אלבניה

רפּוּבְּלִיקַת אַלְבַּנְיָה (באלבנית: Republika e Shqipërisë, ) ובקיצור אַלְבַּנְיָה (באלבנית: Shqipëri/Shqipëria; באלבנית גגית : Shqipni/Shqipnia/Shqypni/Shqypnia) היא מדינה בדרום-מזרח אירופה. אלבניה גובלת במדינות מונטנגרו בצפון, קוסובו בצפון-מזרח, מקדוניה הצפונית במזרח, יוון בדרום וחוף הים האדריאטי במערב. רוב אזרחי אלבניה הם מוסלמים-סונים, ומיעוטם הם נוצרים-רומים-קתולים או נוצרים-אורתודוקסים-מזרחיים. אלבניה היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. אלבניה היא מולדת העם האלבני. עיר בירתה היא טירנה. בשנת 2009 הצטרפה אלבניה לברית נאט"ו.

 היסטוריה 

בעת העתיקה הייתה אלבניה חלק מאפירוס ואיליריה וישבו בה שבטים אילירים ותראקיים שהגיעו לאזור הבלקן.
במאה ה-2 לפנה"ס נכבשה איליריה בידי הרומאים, ובמרוצת המאות שלטו באזור עמים שונים, ביניהם הביזנטים, הנורמנים, הוונציאנים והסלאבים.

האלבנים כקבוצה אתנית נזכרים לראשונה במאה ה-11 בכתביו של מיכאל אטאליאטס, כרוניקן בן המאה ה-11, המזכיר קבוצה בשם זה בנפת דיראכיון (דורס של ימינו) באימפריה הביזנטית.

בשנת 1479 כבשה האימפריה העות'מאנית את אזור אלבניה של ימינו, ו-500 שנות שלטונם באזור הביאו להתאסלמות רוב האלבנים.

במהלך המאה ה-19 התנהלה האימפריה העות'מאנית בסלחנות כלפי האלבנים ואפשרה להם ליהנות מזכויות שלא היו לעמים אחרים ברחבי האימפריה. אלבנים מוסלמים השתלבו בתפקידים שונים בצבא ובשלטון העות'מאני, וכן כיהנו 40 וזירים גדולים ממוצא אלבני. עם זאת, בתחילת המאה ה-20 ביקשו האלבנים להתנתק כמעט לגמרי מהאימפריה והעות'מאנים סירבו להעניק להם זכויות מיוחדות מעבר למה שכבר השיגו. בעקבות זאת מרדו האלבנים בשנת 1909 ושוב בשנת 1910. ביוני 1911 הקימו האלבנים ממשלה זמנית.

השנים הבאות עוצבו במסגרת מלחמת הבלקן הראשונה, שבה ביקשו מדינות הבלקן להשתלט על שטחי האימפריה העות'מאנית באירופה ("רומליה"). באוקטובר 1912 פלשה סרביה לאלבניה וכבשה את כל צפון אלבניה ובהמשך גם חלקים ממרכזה. בתגובה הכריזו האלבנים ב-28 בנובמבר 1912 על עצמאותם ועל נייטרליות במלחמה בין העות'מאנים ומדינות הבלקן. למוחרת כבשה סרביה את דורס והכריזה על אזורי אלבניה שכבשה כמחוז בממלכת סרביה. יוון כבשה שטחים בדרום אלבניה לעצמה ואף הטילה מצור על ולורה החל מדצמבר 1912. במקביל, מונטנגרו הטילה מצור על שקודרה, שנכבשה באפריל 1913. לאור כיבוש חלקים נרחבים מאלבניה, נלחמו האלבנים בפעילות גרילה לצד העות'מאנים במטרה לשחרר את ארצם. בלחץ המעצמות אוסטריה ואיטליה שדרשו שאלבניה תהיה עצמאית וגדולה כמנע בפני השאיפות הסרביות להשתלט עליה, נקבע בהסכם לונדון שאלבניה תהיה עצמאית וכך סרביה ומונטנגרו נאלצו לסגת משטחיה.

ממוזער|315px|דגל המיליציות האלבניות במלחמת העולם הראשונה
בראשית מלחמת העולם הראשונה כבשה איטליה את ולורה. ביוני 1915 נכנסו כוחות של סרביה ומונטנגרו וכבשו חלקים של אלבניה. ביוני 1920 החל כוח של 10,000 מתנדבים אלבנים, בפיקודו של צ'אזים קוצולי, לצור על ולורה ולאחר כשלושה חודשים הסכימה איטליה להסיג את כוחותיה מהעיר, וויתרה על דרישותיה לריבונות בה.

בשנת 1925 נעשה אהמט זוגו נשיא וב-1928 הכריז על עצמו למלך זוג הראשון. בשנת 1939 פלשה איטליה הפשיסטית לאלבניה והמלך זוגו נמלט מן המדינה. אלבניה הפכה למדינת חסות איטלקית, ובמדינה הוקמה ממשלת בובות. בשנת 1943 נכנעה איטליה הפשיסטית לבעלות הברית, ובתגובה כבשה גרמניה הנאצית את איטליה וגרורותיה. גם אלבניה הפכה למדינת חסות גרמנית, עד לשחרורה בנובמבר 1944.

לקראת סיום מלחמת העולם השנייה תפס את השלטון מנהיג הפרטיזנים, הקומוניסט אנוור הוג'ה, והנהיג משטר קומוניסטי רודני. שמה של אלבניה הוסב ב-1946 ל"הרפובליקה העממית של אלבניה" ומ-1976 עד לראשית שנות ה-90 היא נקראה "הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה". מחשש לפלישה הורה הוג'ה על בניית יותר מ-700,000 בונקרים באלבניה. המשטר נאבק בדתות, וכנסיות ומסגדים הוחרבו. המדינה הייתה בקשרים הדוקים עם ברית המועצות וסין, אך במשך השנים נוצר קרע בין המדינות והאלבנים ניסו לעצב גרסה חדשה של קומוניזם, תוך שהם מבודדים עצמם משאר אומות העולם. הוג'ה שלט במדינה במשך למעלה מארבעים שנה, עד מותו ב-1985.

ב-1981 ננקטו צעדים לפיתוח אלבניה, ואלה הואצו אחרי מותו של הוג'ה. במרץ 1990, בעקבות התסיסה במדינות הקומוניסטיות, פקד את אלבניה גל של הפגנות ושביתות, שבישרו את תחילתן של רפורמות כלכליות גם במדינה זו. בינואר 1991 בלנדי פווזיו החל להוציא לאור עיתון שלא קשור למפלגה הקומוניסטית, לראשונה לאחר 70 שנות שלטון קומוניסטי. במרץ 1991 התקיימו במדינה בחירות רב-מפלגתיות, אך בהן עדיין ניצחו הקומוניסטים והועלו חשדות לגבי זיופן. מקץ שנה נוספת, ב-1992, התקיימו בחירות חדשות, שבהן זכתה האופוזיציה הרפורמיסטית בהנהגת המפלגה הדמוקרטית, הוקמה ממשלה רב-מפלגתית, והחל תהליך של הפרטת חברות ממלכתיות והחזרת אדמות לאיכרים. כמו כן, חודשו היחסים הדיפלומטיים עם מדינות המערב.

בשנות ה-90 החלו להיות נפוצות במדינה תרמיות פירמידה שסחפו את התושבים בהבטחות להתעשרות מהירה. ההשקעות התבררו כתרמית רחבת היקף ובתחילת 1997 התמוטטות מזימת הפירמידה הביאה חורבן כלכלי על המדינה, לאחר שאזרחים רבים הפסידו את כל חסכונותיהם. תושבים נזעמים פרצו למחסני נשק ותחמושת ממשלתיים, גנבו כמיליון רובים, ופתחו במהומות. עקב כך השתרר באלבניה מצב של כאוס. מרכזי הערים הפכו לאזור של ירי פראי באוויר, ואזרחים תמימים רבים קיפחו בשל כך את חייהם. המפלגה הסוציאליסטית (לשעבר הקומוניסטית) עלתה לשלטון. המהומות הופסקו רק בהתערבות של כוח בין-לאומי בחסות איטלקית, שהצליח להשיב מעט סדר למדינה.

בבחירות שהתקיימו במדינה ביוני 1997, ממשלת הימין המרכזי בראשותו של סאלי ברישה, שהיה לו חלק בשערוריית השחיתות של תרמית הפירמידה, ירדה מהשלטון והחלה מלחמת האזרחים האלבנית. במקומה עלתה לשלטון קואליציה סוציאליסטית בראשותו של פאטוס נאנו, קומוניסט לשעבר. אולם המהומות לא שככו, ובספטמבר 1998, אחרי ההתנקשות בחייו של עזם האג'דארי, תומך נלהב של ברישה, נאלץ גם נאנו לפרוש מכהונתו, כשהוא מפנה את מקומו לפנדלי מג'קו.

בראשית 1999 פרצה באזור מלחמת קוסובו, במהלכה נמלטו רבבות פליטים מחבל קוסובה, אז בשליטה סרבית, לאלבניה. לפי הערכות מסוימות מספרם הגיע ל-300,000, כ-10% מהאוכלוסייה הכללית.

 פוליטיקה 

צורת השלטון באלבניה היא רפובליקה פרלמנטרית. הגוף המחוקק העליון הוא "האספה הלאומית" ובה 140 צירים. הנשיא נבחר על ידי האספה הלאומית, וראש הממשלה ממנה את שריו בכפוף לאישור הנשיא.

במשך 45 שנה התקיים באלבניה משטר טוטליטרי, משנת 1945–1946 ועד 1990–1991. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי החלה תקופת המעבר לדמוקרטיה אשר נמשכת יותר מ-30 שנה. המעבר הפוליטי באלבניה התרחש בפתאומיות, ועדיין נותרו בעיות עמוקות בנוגע לממדים מרכזיים של הדמוקרטיה: ישנם קשיים באבטחת קיום בחירות חופשיות והוגנות לכלל האזרחי וחסרה אזרחות פעילה ומעורבת המאפיינת דמוקרטיה מהותית. מחקר משנת 2024 שבחן את מצב חופש העיתונות הצביע על קיומם של צנזורה עצמית, אינטרסים פוליטיים וריכוז בעלות בתקשורת וליקויים ביישום המסגרת המשפטית המשפיעים לרעה על הדמוקרטיה במדינה.

אלבניה מסווגת כ"משטר היברידי" או "מדינה חופשית חלקית" על ידי מוסדות בין לאומיים כמו Freedom House. דו"ח Freedom House משנת 2023 סיווג את אלבניה כמשטר היברידי במעבר, והעריך את רמת הדמוקרטיה ב-3.79 מתוך 7 נקודות.

 זכויות האדם באלבניה 

אלבניה חתומה על האמנה האירופית להגנת זכויות אדם וחופש יסוד.
במהלך תקופת שלטונו של אנוור הוג'ה באלבניה בין השנים 1985-1944 אלבניה הקומוניסטית נחשבה לאחת המדינות השליליות ביותר ביחס לשמירה על זכויות אדם במזרח אירופה. עם זאת, בעקבות ניצחון האופוזיציה הרפורמיסטית בבחירות 1992 בהנהגת המפלגה הדמוקרטית של אלבניה, הוקמה ממשלה רב-מפלגתית ויושמו מספר רפורמות ליברליות במדינה.

סוגיות עדכניות הנוגעות לזכויות אדם באלבניה כוללות אלימות במשפחה, מקרים בודדים של עינויים, אירועי אלימות משטרתית, תחזוקה לקויה של מערך בתי הסוהר במדינה, סחר בבני אדם וזכויות להט"ב.
על ממשלת אלבניה נמתחה ביקורת על טיפול כושל בבעיית הסחר בבני אדם, בעיקר לזנות, בשטחה

 יחסי חוץ 
 יחסי אלבניה ישראל 

היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאלבניה כוננו זמן קצר לאחר הקמת המדינה באפריל 1949.אך היחסים נותקו וחודשו רק כעבור ארבעה עשורים. משנת 1991 מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים בין מדינת ישראל והרפובליקה של אלבניה. לישראל יש שגרירות רשמית בטירנה, אשר נפתחה בשנת 2012, בעוד שלאלבניה יש שגרירות רשמית בתל אביב משנת 1998.

בינואר 2026 (תשפ"ו) ראש ממשלת אלבניה אדי ראמה, מנהיג מדינה מוסלמית, בחר להתייצב בפומבי לצד ישראל ולקיים ביקור מדיני מלא בישראל. ראמה ביקר בכותל, הגיע לפגישה אישית עם הראשון לציון הגר"ד יוסף ונאם מעל בימת הכנסת.

במהלך הביקור הושקה לשכת המסחר ישראל-אלבניה. הלשכה הוקמה במטרה לקדם סחר והשקעות בין המדינות.

 צבא וביטחון 

אלבניה הצטרפה לנאט"ו ב-1 באפריל 2009.

 חלוקה אדמיניסטרטיבית 

מבחינה אדמיניסטרטיבית, אלבניה הייתה מחולקת לנפות . בשנת 1991 אלבניה חולקה למחוזות. משנת 2000 אלבניה מחולקת רשמית ל-12 מחוזות. המחוזות מחולקים למספר עיריות.
 בראט (Beratit)
 דיבר (Dibër)
 דורס (Durrës)
 אלבסן (Elbasan)
 פייר (Fier)
 ג'ירוקסטרה (Gjirokastër)
 קורצ'ה (Korçë)
 קוקס (Kukës)
 לז'ה (Lezhë)
 שקודרה (Shkodër)
 טירנה (Tirana)
 ולורה (Vlorë)

 גאוגרפיה 
ממוזער|240px|מפה טופוגרפית של אלבניה

אלבניה ממוקמת בדרום מזרח אירופה וגובלת במקדוניה הצפונית, קוסובו, מונטנגרו ויוון.

רוב שטח אלבניה הררי ושני שלישים מפני השטח הם למעלה מ-1,000 מטרים מעל גובה פני הים. באלבניה מספר הרים, הבולטים שבהם הם קוראב (Korab) ויזרצה (Jezercë). במערב אלבניה יש שפלת חוף פורייה. מקווי המים של אלבניה הם אגם אוחריד, אגם פרספה ואגם שקודרה.

 כלכלה 

על פי נתוני אינדקס מורכבות המסחר של 2022, אלבניה נמצאת במקום ה-77 מתוך 133 מדינות.

לפי נתוני המכון לסטטיסטיקה של אלבניה, עמד שיעור האבטלה על 13.5% בשנת 2010. שיעור האבטלה ירד ב-2020 ל-12%, ב-2021 ל-11% ומשנת 2022 עד 2024 עומד שיעור האבטלה על 10%.

תחומי התעשייה האלבנית העיקריים הם עיבוד מזון, טקסטיל, עץ, נפט, מלט, כימיקלים, כרייה, מתכות ואנרגיה הידרואלקטרית. החל משנת 1930 מבוצעת הפקת נפט שהתגלה בשנת 1928 באזור העיר פאטוס.

תוצרי המשק החי באלבניה הם מוצרים מן החי - בשר בקר, בשר חזיר, בשר צאן, חלב בקר, חלב צאן, בשר עוף.

אלבניה מייבאת מכונות, מוצרי מזון, כימיקלים, וטקסטיל מאיטליה, בולגריה, יוון, טורקיה, גרמניה ומקדוניה הצפונית בשווי של 4.625 מיליארד דולר.
אלבניה מיצאת טקסטיל, נעליים, אספלט, מתכות, עופרת, נפט גלמי, ירקות, פירות וטבק לאיטליה, יוון, גרמניה, הולנד, בלגיה וארצות הברית בשווי של 1.210 מיליארד דולר.

 תיירות 

התיירות באלבניה חווה צמיחה מרשימה בשנים האחרונות והפכה לאחד ממנועי הצמיחה המרכזיים של הכלכלה המקומית. בשנת 2024, ביקרו באלבניה כ-11.7 מיליון תיירים זרים, עלייה של 15.2% לעומת השנה הקודמת. לפי מועצת התיירות והנסיעות העולמית הגיעה תרומת מגזר התיירות לתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) של אלבניה בשנת 2023 לכ-565 מיליארד לק, עלייה של כמעט 37% לעומת השיא הקודם ב-2019. בנוסף, ארגון התיירות העולמי של האו"ם (UNWTO) מדווח כי נכון ל-2024, מתבצעים באלבניה 33 פרויקטים בתחום התיירות, בהשקעה כוללת של כ-5.3 מיליארד אירו.
אתרי תיירות מרכזיים באלבניה הם טירנה, הריביירה האלבנית (כולל קסאמיל, הימרה, בורש ודרמי), העין הכחולה (Syri i Kaltër), אגם אוחריד, בוטרינט (אתר מורשת עולמית של אונסק"ו), בראט וג'ירוקסטרה (ערים היסטוריות ואתרי מורשת עולמית של אונסק"ו), האלפים האלבניים, קוקס, עמק ולבונה, אגם קומן, שקודרה ודורס.

 דמוגרפיה 

באלבניה חיים כ-2.8 מיליון איש. תוחלת החיים באלבניה עומדת על 80.5 שנים לאישה ו-77.4 שנים לגבר. שיעור הפריון הוא 1.6 צאצאים לאישה.

 חלוקה אתנית 
ממוזער|270px|גברים אלבנים בשנת 1906
ממוזער|270px|נשים אלבניות בשנת 1908
האוכלוסייה ברובה היא ממוצא אלבני (85%), וישנם 9 מיעוטים במדינה: ארומנים, יוונים, בולגרים, בוסניאקים, מקדונים, מונטנגרואים, צוענים, סרבים ומצריים-בלקנים.

המיעוט היווני באלבניה  נמצא בעיקר בדרום המדינה (באזור צפון אפירוס). אוכלוסייתו מוערכת בכ-300 אלף אנשים על-ידי ממשלת יוון, אולם גורמים אחרים מעריכים את האוכלוסייה בכ-200 אלף. אזרחים אלבנים ממוצא יווני הקימו את ארגון אומונויה שפועל למען זכויות מיעוטים ליוונים ולקבלת אוטונומיה באזור. מפלגת האיחוד למען זכויות אדם  פועלת בפרלמנט האלבני למען המיעוט היווני.

 דתות 
אלבניה היא מדינה חילונית. החברה האלבנית מחולנת מאוד וישנה הפרדה מוחלטת בין דת למדינה. ממורשת השלטון הקומוניסטי יש באלבניה שיעור ניכר של אתאיסטים מוצהרים וחסרי השתייכות דתית, וגם רוב המוסלמים באלבניה רחוקים מאדיקות ומייחסים לדתם הרשמית חשיבות מעטה.

התפלגות דתית – 50.67% הם מוסלמים סונים, 16.02% הם נוצרים (מתוכם 8.39% קתולים, 7.23% יוונים אורתודוקסים ו-0.4% פרוטסטנטים), 13.83% חסרי דת ו-3.55% אתאיסטים.

 יהדות אלבניה 

במאה ה-16 הגיעו לאלבניה יהודים ממגורשי ספרד. ב-1930 חיו בה כ-200 יהודים בלבד. השואה באלבניה התחוללה בהיקף קטן יחסית. למדינה הגיעו כאלפיים פליטים יהודים מגרמניה, אוסטריה, וצ'כוסלובקיה וצורפו אליה טריטוריות של יוגוסלביה, ויחד עם היהודים האלבנים מצאו מקלט אצל משפחות מקומיות ובקרב הפרטיזנים, לאחר שהמדינה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1943.

ממוזער|290px|חמש משפחות יהודיות בקבאייה בשנת 1942

בתקופת מלחמת העולם השנייה חיו במדינה כמה מאות בודדות של יהודים. אלבניה הייתה האומה היחידה באירופה שבה רוב האוכלוסייה היה מוסלמי באותה תקופה. עם הכיבוש הגרמני סירבו האזרחים האלבניים לציית לצו הכובש למסור את רשימות היהודים שהתגוררו בגבולות המדינה. זרועות השלטון השונות אף סיפקו למשפחות יהודיות רבות מסמכים מזויפים שסייעו להן להיטמע בין שאר אזרחי אלבניה. הרשויות המקומיות האלבניות שיתפו פעולה בחשאי כדי להעביר יהודים לקוסובו ולסרב למסור רשימות של יהודים לכוחות הכיבוש. האלבנים גם נתנו מקלט לפליטים היהודים שהגיעו אליה מגרמניה, אוסטריה, סרביה, יוון ויוגוסלביה. אלבנים רבים הסתירו יהודים בבתיהם, תוך סיכון ניכר, ולעיתים גם דאגו להנפיק להם תעודות זהות מזויפות עם שמות מוסלמיים. סייע בכך ה"בסה", קוד הכבוד המסורתי שיש בו מרכיב מרכזי של הכנסת אורחים. לפי ההערכות, היו באלבניה 1,800 יהודים עם תום המלחמה, פי שבעה ממספרם ב-1939. בספטמבר 1946 כשנה לאחר המלחמה, נותרו בה 157 יהודים, זאת לאחר שהפליטים, בייחוד אלה שבאו מיוגוסלביה, שבו לביתם.

חלק קטן מהאוכלוסייה האלבנית שיתפו פעולה עם השלטונות הנאציים, בעידוד המופתי הירושלמי חג' אמין אל-חוסייני, והצטרפו לדיוויזיית אס אס הררית ה-21. דייווזיה זו איתרה כמאתיים יהודים והסגירה אותם לידי הנאצים. יהודים אלה נרצחו.

האלבנים הצילו כמעט את כל האוכלוסייה היהודית המקומית ומצאו מחסה לאלפי פליטים יהודים שהגיעו מטריטוריות שכנות ומרוחקות. אלבניה הייתה המדינה היחידה תחת שלטון גרמני שמספר היהודים גדל בה בתקופת המלחמה. זאת בין היתר בשל המיעוט המספרי של היהודים והקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי ובכפרים המרוחקים. לצד זה ניתן למנות אינטרסים של נושאי תפקידים – הן אלבניים והן גרמניים ואת הצורך של הגרמנים להיעזר בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית וניצלו את המצב לתועלתם.

רוב יהודי אלבניה היגרו עם עליית הקומוניזם. כ-300 נשארו בה עד תחילת שנות ה-90. ב-1991 הותר לשארית הקהילה היהודית להגר ורובם המכריע עלו לישראל. ב-1991 כוננו קשרים דיפלומטיים בין אלבניה לישראל.

 תרבות 
ממוזער|250px|אלבנים בלבוש מסורתי בחגיגות  יום העצמאות האלבני , 2014
 שפה 
האלבנית שייכת לקבוצת השפות ההודו-אירופיות ומהווה משפחה בפני עצמה בקבוצת השפות.

האלבנית המדוברת באלבניה שונה מזו המדוברת על ידי האלבנים שבקוסובו (יוגוסלביה לשעבר) ובאיטליה. ניביה העיקריים של השפה האלבנית הם גֵג (במחציתהּ הצפונית של הארץ) וטוֹסְק (במחציתהּ הדרומית), כאשר הנהר שקומבין נחשב, בדרך-כלל, כקו-החלוקה הגאוגרפי ביניהם. בקרב האלבנים שבדרום איטליה, מדובר ניב ארכאי של הטוסק, המכונה "אַרְבְּרֵשׁ".

 ספרות אלבנית 
עד המאה ה-19 לא נוצרה ספרות של ממש בלשון אלבנית חוץ מתרגום כתבי הקודש. במאה ה-19 קמו לאלבניה כמה יוצרים חשובים בהם ג'ירולאמו דה ראדה, אבי הספרות האלבנית שנולד וחי באיטליה אך יצירתו שירי מילוסאו תרמה להתפתחות הספרות האלבנית. ונאים פראשרי בנו של קצין טורקי שחיבר שירה לירית ואפית. בין הבולטים שביוצרי אלבניה במאה ה-20 והמאה ה-21 הם המשורר ג' פישטא, הסופר והמתרגם פ' ס' נולי, המשורר והמחזאי ק' יעקובה, המשורר ג'טון קלמנדי והסופר איסמעיל קאדרה.

 מוזיקה אלבנית 
המוזיקה האלבנית מהווה חלק בלתי נפרד מהזהות הלאומית ומושפעת מההיסטוריה של המדינה.
המוזיקה מושפעת מהאימפריה הרומית והעותמאנית שהשאירו את חותמם בעת שליטתם באזור.
להמוזיקה האלבנית מסורת ארוכה ומספר רב של סגנונות, מוזיקה מקהלתית, אינסטרומנטלית וקולית. לכל אזור מסורת מוזיקלית ייחודית המשקפת את ההיסטוריה שלו.

סצנת הפופ והרוק המקומית מפותחת מאוד. ישנם פסטיבלי מוזיקה רבים ונוכחות המדינה בתחרות האירוויזיון בולטת ומשמעותית.
אחד הפסטיבלים המרכזיים הוא "Kenga Magjike"  המתקיים בסוף כל שנה במתכונת דומה לאירוויזיון – שני חצאי גמר וגמר. בתחרות משתתפים מעל 40 שירים ביניהם אמנים בין-לאומיים מוכרים וחדשים המתחרים בקטגוריות שונות.

 קישורים חיצוניים 

 אתר הפרלמנט האלבני
 נשיאות אלבניה
 היסטוריה 


 מוסלמים אלבנים שהצילו יהודים בשואה, באתר יד ושם




 ביאורים 

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:בלקן: מדינות
קטגוריה:מדינות אירופה
קטגוריה:מדינות האסלאם
קטגוריה:מדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי
קטגוריה:מדינות החברות במועצת אירופה
קטגוריה:מדינות החברות בנאט"ו
קטגוריה:מדינות העולם
קטגוריה:מדינות שהוקמו ב-1912