פרה אדומה

פרה אדומה היא פרה שצבע שערה חום-אדמדם ולפי ההלכה היהודית טהרה מטומאת מת נעשית רק באמצעות אפרה. התהליך המתואר במקרא כולל בין היתר את שחיטת הפרה, זריקת דמה אל מול פתח ההיכל, שריפתה ופיזור אפרה על מי מעיין. לאחר מכן מזים (מתיזים) את המים באמצעות אזוב על האדם הטמא או הכלים הטמאים, בימים השלישי והשביעי לטומאתם, ולאחר טבילה והמתנה לערב היום השמיני הם נטהרים.

הלכות פרה אדומה מופיעות במסכת פרה שבסדר טהרות המוקדשת לנושא זה.

מקור המצווה
מצוות פרה אדומה מתוארות ב. ראשית מופיעים הדינים ביחס לפרה עצמה ולאופן הכנת האפר:

לאחר מכן מתוארת טומאתם של כל העוסקים במלאכה, כך שעליהם לטבול את גופם ואת בגדיהם ולחכות עד הערב כדי להיטהר מטומאת הפרה האדומה:

המשך הפרק מתאר את דיני טומאת מת, ואת טהרת הטומאה באמצעות אדם טהור המזה מי חטאת על הטמא:

לבסוף מתוארת הטומאה שחלה על כל אדם טהור שמתעסק במי הנידה:

טומאת מת

טומאת מת היא החמורה ביותר מבין הטומאות, מפני שהמת נחשב אבי אבות הטומאה. לכן, טומאה זו היא היחידה שמצריכה הזאת אפר פרה אדומה, ולא מספיקה בשבילה טבילה במקווה או במעיין.

העצמים שיכולים לקבל טומאה ממת, הם אדם או כלים, ורק לחלק מהכלים יש טהרה מטומאה זאת. אופן קבלת הטומאה מהמת נעשה באחד משלושה אופנים:
 על ידי נגיעה במת.
 על ידי נשיאת המת.
 שהות בבית שנמצא בו מת, מעבר מעל המת או מעבר תחתיו.
לאדם טמא מת אסור לו לאכול תרומה או קודש, וכן אסור לו להיכנס לעזרה בבית המקדש. כמו כן, אסור להשתמש בכלים טמאים לצורך תרומה או קודש. תהליך הטהרה מטומאת מת כולל את אפר הפרה האדומה.

דיני הפרה
על מנת לקיים את המצוה כהלכתה, על הפרה לענות על הקריטריונים הבאים:
 עליה להיות אדומה (בגוון חום אדמדם); די בשתי שערות שאינן אדומות (שחורות או לבנות) הסמוכות זו לזו כדי לפסול אותה.
 לא עלה עליה עול. אם הפרה משכה בעול המחרשה, היא לא תוכל לשמש כפרה אדומה. לשם כך ניתנו סימנים מיוחדים (שערות בגב הבהמה, הנכפפות לאחר שעלה עליה עול). ולא רק לא עלה עליה עול, אלא לא עשו בה כל עבודה שהיא לצורך האדם, אף אם רק נשען עליה.
 אין בה מום הפוסל בקרבנות, וכן אין בה אחד מהפסולים האחרים הנוהגים בבהמות קדשים.
 עליה להיות לפחות בת שלוש שנים.

שחיטת ושריפת הפרה
270px|ממוזער|הדמיית מראה פתח המקדש (על פי המידות המצוינות במשנה) מהר הזיתים

לאחר בחירת הפרה, לוקחים אותה אל הר הזיתים, למקום המכוון אל מול פתח ההיכל. מקום זה בנוי בצורה מיוחדת, כך שגם אם יש מת מתחת לאדמה, הפרה והעוסקים בה לא יטמאו. כהן טהור שלובש בגדי כהונה ושהופרש מביתו שבעה ימים קודם לכן ללשכת בית האבן"שבעת ימים קודם לשרפת הפרה מפרישין כהן השורף את הפרה מביתו ללשכה שעל פני הבירה, צפונה מזרחה, ובית אבן הייתה נקראת, ומזין עליו כל שבעת הימים מכל חטאות שהיו שם." 
, שוחט את הפרה, לוקח מדמה בתוך כף ידו ומזה (מתיז) ממנו שבע פעמים אל מול פתח ההיכל שבמקדש, כאשר כל הזאה באה עם טבילה נוספת בתוך כף ידו.

לאחר השחיטה והזאת הדם, שורפים את הפרה על גבי מערכת עצים ואל השריפה זורקים עץ ארז, אזוב ותולעת שני כאשר תולעת השני כרוכה על הארז והאזוב. בכל זמן עשיית הפרה מהשחיטה ועד שתהפך לאפר אסור למתעסקים בה לעסוק במלאכה אחרת שלא קשורה לעשיית הפרה ואם עשו מלאכה הפרה נפסלת. וכן כל מי שמתעסק בהכנתה מהשחיטה ועד שתהפך לאפר, נטמא.

לאחר שהאש נכבית, כותשים את כל מה שנשאר מהשריפה שלא הפך לאפר כגון עצמות, עד שנוצר אפר. את האפר שנוצר מהשריפה, מחלקים לשלושה חלקים: חלק אחד ניתן ב והוא נשמר לדורות. החלק השני ניתן למשמרות הכהנים, והוא מיועד לשימוש הכהנים; והחלק השלישי ניתן בהר הזיתים, ומשם הוא מתחלק לכל ישראל.

מי חטאת

לאחר הכנת האפר, נוטלים מים ממעיין בכלי, ומפזרים עליהם אפילו קמצוץ מן האפר. מנתינת האפר על המים, הם נהפכים למי החטאת. טובלים אזוב במי החטאת, ומזים באמצעותו את המים על הטמא ביום השלישי וביום השביעי. . לאחר מכן הטמא נדרש לטבול ולחכות לערב כדי להיטהר מטומאת מת.

בזמן שבית המקדש היה קיים בירושלים היו נוהגים להביא את המים לטיהור הכהן ששורף את הפרה ממעיין הגיחון, כפי שמתאר זאת הרמב"ם בחיבורו המשנה תורה:

פרה אדומה במדרש
 פרה אדומה לאורך הדורות 
הפרה האדומה הראשונה, שנשרפה בימי משה רבנו, נשרפה בב' בניסן, למחרת חנוכת המשכן, על ידי אלעזר בן אהרן הכהן, שהיה אז סגן הכהן הגדול; אולם כל הפרות האדומות האחרות, שנשרפו לאחר מכן - היו כשרות גם בכהן הדיוט; ויש הסוברים שהפרות האדומות האחרות צריכות להישרף דווקא על ידי כהן גדול. למרות כוחה של הפרה האדומה לטהר את הטמאים, העוסקים בשריפתה - נטמאים טומאה קלה (של יום אחד). האפר שנשרף מפרה אחת, הספיק למשך כמה וכמה שנים, שכן ניתן לערב כמות קטנה של אפר במכל גדול של מי מעיין, ודי בטיפה אחת שנוגעת באדם או בכלי כדי לטהר מן הטומאה.

במשנה ב נאמר: 
350px|ממוזער|ציור עשיית הפרה האדומה בימי משה על ידי אלעזר בן אהרן

הרמב"ם הביא במשנה תורה את שיטת חכמים, שנעשו במהלך ההיסטוריה תשע פרות אדומות. על כך הוסיף הרמב"ם שאת הפרה העשירית יעשה בעתיד מלך המשיח.

 היעדרו של טעם המצווה 
מצווה זו מופיעה בספר במדבר פרק י"ט, ומתחילה במילים "זאת חוקת התורה". חז"ל מביאים את מצוות הפרה האדומה כמייצגת הקיצונית של ה"חוקים", מצוות שקשה לבני האדם להבין את התועלת בקיומם (הטעם שלהם). במדרש מובא ציטוט שיחה בין אלהים למשה: "לך אני מגלה טעם פרה, אבל לאחר - חוקה". גם על שלמה המלך נאמר "אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני" - "שביקש לעמוד על טעם פרה" אך לא עלה בידו.

 טומאה וטהרה במקביל 

ב עולה דין מיוחד לפרה אדומה: "וְכִבֶּס הָאֹסֵף אֶת-אֵפֶר הַפָּרָה, אֶת-בְּגָדָיו, וְטָמֵא, עַד-הָעָרֶב...הַנֹּגֵעַ בְּמֵת, לְכָל-נֶפֶשׁ אָדָם--וְטָמֵא, שִׁבְעַת יָמִים. יב הוּא יִתְחַטָּא-בוֹ:" מי שמכין את האפר הופך לטמא, אך אדם שטמא ממת מיטהר על ידי זה.

פרשנים רבים נדרשו לשאלה זאת והציעו הצעות שונות. פירוש חזקוני אומר שלמרות הניגוד שיש בטומאת הפרה יש עוד הרבה דברים מהסוג הזה כמו אש שנוגעת במתכת היא נהיית נוזלית אך כשבאה במגע עם ביצים היא מקשה אותם. תרופות מועילות לאדם אחד אך מזיקות לאחר. וכך מראה שיש הרבה דברים ניגודיים בעולם ולא בהכרח לכולם יש סיבה.

דמא בן נתינה

בספרות חז"ל מופיע סיפור, על גוי שהתייחד בכיבוד אב, וסירב להפריע את מנוחת אביו, כדי למכור לחכמי ישראל אבן שהייתה דרושה לחושן (אחד מבגדי הכהונה בבית המקדש), ובכך הפסיד את העסקה, וכעבור תקופה זכה שתיוולד בעדרו, פרה אדומה שנמכרה בעבור הון רב, לאותם החכמים.

זיהוי מקום פרה אדומה
בעת החדשה יש מי שהציע לאתר את המקום המדויק שבו שרפו את הפרה אדומה בהר הזיתים. איתור המקום מבוסס על ההנחות הבאות:

 בעת שריפת הפרה היה צריך לראות את פתח בית המקדש. בהנחה כי אבן השתיה שאנו מזהים היום היא אבן השתייה המקורית, הרי הגובה שלה מעל פני הים הוא 743.7 מטר. נוסיף את גובה מזבח העולה העשוי להסתיר את הפתח, ואז נגיע לנקודת גובה מקבילה בהר הזיתים, אשר ממנה ניתן לראות את פתח בית המקדש.
 שריפת הפרה הייתה צריכה להתבצע על משטח סלעי, אשר תחתיו יהיה חלל ריק, כך שהאפר לא יקבל טומאה מהקרקע.

לאור זאת הועלתה ההשערה כי המקום המתאים הוא במשטח הסלעי הרחב בכניסה לכנסיית דומינוס פלוויט. בדיקות שנעשו במקום העלו כי מתחת למשטח הסלעי יש חלל ריק לא קטן. כך שהמקום עומד בקריטריון השני.

סברה אחרת אומרת כי המקום נמצא בחלקת קבורה המכונה "חלקת החלאבים" בה נקברו בני היישוב הישן בסוף המאה ה-19.

 מקבילות במזרח הקדום 
בתרבויות קדומות במזרח התיכון, לצבע אדום הייתה משמעות מיוחדת בהקשר של העלאת קרבנות.

במקרה של שוורים אדומים כקרבנות, הספיקה שערה לבנה אחת כדי לפסול את העלאת הקרבן ושריפתו.

לאחר חורבן בית המקדש
הרא"ש בפסקיו כתב שבתקופת האמוראים (300–400 שנה לאחר החורבן) עדיין השתמשו באפר פרה אדומה. בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי נמצאו כלי אבן (שאינם מקבלים טומאה) שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה, ולטענת חוקר השומרונים הרב משה גאסטר, הכינו כהני השומרונים פרה אדומה בשנת 1358. לפי תיאור זה, הכהן השורף לא היה כהן גדול.

בקהילת ביתא ישראל המשיכו להשתמש באפר פרה אדומה ליצירת מי חטאת. ככל הנראה הכשירו גם פרות בגוון חום-בהיר. מנהג זה נפסק בשנות ה-70 של המאה ה-20 בגלל מלחמת האזרחים האתיופית שלא אפשרה שהייה מחוץ לכפר, וכן חוסר באפר פרה אדומה. הפּרה האדומה האחרונה נשחטה בשנת 1952 בידי הכהן ממהרה יסהק. פרות אדומות אלה לא נעשו באופן כשר על פי ההלכה.

בשנת 1930 הרב שמואל דוד לוין פרסם ספר שבו נדונה אפשרות מעשית לשרוף פרה אדומה בימינו, באופן שיהיה כשר על פי ההלכה.

בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מכון המקדש ותנועות דומות לנסות למצוא פרה אדומה. בשנת 1997 נולדה פרה אדומה ברפת בכפר הנוער הדתי, אך בהמשך צמחו בזנבה שתי שערות לבנות, והיא נפסלה. בשנת 2014, נמצאה פרה אדומה בארצות הברית. בנוסף, בעוד מספר מקומות בעולם מצויים עדרים גדולים של פרות אדומות. האפשרות לשרוף כיום את הפרה האדומה קיימת, מבחינה הלכתית.

מכון המקדש ניסה בשנת 2013 לגדל באמצעות ברירה מלאכותית את הפרה האדומה המושלמת מתוך עדר של 500 פרות אנגוס אדומות שייבא לשם כך מנברסקה לעמק הירדן בסיועו של מטיף נוצרי ממיסיסיפי. בספטמבר 2022 יובאו מטקסס שבארצות הברית חמש פרות אדומות, והועברו לחוות גידול בבית שאן. על פי דברי הרבנים שליוו את התהליך, הפרות כשרות להקרבה. בשנת 2023 הועברו חלק מהפרות לשילה, שם עתיד לקום מרכז מורשת שיעסוק בחקר הפרה האדומה. בשנת תשפ"ד התקיימה תחרות כתיבת מאמרים בנושא פרה אדומה בימינו על ידי המכון לחקר הפרה האדומה, ו-11 המאמרים הנבחרים פורסמו באסופת מאמרים.

החוקר זהר עמר ערך בשיתוף מכון המקדש ניסוי מדמה שרפת פרה אדומה ובו יצר מודל לגבי מיני העץ ששימשו לשרפת הפרה וכמותם, כמות האפר המתקבלת ולכמה הזאות הוא יכול להספיק.

ראו גם
 מי חטאת
 טומאת עיסוק בחטאות

 לקריאה נוספת 
 ישראל הס, אמונות, "תחיית ישראל", ירושלים.
 עזריה אריאל, צבע הפרה האדומה, ביטאון מעלין בקודש, לג.
 עזריה אריאל, הנחיות לגידול פרה אדומה, תחומין לו.

קישורים חיצוניים







 בן-יצחק, אלישי, "סודה הגדול של מצוות פרה אדומה", הדף השבועי, אוניברסיטת בר-אילן גיליון מס' 1177 (תשע"ו)
מיקום שרפת הפרה בהר הזיתים, באתר הר הזיתים
 מכון המקדש, פרויקט פרה אדומה


 הרב שמואל אליהו, וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ פָרָה אֲדֻמָּה - פרה אדומה בימינו, מתוך אתר ישיבה, פרשת חקת תשפ"ב, יולי 2022.


הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות הנעשות על ידי כהן
קטגוריה:טומאת מת
קטגוריה:היטהרות
קטגוריה:בעלי חיים ביהדות
קטגוריה:פרשת חקת
קטגוריה:פרות בתרבות