איסור לשון הרע

ממוזער|סטיקר בפתח תקווה עם הכיתוב "לשון הרע, לא מדבר אליי"

ההלכה היהודית אוסרת לדבר לָשׁוֹן הרע, כלומר כל דיבור רע על יחיד או רבים הכולל פרסום מעשיהם הרעים, או היכול לפגוע בהם או להעליבם.
לשון הרע מתייחס אל דיבור רע ואילו רכילות מתייחסת גם לדיבור מאחורי הגב של דברים לאו דווקא רעים או טובים.

מקורות הלכתיים לאיסור
200px|שמאל|ממוזער|220px|שער הספר "חפץ חיים", העוסק באריכות בדיני לשון הרע ורכילות.
מקור איסור לשון הרע הוא בתורה ב" "לֹא תֵלֵךְ רָכִיל בְּעַמֶּיךָ". את הקללה במעמד עיבל וגריזים, "אָרוּר מַכֵּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר" () ייחסו חז"ל לאמירת לשון הרע, שהיא במובן מסוים הכאתו של אדם בסתר.

הלכות לשון הרע נידונות על ידי הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה בהלכות דעות פרק ז', ובקיצור שולחן ערוך סימן ל'.

רבי ישראל מאיר הכהן מראדין כתב את הספר חפץ חיים ובו הוא דן באריכות בהלכות לשון הרע. ספר זה הפך ליסוד בהלכות לשון הרע ועליו נכתבו תקצירים דוגמת הספר "נצור לשונך".

לשון הרע בתנ"ך
בתנ"ך מסופר על יוסף שהביא את דיבת אחיו רעה אל אביהם, דבר שקומם עליו את האחים.

הוצאת דיבה, שהיא המקור של דין מוציא שם רע, גם קיימת בדין המקראי, שבו עונשים בקנס, חתן שמעיד לשקר לאחר ליל הכלולות, כי לא מצא לאשתו בתולים.

בתהילים ק"כ לשון הרע מתואר כחץ מחודד שפוגע ברחוקים, כרעל שמרעיל את האווירה החברתית, וכגחלי רותם, שממשיכים לבעור זמן רב.

הקשר בין לשון הרע לצרעת
מרים הנביאה מוזכרת ב כמדברת רע במשה אחיה. בעקבות דיבור זה היא נענשת בצרעת. בספר דברים מוזהרים בני ישראל להישמר בנגע הצרעת ומיד אחר כך: "זכור את עשה ה' אלוהיך למרים בדרך בצאתכם ממצרים".

שתי פרשות בתורה, תזריע ומצורע עוסקות בצרעת, וחז"ל והפרשנים מקשרים נגע זה כבא בעיקר כתוצאה של אמירת לשון הרע. ויש שאף דורשים את המילה 'מצורע' - מוציא שם רע.

לשון הרע בספרות חז"ל
אף שעל לשון הרע אין עונש בידי אדם, מכיוון שדיבור לא נחשב מעשה, הזהירו חז"ל מאוד על לשון הרע ואמרו שלשון הרע שקולה כנגד עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים. וכן נאמר במסכת מכות כי האומר לשון הרע, השומע לשון הרע והמעיד שקר בחברו ראוי שישליכוהו לכלבים.

רב ירמיה בר אבא, כולל את כת מספרי לשון הרע ביחד עם ליצים, חנפים ושקרנים שאינם מקבלות פני שכינה. ריש לקיש אמר "כל המספר לשון הרע מגדיל עונות עד לשמים".

רבי אלעזר בן פרטא תולה את עונש שנים עשר המרגלים מפני שהוציאו דיבה על עצים ואבנים, ולומד מכאן קל וחומר לעונשו של מי שמדבר לשון הרע על חבירו. ורבה בר נחמני מביא אסמכתא לדבריו מהמקרא, "וימותו האנשים - מוציאי דבת הארץ רעה" (במדבר יד) - על דבת הארץ שהוציאו.

רב יהודה בשמו של רב סבר כי בגלל לשון הרע שקיבל דוד מציבא עבדו של מפיבושת, וגזר לתת חצי משדהו של מפיבושת לציבא, נגזר עליו שתחלק מלכותו.

חז"ל ביארו שהסיבה שיהושע הוצרך להשתמש בגורל כדי לגלות שעכן הוא החוטא שלקח מן החרם, היא משום שה' לא רצה להיות מלשין. החפץ חיים למד מנקודה זו שכשיש צורך לומר דברי לשון הרע לתועלת עדיף לאומרם ברמיזה ולא בצורה מפורשת, אך אחרים ביארו את ההבדל בין אמירה מפורשת לבין גורל בדרכים אחרות.

סוגי לשון הרע
לשון הרע מתפצל למספר סוגים:
 לשון הרע האסור מן התורה הוא סיפור על אדם או קבוצת אנשים דבר אמיתי שהוא רע או מזיק לאדם. אין צורך ששני התנאים יתמלאו כדי שדיבור ייחשב לשון הרע. למשל, לספר על אדם מסוים שהוא מכוער, אף על פי שזה לא מזיק לו, נחשב לשון הרע. כמו כן, סיפור על אדם שהוא ג'ינג'י למעביד השוקל להעסיק אותו ושונא ג'ינג'ים הוא לשון הרע, אף על פי שאין כל רע בלהיות ג'ינג'י.
 רכילות - סיפור דבריו או מעשיו של אחר כלפי השומע. למשל - "יוסי אמר עליך שאתה מעתיק במבחנים".
 אבק לשון הרע - דברים אשר עלולים להביא לידי כך שאנשים ידברו לשון הרע. מקובל שאיסור אבק לשון הרע הוא מדרבנן (תקנת חז"ל), אם כי יש החולקים וסוברים שהוא מדאורייתא (מן התורה). דוגמאות לאבק לשון הרע:
 רמיזות שיש משהו רע אף על פי שלא מספרים אותו. לדוגמה: "יותר טוב שלא נדבר על שמעון".
 דיבור דברי שבח על אדם בפני שונאיו, בשל העובדה שהוא עלול להוביל להתנגדות של השומעים ולדיבור בגנותו של האדם.
 דברים מותרים שהשומע עלול לפרשם לרעה.

הוצאת שם רע או הוצאת דיבה - היא פרסום דבר שקרי על אדם אחר אך לא נכללת באיסור לשון הרע, אם כי היא חמורה ממנו.

גם לשון הרע הנאמר בצחוק ובבדיחות הדעת יש בו איסור. וכתב הפלא יועץ שהאומר גנות על עדה שלמה כגון ספרדים או אשכנזים, עוונו כפול ומכופל מהמדבר על יחיד.

איסור שמיעת לשון הרע
שמיעת וקבלת לשון הרע הרי הוא איסור העומד בפני עצמו וכפי שכתב החפץ חיים:

היתרים
תועלת
מותר לספר לשון הרע כאשר יש תועלת מעשית מהדבר. למשל:
לספר על נוכל שמתחזה לעני, כדי שלא יתנו לו צדקה.
לספר על אדם שיש לו בעיות חמורות בפני מי שחושבת להתחתן איתו.
אם אדם נשאל למגרעות של אדם המוכר לו לצורך בירור התאמתו לעבודה או תפקיד.
וכן להעביר ביקורת על אישי ציבור במטרה להרחיק מדרך בעייתית.
היתר זה קיים, אם מתקיימים שבעת התנאים הבאים:
 שיראה המספר את הדבר בעצמו, או שיתברר לו הדבר, ולא שיספר על סמך שמיעה מאחרים.
 שיזהר מאוד לא להחליט מיד את הדבר שבדעתו לגנות, אלא יתבונן היטב על פי דרכי התורה האם הוא בכלל גנות ועבירה.
 שיוכיח את החוטא בתחילה בלשון רכה.
 שלא יגדיל העולה יותר ממה שהיא, אלא יספר האמת ללא גוזמא.
 שיכוון לתועלת, ולא יכוון ליהנות מסיפור הפגם על חבירו, וכן לא יספר מתוך שנאה שיש לו עליו זה מכבר.
 אם יכול המספר לסבב את התועלת הקיימת בסיפור הגנות על חבירו בדרך אחרת, בה לא יצטרך לספר עליו הגנות, אסור לספר. ואם יכול להקטין הגנות, והתועלת לא תיפגם כתוצאה מכך, מצווה עליו להקטינה.
 שלא יסובב נזק לבעל הגנות יותר מכפי הדין, אילו היו מעידים עליו על גנות זו בבית דין.

כך גם, למשל, עדות בבית דין אינה נחשבת ללשון הרע, כיוון שהיא נאמרת מתוך הכרח ומטרה להיטיב ולא לגרום נזק. אם היא נאמרת בעד אחד שאין לו נאמנות בבית הדין היהודי, הדבר נחשב ללשון הרע ועל כך נאמר הכלל טוביה חטא וזיגוד מינגד.

בשידוכים
כתבו הפוסקים האחרונים שבמחלה שאיננה בת חלוף ונמצאת באחד מן הצדדים של השידוך, וגורמת לסבל ואי נוחות והפרעות בחיים - חייב היודע על המחלה לספר זאת לצד השני, זאת במידה והמשודך מסתיר את המום. וזאת אף אם הבטיח המספר שלא לגלות. וכן כתב הרב ניסים קרליץ שבדבר שנראה בבירור שלאחר החתונה יפריע לשלום הבית (ואין זה רק הקפדה לכתחילה) צריך היודע מכך לספר. וכן כתב שם ש"אם מי שגילו לו את הסוד רואה את ההיזק הגדול שעלול להיות אם לא יספר, ודאי דאין איסור לספר את הסוד". אולם על החבר שיודע מהמום חובה קודם כל להוכיח את המשודך ולהבהיר לו את העוול שהוא מתכנן לגרום.

במקרה שמדובר על חיסרון פחות מכך, כלומר לא מחלה שגורמת סבל והפרעות בחיים אלא על חסרונות בתכונות וכישרונות, כפי שמצוי שלכל אדם יש חסרונות שונים, כגון קושי בעמידה בזמנים, חוסר סדר, בינוניות בלימוד וכדומה - אין חובה לספר זאת מצד לא תעמוד על דם רעך כי אם כן אף אדם לא יתחתן לעולם. ובמידה ומתקשרים לברר אצלו באופן כללי על חברו, עליו לענות באופן כללי מבלי לפרט את החסרונות הללו (וראו דוגמאות מפורטות בספר הלכות בן אדם לחברו הל' לשון הרע). אך אם שואלים במפורש על חסרונות ספציפיים, או שהנשאל מכיר את השואלים ויודע על דברים מסוימים שמפריעים להם מותר לו לפרט על כך ואין בזה איסור לשון הרע במידה ועומד בחמשת התנאים שבהלכות רכילות כלל ט', שהרי הוא מתכוון למנוע אותם מדבר שמבחינתם הוא נזק. עם זאת מותר לו גם לבחור בטובת חברו המשודך ולא לספר אלא לומר איני יודע.

 על אישי ציבור 
מותר לפרסם בעיתון על מעשים רעים שעושים אנשי ציבור, לאחר שניסו להוכיחם בצנעא ללא הצלחה, מפני שבפרסום הדברים יש תועלת גדולה לציבור וליכולתו להילחם בשחיתות ומעשי עוולה של בעלי השררה וזאת לאחר שביררו היטב שהדברים מזיקים ופוגעים בציבור. אולם יש להדגיש שעצם העובדה שאדם הוא איש ציבור איננה מתירה את דמו ואין היתר לומר עליהם דברי גנאי אישיים בעניינים שאינם קשורים לפעילותם הציבורית ואיננה משליכה עליהם.

על עצמו
מותר לאדם לספר לשון הרע על עצמו.

ובמדרש: "אמר לו הקב"ה (לישעיה): על שאמרת "כי איש טמא שפתים אנכי" שרא [=מותר] לך, שאתה שליט בעצמך, שמא בבני היית שליט שאמרת "ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב"?!"

רשע
החפץ חיים כותב:

רבנים רבים טוענים שאין ההיתר שייך ביחס לציבור החילוני, כיוון שהם נחשבים תינוק שנשבה.

לעומתם הרב משה צוריאל כותב: "החפץ חיים התיר לדבר לשון הרע על האפיקורסים, ולא הוציא מכלל זה תינוק שנשבה."

הרב דב ליאור כותב: "מי שמזדהה עם התורה והמצוות אלא שיש לו חולשות, כגון: לא מתפלל במנין או שוכח לפעמים ליטול ידיים, הוא עקרונית נחשב ל"עושה מעשה עמך", ולכן אסור להגיד עליו לשון-הרע. אבל מי שלא מקיים דברים בסיסיים, אין הוא בכלל "עושה מעשה עמך"."

גוי
מעיקר הדין אין איסור לדבר ולשמוע לשון הרע על גוי, שהרי נאמר בתורה (ויקרא יט טז) "לא תלך רכיל בעמך", וגויים אינם בכלל עמך. ומכל מקום יש אומרים שראוי להימנע היות שזה יכול לגרום לו להתרגל לדבר לשון הרע גם על יהודים.

ללא שם
אם לא אומרים את שמו של האדם עליו נאמרת הגנות, ואין דרך סבירה שיזהו אותו, אין בזה איסור לשון הרע ורכילות. אך אם השומע מבין במי מדובר מתוך דברי המספר, על אף שהמספר לא אמר במי מדובר, על השומע לעצור את המספר ולומר לו שהוא מזהה במי מדובר, ורק אם הדיבור עומד בתנאי לשון הרע לתועלת יהיה מותר להמשיך.

 הגנה עצמית 
כאשר אדם מואשם בדבר מסוים שאיננו נכון, והוא מבקש לנקות את שמו על ידי שיגלה מי האשם מבואר בחפץ חיים שלכתחילה עליו רק לומר שלא הוא עשה זאת, מבלי לגלות את זהות האשם האמיתי (אלא אם כן זו האשמה בעניין שגורם נזק למעסיק ובלי קשר לכך שמאשימים אותו היה עליו לגלות זאת לפי התנאים של היתר לשון הרע לתועלת). אמנם אם אין באפשרותו לדחות מעליו את האשמה מבלי אמירה מפורשת מי אשם, כתב החפץ חיים שהדבר מותר והוסיף שם "אבל ראוי לבעל נפש שיעשה לפנים משורת הדין" וייקח על עצמו את האשמה.

היתר אפי תלתא
בתלמוד נאמר "כל מילתא דמתאמרא באפי תלתא לית בהו לישנא בישא" כלומר כל דבר שנאמר בפני שלושה אין בו משום לשון הרע. ורבו השיטות בראשונים ובאחרונים בהבנת סוגיה זו, כמובא בחפץ חיים.

החפץ חיים סיכם את השיטות השונות, ונקט שההיתר הוא במה שאין בו גנאי גמור ומשתמע לשתי פנים, וכן הביא שיש אומרים שאם אחד סיפר גנות על חברו בפני שלושה, אף על פי שהוא עבר על איסור לשון הרע, אם אחד מהשלושה ששמע דבר זה סיפר אחר כך לאחרים לא עבר בזה על איסור לשון הרע. והוסיף תנאים וסייגים רבים בזה, ואף ציין שצריך עיון אם הלכה כן.

הרב שמואל טל נקט להלכה שכדברי החפץ חיים מותר לומר בפני שלושה דיבור שמשתמע לשתי פנים ואף נוטה לגנאי, וכפי שהסביר החפץ חיים שכאשר אין הדבר ברור ומוחלט שמשמעותו היא של גנות, אזי כשהדבר נאמר בפני שלושה יש לתלות שהמשמעות אינה של גנות, משום שאין אדם מעיז פניו בפני חבירו, וכן על זה הדרך אין אדם מעיז פניו בפני שלושה שיספרו לחבירו. אולם אין היתר לומר דברי גנאי גמורים גם אם כבר נאמרו באפי תלתא או יותר מתלתא, ואף אם ברור שהם ייוודעו בהמשך.

ויש דעה בראשונים שהיתר אפי תלתא נאמר רק לגבי גילוי סוד, שאם כבר נתגלה לשלושה אין איסור לספרו יותר. אך גם בזה הרב שמואל טל נקט שעדיין יש בזה מידה מגונה.

חזרה בתשובה על איסור לשון הרע
אדם שסיפר לשון הרע ומעוניין לחזור על כך בתשובה, כתב החפץ חיים :

כלומר אם אדם עשה נזק לחברו בכך שדיבר עליו לשון הרע- עליו לבקש ממנו מחילה ככל חטא שבין אדם לחבירו.

והוסיף החפץ חיים שם:

אמנם הגאון רבי ישראל מסלנט חלק על החפץ חיים בנוגע לסיפא ודעתו כי אסור לגלות למי שדיבר עליו כדי לבקש מחילתו כי בכך הוא מוסיף ומצער אותו, ואין לומר שמחמת חובת התשובה של האחד יהיה מותר לצער את חברו. וכמו כן כתב הרב יצחק זילברשטיין שאם על ידי שיגלה את הדבר לחבירו כדי לבקש מחילה הוא יודע שתתעורר מחלוקת או קפידא מצד החבר אז גם לדעת החפץ חיים אין לגלות.
 פיצוי וענישה על הוצאת דיבה 
על פי שורת הדין אין פיצוי או ענישה על הוצאת דיבה וסיפור לשון הרע, כלשון הגמרא: "ביישו בדברים – פטור מכלום" (בבא קמא צא ע"א).

אולם, רב שרירא גאון כתב שיש לנדות את המבייש עד שיפייס את המתבייש (הובא ברא"ש בבא קמא ח, יד). עוד כתב הרא"ש: "נהגו בכל מקומות מושבות ישראל לעשות תקנה וסייג לדבר, להטיל חכה בפי בעלי לשון, ולקנוס המבייש, הכל לפי העניין; וכן יעשו בית דין, בכל עניין לפי הראוי, הכל לפי המבייש והמתבייש" (שו"ת הרא"ש קא, ט).

בימינו, בית הדין של ארץ חמדה גזית חייב ממון על לשון הרע על בסיס חוק איסור לשון הרע מהמשפט הישראלי.

ראו גם
 לשון הרע
 חוק איסור לשון הרע
 חפץ חיים
 אונאת דברים
 דיני לשון הרע בחוקי מדינת ישראל
 איסור שמיעת לשון הרע הכלול בלא תישא שמע שווא

לקריאה נוספת
 פרופ' נחום רקובר, ההגנה על צנת הפרט, מתי מותר לספר על מחלה של הזולת, תכונות אופי גרועות ופגמים נוספים?, 223. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשס"ו-2006.
 הרב שלמה אבינר, טהור שפתיים, הוצאת ספריית חוה, בית אל. תשע"ג, 2013.
 https://netsor.org/halachot/ - הלכות לשון הרע ביהדות לפי החפץ חיים
 https://www.toratemetfreeware.com/online/f_01605.html - על חשיבות שמירת הלשון לפי היהדות מאת החפץ חיים

קישורים חיצוניים

 ספר חפץ חיים ושמירת הלשון להורדה בפורמט PDF, באתר קול הלשון
 אתר שמירת הלשון
 אסופת מאמרים בנושא לשון הרע, באתר ספריית אסיף
 יהודה איזנברג, על חופש המידע וזכויות הפרט, באתר דעת.
 אשכול של תשובות בעניין לשון הרע, אתר ישיבה
 הרב אליעזר מלמד, לשון הרע, פניני הלכה ליקוטים ב,א,יא
 אתר קיצור הלכות לשון הרע בשפה פשוטה באתר אשובה

 שו"ת מעשי בהלכות לשון הרע באתר היברובוקס.

הערות שוליים

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות שבין אדם לחברו
קטגוריה:מצוות לא תעשה
קטגוריה:לשון הרע
קטגוריה:מצוות הנוהגות בזמן הזה
קטגוריה:מצוות שבדיבור
קטגוריה:פרשת משפטים
קטגוריה:פרשת קדושים