדם ברוך אמר שקבוצת פסלים אלה "הינה סמל לישראליות, בהיותה סינתזה של אדמה וברזל ושל אזכורי פולחן" בעוד יונה פישר עמד על היחס המורכב של תומרקין לאובייקט האמנותי באותה עת וראה ביצירות הללו "מעבר מפעולה אמנותית-סמלית באתר ליצירה עצמאית המוצגת בסביבה מוזיאלית".
לעומת עבודות אלו, הספר "עצים, אבנים ובדים ברוח" של תומרקין, מ-1981, הציג דימויים רבים מן התרבויות הפולחניות העממיות הפלסטינית, היהודית והבדווית, שהפכו בעבודותיו לסדרת פעולות אמנותיות סביב עצים. הפעולות הפיסוליות שביצע תומרקין עירבו בין המוטיבים העממיים, כגון קשירת בדים צבעוניים לעץ, לבין אלמנטים פיסוליים מודרניים. תומרקין הגדיר זאת כ"ניסיון להיות חלק פעיל במכלול: לגעת בנוף, לא לאונסו".בעבודה "הגדרת עץ התולע" (1980–1981) למשל, הציב תומרקין סדרה של חמישה לוחות זכוכית המקיפים עץ אלון התולע שניצב בשטח קיבוץ אילון, אל מול שרידי היישוב איקרית. בנוסף מתח כבל מתכת בין העץ לאדמה, שעליו נתלו בדים צבעוניים. סדרת עבודות זו, הקשורה לעצים המקומיים, לדברי יגאל צלמונה "מהווה ביטוי לקשר שבין האדם לאדמה".

סביבה אמנותית שונה עוצבה על ידי תומרקין באותה עת ב"פסל לטייסים", שכלל מסוק צבאי שיצא משימוש המוקף בגדר עמודי עץ. הפסל מהווה אלמנט מרכזי בגן פסלים שנחנך ב-9 בדצמבר 1983 בבסיס חיל האוויר פלמחים, על שטח של כשישה דונם.

באותה עת, ובייחוד בין 1979–1980, יצר תומרקין מספר סדרות גדולות של הדפסים, שכללו בין 5 ל-7 הדפסים שונים, ששיקפו נושאים שהעסיקו אותו החל ממחצית שנות ה-70. עבודות אלו הודפסו בסדנאות כמרכז ברסטון לגרפיקה, ובייחוד בסדנת ההדפס ירושלים. בין סדרות אלו התצריבים "אדיפוס רקס" (1978–1979), "קרב העיוורים והחזירה - להיינריך פון קלייסט" (1979), "קולנוע" (1979), "מתיאס גרונוואלד" (1978–1980) וסדרת הדפסי הרשת "עצים וקברים" (1979–1983). העבודות, כמו ההדפס "פייטה, פייר פאולו פאזוליני", אופיינו בשילוב קולאז' בין הדימויים, תוך הדגשת האלמנטים הפיסוליים שבחיבור-פלטות תצריבי.

 1985–2017: בין השמים הגבוהים של הים התיכון לשמים הנמוכים של אירופה 

החל ממחצית שנות השמונים של המאה ה-20, ובייחוד במהלך שנות התשעים, הופיעו ביצירותיו בתדירות הולכת וגדלה דימויים פיגורטיביים המתכתבים עם ההיסטוריה ועם התרבות המערבית במאה ה-20. דיוקנאותיהם של אישים כפרנץ קפקא, וולטר בנימין, וינסנט ואן גוך ואחרים שובצו בעבודותיו של תומרקין כסמלים תרבותיים המבטאים הזדהות עם הגותם וגורלם של אישים אלו.

בריאיון עיתונאי הסביר תומרקין את יחסו המורכב לתרבות ולחברה באומרו "יש לי סלידה מהשמים הגבוהים של הים התיכון ומהשמים הנמוכים של אירופה; אז אני נשארתי לא פה ולא שם, אני נע בין שניהם". יחס זה תורגם לעיסוק שיטתי בהיסטוריה של אירופה. בסדרת העבודות "מברטה השמנה עד רוזה האדומה" (1984–1989) למשל, יצר תומרקין מבנה של קרונית הנעה על פסים ועליה מותקן פגז המסמל את "ברטה השמנה" – כינויו של תותח גרמני ממלחמת העולם הראשונה, המכוון אל דמותה של רוזה לוקסמבורג. הפסלים, העושים שימוש במגזרת מתכת (סילואטה), בקרוניות על פסי רכבת, יוצרים מתח בין תנועה לסטטיות, וכן בשימוש בצבע יסוד המאחד את חלקי הפסל, והם אופייניים לסגנונו של תומרקין בתקופה זו. תומרקין הגדיר את הדימוי כ"מסמל את הקשת של האידיאלים הפוליטיים בעידן המכונה הראשון".

עבודות נוספות של תומרקין עסקו גם בגורלה של גרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. בסדרת העבודות הנושאת את כותרת שירו של היינריך היינה "גרמניה. אגדת חורף", או "רקוויאם גרמני" (1991–1992), חידד תומרקין את ההבחנה שבין מוטיבים גאומטריים-שכלתניים, לבין דימויי כאוס והרס. בפסל "Macht Arbeit Frei?" (1992), בחר תומרקין להשתמש שוב בדימוי הפירמידה מהעבודות המוקדמות שלו, "כסמל נצחי של אבן הפינה של החברה האנושית", שהפכה ביצירה ל"בית חרושת ענק למוות". פסל זה זכה ב-1992 בפרס הראשון בתחרות פרס רודן לפיסול, מטעם מוזיאון האקונה ומוזיאון אוצוקושי גאהרה ביפן. בעקבות הזכייה הוצב במוזיאון פסלו "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992).

במהלך שנות ה-90 זכה תומרקין להכרה מחודשת בקרב הממסד האמנותי. באפריל 1992 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית שהוקדשה ליצירתו הגרפית של תומרקין, לצד תערוכה נוספת שהוקדשה לפיסול שלו. לרגל התערוכה אף שחזר תומרקין כמה מיצירותיו המוקדמות שנהרסו במהלך השנים. ב-1993 יזם תומרקין תערוכה רטרוספקטיבית ליצירתו (אוצרת: רחל (רוחל'ה) זיו), שהתקיימה בחלל חדשני לאותה התקופה: לופט בקומה שמעל אחד ממבני נמל יפו (כיום מול תיאטרון "נא לגעת"). ב-1994 חנך תומרקין גן פסלים שני בשטח הגן הלאומי כוכב הירדן, וב-1999 הוצגה תערוכת היחיד שלו, "לצייר שפם לזמיר", במוזיאון ישראל.

ב-1998, בעת ששהה בפריז בחופשה, חלה תומרקין בדלקת קרום המוח. באותה שנה הוא זכה בפרס זוסמן לאמנים הנותנים ביטוי ביצירתם למוראות השואה. בעקבות סערה ציבורית שקמה נגד הענקת הפרס, החליטה הנהלת יד ושם, המעניקה את הפרס, לבטל את הענקתו לתומרקין. כנגד תומרקין נטען כי צוטט באומרו "כאשר רואים את השחורים האלה מבינים למה הייתה השואה", טענה שהוכחשה על ידי תומרקין. הנהלת קרן זוסמן החליטה לעקוף את החלטת יד ושם ולהעניק לתומרקין את הפרס בטקס שנערך ב-2 באפריל במסגרת פתיחת תערוכה של אמנות ישראלית לציון 50 שנה להקמת מדינת ישראל במוזיאון היהודי בווינה, אוסטריה.

סערה ציבורית דומה התרחשה ב-2004, בעקבות זכיית תומרקין בפרס ישראל לפיסול. ועדת הפרס נימקה החלטתה באומרה כי "תומרקין הוא מהחשובים ומהמקוריים שביוצרי הסגנון המודרני בפיסול הישראלי. יצירתו הטביעה את חותמה על האמנות הישראלית בארבעים השנים האחרונות". אולם התבטאויות ישנות של תומרקין גרמו להתנגדות ציבורית למתן הפרס. בעקבות המחאות הציבוריות אישרה ועדת הפרס שלוש פעמים את זכייתו של תומרקין, כונס דיון דחוף של הכנסת שדן בעניין זה וב-29 במרץ 2004 אף התקיים דיון בבג"ץ בשלוש עתירות שהוגשו נגד מתן הפרס; בג"ץ דחה את העתירות.

במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 עבר תומרקין ליצור בסטודיו במושב בורגתא. הוא אף הקים במושב גן פסלים מיצירותיו. ב-2009 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו בשם "יגאל תומרקין – 50 שנות יצירה" בגלריות אופאל וזיסמן בתל אביב-יפו. בשנת 2014 הוצגו עבודות מוקדמות שלו בתערוכה בגלריה דן.

יצירתו של יגאל תומרקין
יצירתו של תומרקין התאפיינה בשינויים סגנוניים ותוכניים החל מראשית פעילותו האמנותית, בשנות ה-50 של המאה ה-20. כבר בשנים ראשונות אלו החל תומרקין לפתח גישה אסמבלאז'ית לאמנותו. יצירותיו, משנות ה-60 של המאה ה-20, היוו שינוי משמעותי באמנות הישראלית, שעסקה באותה עת בעיקר בביטויים רגשיים מופשטים בנוסח "אופקים חדשים". פסליו וציוריו הביאו לאמנות המקומית ביטויים של מחאה תרבותית ופוליטית, לצד השפעות של אמנות הפופ ארט. החל משנות ה-70 של המאה ה-20, עברה יצירתו של תומרקין התפתחויות סגנוניות שונות. במהלך שנות ה-70 הופיע ביצירותיו שילוב בין מוטיבים גאומטריים-שכלתניים לבין אלמנטים אקספרסיביים ואילו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, הושפעה יצירתו מאמנות האדמה האמריקאית, ששימשה כבסיס לתוכן מקומי-ישראלי ופוליטי.

לצד יצירות קטנות ממדים, הרבה תומרקין להציב פסלים ואנדרטאות ברחבי ישראל, פעמים רבות באזורים מדבריים או כפריים. יונה פישר הציג במחקרו אודות אמנות שנות השישים הנחה לפיה התעניינות של הפסלים בנוף וב"קסם המדבר" נבעה לא רק מכמיהה רומנטית אל הטבע, אלה גם מן הניסיון לגבש תרבות של "קולטורה" (Culture) ולא של "ציוויליזציה" (Civilization). ואכן, ביצירותיו של תומרקין, מופיעים באופן תדיר מושגים ואישים מן התרבות האירופית. דורון בר אדון, לדוגמה, ראה בפעילות בנוף של תומרקין ניסיון להבניית ונטיעת זהותו האישית בנוף "כרצון למעורבות ושליטה בגאוגרפיה, הן כאהבה והן כנוכחות אישית".

פרשנים שונים עמדו על מורכבותם של הדימויים ביצירתו. בציוריו ופסליו מצויים דרך קבע דימויים ליריים ומוטיבים של תרבות אירופית גבוהה, המעומתים עם שפה אקספרסיבית בוטה, עם כלי נשק, ועם דימויים של פגיעות נפשית וגופנית. יגאל צלמונה טען כי ביסוד עבודותיו של תומרקין מצוי רעיון של דואליות, המהווה עיקרון מובנה ביצירתו. גם שרה ברייטברג-סמל וארטורו שוורץ טענו כי ביצירתו שואף תומרקין לשפה היוצרת איחוד של ניגודים. גדעון עפרת ראה בתומרקין כמי שמבטא רעיון אקזיסטנציאליסטי. "עולמו הרוחני של תומרקין", כתב עפרת, הוא "עולם של קורבנות זבי דם, עולם של שמש שחורה וייסורים, עולם שאומר 'הן' למיתוסים אך 'לא' לדתות, עולם – שבדרך פלא – מניף את דגל ההומניזם על גוויות האדם".

 דעותיו 

במשך השנים פרסם תומרקין שורה של מאמרים שבהם ביטא את הסתייגותו מן האמנות והתרבות הישראלית בת זמנו. בין התבטאויותיו הידועות הייתה "כשאני רואה את החרדים אני מבין את הנאצים שרצחו אותם בשואה". אמירה עליה קיבל ביקורת רבה.

בריאיון עיתונאי בשנת 2003 צוטט תומרקין באומרו כי "אני גר פה אבל אני אירופי", והוסיף כי הוא מרגיש בישראל גולה. "אבל לא רק פה", הוסיף, "גם בגרמניה ובאירופה בכלל, בכל מקום מסיבות אחרות". ברבות מהתבטאויותיו של תומרקין בולטת השאיפה המודרניסטית לחינוך תרבותי ולשינוי פני החברה הישראלית. "תומרקין", כתב מרדכי גלדמן, "ידוע כילד הנורא של האמנות הישראלית בגלל אלימותו המילולית. הוא איש של מאבקים ומלחמות האוהב לשנוא, לכעוס, לגדף ולשחוט פרות קדושות. [...] מצד אחד יצירתו מלאה באלימות והרס. מצד שני היצירה אצל תומרקין היא סכר בפני ההרסנות".

במאמר שפורסם בשנת 1984, תיאר תומרקין את הסתייגותו מן היהדות הממוסדת בשל היותה קיבוע של העבר. "יהדות צרופה יפה, אולי, לספר, לעבר", כתב תומרקין, "אך כדי להוות גוף – תמיד נזקקת לתשתית חילונית, למן חירם, בונה המקדש ועד לציונות. רוצה לאמור, שכל שאיפה לקידמה נזקקה לניתוץ אלילים, גם כששם האליל הוא 'אדוני אלוהי ישראל'. החיים, עבורי, הם חיפוש אחר תחליף לאלוהים".

 חייו האישיים 
לתומרקין בת, אורנה, מאשתו הראשונה נעמי, ושני בנים, דור ויון תומרקין, מאשתו השנייה, נעמה, מנהלת אגודת דורשי הטכניון. בעשרים שנות חייו האחרונות חי עם בת זוגו, קרנית שחורי.

תומרקין נפטר ב-12 באוגוסט 2021 בביתו שבתל אביב, בגיל 87. הוא נקבר בבית העלמין בנען.

גלריה

פרסים
 1963 – פרס ראשון על האנדרטה חוליקאת
 1968 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
 1968 – פרס ראשון, תחרות לבניית אנדרטה "יורדי הים", חיפה
 1971 – פרס ראשון, תחרות לבניית אנדרטת "שואה ותקומה", תל אביב
 1978 – פרס ראשון בביאנלה לרישום, רייקה
 1984 – אות נשיא הרפובליקה האיטלקית
 1985 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב 1988 – ציון לשבח, פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק
 1990 – אורח קרן יפן
 1992 – הפרס על שם אוגוסט רודן, התחרות המוזיאון הפתוח בהאקון, יפן
 1997 – אות ההצטיינות מטעם נשיא הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, גרמניה
 1998 – פרס אני והיינריך זוסמן לאמנים ישראלים אשר נותנים ביטוי ביצירתם למוראות השואה, וינה
 2004 – פרס ישראל בתחום הפיסול

אמנות במרחב הציבורי – גני פסלים
 1972 – גן פסלים, רחוב ויצמן 61, חולון
 1983 – גן פסלים, בבסיס חיל האוויר פלמחים (נחנך ב-9 בדצמבר 1983, פורק, כנראה בשנות ה-90)
 1994 – גן פסלים, כוכב הירדן (נחנך ב-21 בספטמבר 1994)
 1995 – גן פסלים, מושב בורגתה (פורק, חלק גדול מן העבודות הועברו ב-2019 לגן הפסלים באכסניית אנ"א בחיפה)
 2000 – גן אבו נבוט, דרך בן-צבי 49, תל אביב-יפו (נחנך באוגוסט 2000)
 2019 – גן פסלים, אכסניית אנ"א, חיפה (נחנך ב-5 ביוני 2019)
 גן פסלים, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם

 אמנות במרחב הציבורי – אנדרטאות ופסלי חוץ 
תל אביב-יפו
"התרחשויות", 1972, בטון ופלדה צבועה, לפני בניין מקסיקו, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו (תמונות חופשיות)
"מחווה ליוהנס קפלר", 1972, פלדת אל-חלד, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"בועז ויכין", 1970–1971, ברזל צבוע, פארק הירקון, תל אביב-יפו (תמונות חופשיות)
"פינת שחר", אבן וברזל, פארק הירקון, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"אנדרטה לשואה ולתקומה", 1971–1975, פלדה וזכוכית, תל אביב-יפו
"קיר רפלקטיבי", 1978, ברזל ופקסיגלס, רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"טבור הזמן", שנות ה-90 של המאה ה-20, הכניסה להיכל המשפט תל אביב, תל אביב-יפו (מכיוון רחוב ויצמן)
"הרכבת האחרונה מיפו לירושלים", 1985, רח' אילת פינת שדרות ירושלים, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"קרני חיטין", 1986, פלדה, בית אמות משפט, שד' שאול המלך 8, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"ואן גוך הולך לעבודה", 1987, מתנ"ס נוה אליעזר, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"מלך השמש", רחוב הרצל 156, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
פסל #1, שדרות דוד המלך 47, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
פסל #2, שדרות דוד המלך 47, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
אנדרטה לזכר חוה לנדאו, תיכון עירוני ד', רחוב ויצמן 74, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"עמוד התיכון", המרכז העירוני לקהילה הגאה, גן מאיר, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)

רמת גן
"שער ומדרגות", 1964–1967, ברזל, הר הבנים, רמת גן (תמונות חופשיות)
פסל, בית הצנחן, ברזל, רמת גן (תמונה חופשית)
"אנדרטה לזכר יצחק רבין", 1997, פלדה, מוזיאון רמת גן (תמונה חופשית)

השרון
"צהוב – מחווה לגויה", 2004, גן הפסלים ע"ש יואב דגון, שדרות ויצמן, רמת השרון (תמונה חופשית)
"כולם ביחד וכל אחד לחוד", הרצליה (תמונה חופשית)
פסל (שבת המכשפות?), ברזל צבוע, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תמונה חופשית)
"בין חצץ לבין חתך הזהב, בין מקדש לבין מספנה", 1990–1991, ברזל וחצץ מיוצב, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תמונה חופשית)
"ספינת שוטים" (עם יעקב דורצ'ין), 1993, הרצליה (תמונות חופשיות)
"Freedom is not Free" (מחווה לרוברט קאפה), 2004, ברזל צבוע, נתניה (ליד יד לבנים) (תמונה חופשית)
"כנשר יעיר קינו", גן שמואל (תמונה חופשית)
"גליוראקטור III", מכללת רופין (תמונה חופשית)
"מחווה לגויה", 1989, חברת החשמל, גבעת אולגה
"אופקי לגמרי, לגמרי אופקי", 1988, פארק הרכבת, ברחוב אורנים 17, עפולה

אזור חיפה והקריות
תמרור, 1972, פלדת קורטן צבועה, גובה 620 ס"מ, דרך ההגנה, חיפה (תמונות חופשיות)
האדם הוויטרובי, 1990, ברזל צבוע, חצר בניין הטכניון הישן, חיפה (תמונות חופשיות)
 1970 "מחווה לדירר", פלדה צבועה, חיפה
1985–1986 "Chicen Itza Blue", פלדה צבועה, אורך 14.4 מר, הטכניון, חיפה
אנדרטה לנופלים מאח"י אילת, 1994/2009, בטון ופלדה, בסמוך למוזיאון חיל הים ומוזיאון ההפעלה, חיפה (תמונה חופשית)
"קיר", 1962–1963, כיכר ניצן, קרית-ים [נהרס; תמונה חופשית
"היום והלילה", 1989, שדרות ירושלים, קרית-ים
"חלון לים", קריית ים
 1962 "חלון אל הים", בטון ופלדה, עתלית תמונות חופשיות
The Army Merches on its Stomach, 2000, מפעל סולתם, יקנעם
"Seniotics in the Wind", 2000, מפעל סולתם, יקנעם
אשליות, 1971–1972, פלדת אל-חלד, בית החולים רמב"ם, חיפה

צפון הארץ
"ביג צ'יף", 1969, טנקים צבועים, קריית שמונה (תמונה חופשית)
"אנדרטת השואה", 1964–1965, בטון ופלדה, נצרת עילית
"גורן", 1982–1985, גן התעשייה, תפן (תמונה חופשית)
"תפן", גן התעשייה, תפן (תמונה חופשית)
"מִבֶּרְטָה (השמנה) עד רוזה (לוקסמבורג האדומה)", 1984–1987, גן התעשייה, תפן (תצלום)
"הכניסיני תחת כנפך", קיבוץ הראל (תמונה חופשית)
"הקומדיה האלוהית", שמונה פסלים, חצר הפסלים, מוזיאון בר דוד, ברעם
"האביב", קצרין
"ומשה הכה בסלע", קצרין
"דיאלוג", פלדה ובטון, אורך 17.8 מ', קיבוץ אשדות יעקב מאוחד (1986)ירושלים
ללא כותרת, 1967, ברזל, גן הפסלים, מוזיאון ישראל (תמונה חופשית)
כיסא, מזבח, קיר ברזל, 1994–1995, פלדה ואבן גרניט, גן הפסלים, מוזיאון ישראל (תמונה חופשית)
"אנדרטת השלום", 1966, אבן וברזל, דרך חברון, ירושלים
"אתגר לשמש", 1973, פלדה צבועה, רמות אלון, ירושלים
"צ'יצן איטצה" (Chichen Itza), 1986, קריית מנחם, ירושלים
"תרגיל בחתך הזהב", פסגת זאב, ירושלים
"מחווה לירושלים", הגבעה הצרפתית, ירושלים
"שלוש דתות", 1992, הר הצופים (במעבר בין האוניברסיטה לבצלאל), ירושלים
"סמפור", הר הצופים
 1970 "אבן הראשה", פלדה צבועה, ירושלים
קיר רפלקטיבי מס 5, 1976–1978, ברזל פלדה וזכוכית, קמפוס אדמונד י' ספרא, גבעת רם, ירושלים (תמונה)

גוש דן והשפלה
"עוף החול", 1973, פלדת אל חלד וברזל, כיכר הלוחמים (כיכר קוגל), חולון (תמונות חופשיות)
"מזרח מערב", אבן וברזל, בית החולים בלינסון, פתח תקווה (תמונה חופשית)
פסל, מרכז מסחרי, רמת אפעל
(תמונה חופשית)
"טוטם", 1991, פלדה, ראשון לציון (תמונה חופשית)
פסל, מכון ויצמן למדע, רחובות
"אנדרטת התעופה", 1972–1973, פלדה צבועה, לוד
פסל הידידות, 1977–1979, פלדה ובטון, לוד (תמונות חופשיות)
"ברטה השמנה", 1986, פלדה צבועה, אורך 13 מ', תל נוף
"רקוויאם לעידן המכונה הראשון", 1986–1987, פלדה צבועה, אורך 16 מ', תל נוף (תמונה חופשית)
פסל #1, כפר דניאל (תמונה חופשית)
פסל #2, כפר דניאל (תמונה חופשית)
"גן שעוני השמש", 1968–1972, בטון ופלדה, מרכז אפרידר, אשקלון (תמונות חופשיות)
"אנדרטה לנופלים", 1971, ברזל, פלדת אל-חלד ובטון, אשקלון (תמונות חופשיות)
פסל, ברזל ובטון, חוף הים, אשדוד (תמונה חופשית)
פסל, ברזל, שדרות בני ברית, אשדוד
פסל #3, בית ג'מאל (תמונה)

 שאר הארץ 
 1989–1991 "עוצמה", ברזל צבוע, תחנת רכבת באר-שבע מרכז, באר שבע
 1978 "שובך יונים", פלדה ואדמה, שילה (תמונה חופשית)
 1962–1968 "מצפור ערד", בטון ופלדה, מצפה מואב, ערד (תמונות חופשיות)
 1962–1969 "עידן המדע", בטון ופלדה, דימונה (תמונות חופשיות)
 1972 "אנדרטת הבקעה", בטון ופלדה, בקעת הירדן (תמונות חופשיות)

מחוץ לישראל
"מחווה לדירר", 1976, אוניברסיטת בוסטון, ארצות הברית (תמונה)
"Chichen Itza Blue", 1986, אוניברסיטת ראטגרס (Rutgers University), ניו ג'רזי, ארצות הברית (תמונה)
"Aggressive Couple", 1986 קולג' אורסיניאוס (Ursinus College), פנסילבניה, ארצות הברית (תמונה)
"תזאוס", 1986, אלנטאון (Allentown), פנסילבניה, ארצות הברית (תמונה)
"שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן", 1992, מוזיאון האקונה הפתוח, יפן
"Gleichtag" (יום השוויון), מוזיאון springhornhof, גרמניה (תמונות חופשיות)
"ברטולט ברכט", ברזל, Wallstraße gegenüber Märkischen Museum, גרמניה (תמונה חופשית)
"מחווה לרוברט קאפה", 1985, אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, ארצות הברית
"מחווה לרוברט קאפה", 1989, פוזבלנקו (Pozoblanco), ספרד

מבחר תערוכות יחיד

עבודות לתיאטרון ולקולנוע
בתיאטרון
 שנה  שם המחזה  מחזאי  תיאטרון  במאי 1956  הנפש הטובה מסצ'ואן  ברכט  ברלינר אנסמבל  בנו בסון 1956  אשת הסנדלר הנפלאה  לורקה  זירה  מ. אלמז 1956  הבעל האישה והמוות  ז'. רוסאם  זירה  מ. אלבז 1956  5:5  אהרן מגד  האוהל  ג. שמר 1957  ירמה  לורקה  הקאמרי  שמואל בונים 1957  הנפש הטובה מסצ'ואן  ברכט  הולנד  י. דילס 1957  פונטילה ומאטי משרתו  ברכט  הולנד  ר. דה פריז 1957  מעגל הגיר הקווקזי  ברכט  ק. חולתה  נ. שאן 1957  השופט מסלמיאה  פדרו קלדרון דה לה ברקה  הולנד  י. דליס 1959  הכלל והיוצא מן הכלל  ברכט  פריס  ז'. מ. סרו 1959  חזיונות סימון משאר  ברכט  הנובר  א. זיידה 1959  שירת התיש  פרנץ וורפל  הולנד ק. ון דר הנסברגן 1959  טנחליין  ה. מוליש  הולנד  ק. ון דייק 1961  פונטילה ומאטי משרתו  ברכט  הבימה  שמואל בונים 1962  הסירוב  יהודה האזרחי  האוהל  ניסן נתיב 1962  ערב התיאטרון הבינלאומי (27 במרץ 1962)  מבחר קטעי מחזות מתיאטראות ישראל  הבימה  שמואל בונים 1962  המשטרה  ס. מרוז'ק  האוהל  זאב ברבן 1962  קפטן קרגיוז  פ. גולי  הקאמרי  שמואל בונים 1963  וויצק  ג. ביכנר  הקאמרי  שמואל בונים 1963  מעיין הכבשים  לופה דה וגה  תיאטרון חיפה  קוולקנטי 1964  "אהבה ראשונה" בביצוע שלישיית גשר הירקון   החמאם  שמואל בונים ויוסי צמח 1966  אדם הוא אדם  ברכט  האוהל  ז/. מ. סרו 1969  מחכים לגודו  בקט  הבימה  י. יזרעאלי 1969  בית הקברות למכוניות  פרננדו ארבאל  האוהל  ע. שביט 1971  מדיאה  סנקה  הקאמרי  י. יזרעאלי 1971  מות הלוחם  אשרה אלקיים רונן (כאוגרפית)  תאטרון מחול ענבל  1979  גלילאו  ברכט  תיאטרון חיפה  יוסף מילוא 1980  במושבת העונשין  קפקא  תיאטרון המדרגות  א. צרפתי 1982  וויצק  ג. ביכנר  תיאטרון המדרגות  א. צרפתי 1984  שבעת החטאים  ברכט  פסטיבל ישראל  ד. אולדן 1984  רקוויאם ברלינאי  ברכט  פסטיבל ישראל  ד. אולדן 1988  סוף משחק  בקט  נוה צדק  י. פולק 1991  מינה פון ברנהלם  ג. א. לס  שילר, ברלין  ק. טלבך 1995  דוד  ברכט  הבל, ברלין  ב. גרוטהוםמרכז|ממוזער|250px|כרזה למחזה "במושבת העונשין" (1980) בבימוי אשר צרפתי בתיאטרון המדרגות. אוסף בית אריאלה, תל אביב

בקולנוע
 שנה  שם הסרט  במאי  תפקיד  שונות 1962  המרתף  נתן גרוס ושמעון ישראלי  תפאורה ותלבושות  60 דקות 1964  חור בלבנה  אורי זוהר  תפאורה ותלבושות  75 דקות 1969  42:6  דוד פרלוב  תפאורה ותלבושות  90 דקות, 35 מ"מ 1970  חיל הים  דוד פרלוב ויגאל תומרקין  בימוי  11 דקות, 35 מ"מ 1962, 1969  שלושה סרטים קצרים   

כתבי יגאל תומרקין
 תומרקין על תומרקין 1957–1970, הוצאה עצמית, 1971
 תומרקין – פרויקטים, הוצאת מסדה, 1975
 מצריים CLOSE UP: מילים, רשומים, צילומים, מסדה, רמת גן, 1978
 תחריטים, טקסטים ורישומים, מסדה, רמת גן, 1980
 I תומרקין, הוצאת מסדה, גבעתיים, 1981
 עצים, אבנים ובדים ברוח, מסדה, גבעתיים, 1981
 13 שיחות על אמנות המאה ה-20, הוצאת משרד הביטחון, 1985
 מסעות הפלא: הודו-נפאל, דביר, תל אביב, 1986
 מסעות הפלא: איטליה-סיציליה, דביר, תל אביב, 1986
 יוצאים לטייל, הוצאת מסדה, תל אביב, 1987
 בניין הארץ: מתקופת התנ"ך ועד ימינו, הוצאת משרד הביטחון, 1988
 מסעות הפלא, דביר, תל ביב, 1989.
 מן האדמה עד לאמנות האדמה: תקופות – פסלים – סמלים, זמורה ביתן, תל אביב, 1989 יון והכלבים, ד' די נור, 2000
 דורסי לילה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2000
 הרפסודה של המדוזה, עם עובד, תל אביב, 2002
 הקיסר והצבוע, פרקים ורישומים מחיי פרידריך השני לבית הוהנשטאופן, (1194–1250), הוצאת ירון גולן, 2003

 Tumarkin, Igael, Made in USA :I. Tumarkin, 1974–1976, Peli Printing Works, Tel Aviv, 1970
 Tumarkin : sculpture 1967–1970, April 15 – May 10 1970, Byron Gallery, New York, 1970
 Tumarkin, Igael, Tumarkin, in the centre of the margins, Massada, 1986

מאמרים
תומרקין, יגאל, "להיות לוקאלי? להיות לוקאלי, אין ברירה! להיות לוקאלי!", קו 4–5, 1982, עמ' 9–11
תומרקין, יגאל, "הצילום כאומנות" (מתוך "13 שיחות על אמנות המאה ה-20")
 תומרקין, יגאל, "התכתבות חד-סטרית", סטודיו, מס' 112, מרץ–אפריל 2000, עמ' 26. (מאמר על משה קופפרמן)

ספרים שאייר
 נתן זך במקום חלום: מחברת איטלקית ראשונה, מסדה, תל אביב, 1966.
 יבי, די, אוגדן, ירושלים, 1969 (תצלומי פסלים)
 א. ב. יהושע, 9 סיפורים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1970.
 רוברט פוזן, שורות לעת מצוא, עקד, תל אביב, 1970.
 א. ב. יהושע, בתחילת קיץ 1970, שוקן, ירושלים, 1972.
 דליה רביקוביץ, כל משבריך וגליך, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
 דן עומר, חלום ישראלי, נובילות, ספריית "פרוזה" עיתונספרות, תל אביב, 1980.
 רות בלומרט, הצריח, כתר, ירושלים, 1984.
 דליה ויינשטין, ילדי מלחמה, הוצאת ביתן, תל אביב, 1988.
 יצחק אוורבוך אורפז, לצלוח את המאה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1993.
 רות בלומרט, מודע מזמן אחר: שירים, כרמל, ירושלים, 1996.
 פרנץ קפקא, לפני החוק, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2000.

 ביבליוגרפיה 
מאמרים, ספרים וקטלוגים מרכזיים
 בר אדון, דורון, "קין בעיני עצמו – יוצר לוחם בזירה הפתוחה", סטודיו, מס' 115, יולי 2000, עמ' 28–39
 ברייטברג-סמל, שרה, מסעות אל תרבות: עבודות על נייר 1980–1956, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1980
 גינתון, אלן, תומרקין פסלים 1957–1992, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
 דגון, יואב, יגאל תומרקין, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, 1991
 מושנזון, עדנה, תומרקין – הדפסים 1962–1991, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
 עומר, דן, "מי שאינו אוהב את נוף מולדתו – גם היא אינה חשה אותו...", פרוזה, עמ' 26–50
 שלומית שטיינברג (אוצרת), אביעד קליינברג ואחרים, לצבוע שפם לזמיר - יגאל תומרקין: עבודות חדשות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
 עפרת, גדעון, יגאל תומרקין, הוצאת קרן לוין לאמנות ישראלית, 2019
 פורר, רוני,  יצחק דנציגר ויגאל תומרקין: מפגשים, בבל, תל אביב, 2002
 גדעון עפרת, יגאל תומרקין: 31 פסלים מוקדמים 1959-1957, גלריה דן, תל אביב, 2014
 נוגה ראב"ד: יובל למצפור ערד, המרכז לאמנות עכשווית בערד, 2017
 גדעון עפרת, קופפרמן תומרקין: פגישה בזמן - שנות ה-60, 2017

 לקריאה נוספת 
 בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
 גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, המשכן לאמנות עין חרוד, 2008.
 יונה פישר, תמר מנור-פרידמן, לידת העכשיו, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, 2008.
 יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
 אריק קילמניק, גדעון עפרת ואירנה גורדון, 100 שנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015.
 גדעון עפרת, ברלין-ירושלים: אמנות העלייה מגרמניה, תל אביב: בית לאמנות ישראלית, 2015.
 אמיתי מנדלסון, זה האיש - ישו באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016.
 אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1948–1988, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
 סרט: אמנון טייטלבאום (במאי), אדמה, רוח וחלודה, (2003)
 נורית שילה־כהן, (עורכת), ספר המאיירים הגדול, זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על-שם בן-יצחק בשנים 1978–2004, מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005, עמ' 318–325

קישורים חיצוניים

 עיזבון יגאל תומרקין
 יגאל תומרקין באוספי מוזיאון ישראל

 יגאל תומרקין, באתר סדנת ההדפס ירושלים

 יגאל תומרקין באתר ארופיאנה 




 מיכל ק. מרקוס – עלמה, במרחבי הזמן של יגאל תומרקין
 רפיקי, רשמי המלחמה של יגאל תומרקין, 'בין גלים', מרץ 1974 עמ' 21.
 רותי רודנר, דרכו אפשר לראות את הים - יגאל תומרקין אמן פסל יורד ים, 'בין גלים' 173 מרץ 1988 עמ' 26.
 נעמי דרום, יגאל תומרקין, 73, פסל, באתר וואלה!, 27 באוקטובר 2006








 מיכאל יעקובסון, סקירה על גן הפסלים של תומרקין במושב בורגתה, באתר 'חלון אחורי', 11.6.13
 מיכאל יעקובסון: סיבוב בחידוש ציור הקיר שיצר יגאל תומרקין בתיכון עירוני ה' בתל אביב, באתר 'חלון אחורי', 31 ביולי 2021

 'זביב אל ארד' תערוכה משותפת לסיגלית לנדאו ויגאל תומרקין בגלריה הראל , הראל מדפיסים ומו"ל יפו 2013
  תערוכה של תומרקין בתל אביב, סרטי גבע, מרץ 1969 (התחלה 5:27)

עם מותו:








מכּתביו:
 יגאל תומרקין, הצילום כאומנות, הספרייה הווירטואלית של מטח



 הערות שוליים 



*
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לפיסול
קטגוריה:אתאיסטים ישראלים
קטגוריה:פסלים ישראלים
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:אמני הדפס ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס דיזנגוף
קטגוריה:זוכי פרס בן-יצחק
קטגוריה:זוכי פרס סנדברג לאמנות ישראלית
קטגוריה:משפחת תומרקין
קטגוריה:השואה באמנות: אמנים
קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו
קטגוריה:ישראלים ילידי גרמניה
קטגוריה:בוגרי בית הספר תחכמוני (בת ים)
קטגוריה:בוגרי התיכון המקצועי ע"ש מקס פיין
קטגוריה:נפטרים מדלקת קרום המוח
קטגוריה:אישים הקבורים בנען
קטגוריה:אישים ממוצא גרמני
קטגוריה:זוכי פרס זוסמן (יד ושם)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2021