אירועי ואדי סאליב

אירועי ואדי סאליב היו סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשנת 1959 בשכונת ואדי סאליב בחיפה. האירועים היו מרד חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים.

 רקע 
שכונת ואדי סאליב הייתה במקור שכונה ערבית שתושביה נטשו אותה במלחמת העצמאות.

מייד לאחר המלחמה הופקעו הבתים הנטושים והממשלה יישבה בהם בעיקר עולים, מרביתם יוצאי צפון-אפריקה.

 פרוץ המהומות 
250px|ממוזער|הפגנת תושבי ואדי סאליב לפני תחנת המשטרה בחיפה 9 ביולי 1959 לאחר הירי בסבל יעקב אלקריף
ב-8 ביולי 1959 הוזמנה המשטרה על ידי הבעלים של בית הקפה "רוזליו" בוואדי על מנת לרסן את תושב השכונה, הסבל עקיבא יעקב אלקריף שהשתתף בתגרה שנערכה במקום. במהלך התקרית נורה אלקריף ברגליו. בעקבות הירי נאספו תושבים ופרץ עימות אלים בינם ובין השוטרים. מפקד תחנת המשטרה המקומית שהגיע למקום הרגיע את הרוחות והאירוע הסתיים.

עוד באותו לילה נפוצו שמועות שווא על מות הפצוע, ובתגובה לכך הפגינו בבוקר 9 ביולי מאות מתושבי השכונה מול תחנת המשטרה המקומית. ההפגנה התפזרה בשקט, אך מאוחר יותר, כבר באותו יום, נערכו הפגנות נוספות שהתפתחו למהומות אלימות. המפגינים יצאו אל שכונות הדר הכרמל, שם התגוררה האוכלוסייה הוותיקה והמבוססת, יידו אבנים, חסמו כבישים, הציתו מכוניות, שברו חלונות ראווה, ובזזו חנויות. בוואדי ובהדר הסמוכה הפכו מועדוני מפא"י וההסתדרות הכללית למטרה לזעם התושבים. המשטרה ניסתה לפזר את המפגינים בכוח, ו־13 שוטרים ו־2 מפגינים נפצעו. 34 מפגינים נעצרו. "ליכוד עולי צפון אפריקה", שהוקם זמן קצר לפני כן, הכריז בבית הכנסת רמב"ם על שביתה כללית.

תגובת הממשלה
הממשלה התכנסה בעקבות האירועים לישיבת חירום. רוב השרים התייחסו בחומרה למארגני ההפגנות ותבעו מהמשטרה לנקוט יד קשה נגדם. לוי אשכול, שישב בראש הישיבה כמחליפו של דוד בן-גוריון, ראה באירועים חיזוק לעמדתו התומכת בעלייה סלקטיבית: .
אשכול לא קיבל את הטענות למצוקה ולאפליה והאשים את המוחים במצבם: . אשכול ייחס את יידוי האבנים בהפגנות ל"מנהג בארץ מוצאם, שם זה היה נוהג מקובל".

שר העבודה מרדכי נמיר האשים את מנחם בגין בליבוי המהומות: .

שר הפיתוח מרדכי בנטוב תמך בפתרון המצב על ידי פעולה משטרתית תקיפה: . שר המשטרה בכור שטרית תיאר את המפגינים כ"אנשים בעלי מוסריות ירודה, הידועים כמעורבים בפשעים וזנות וגם אנשים סתם מהקהל" וחשש מהשפעת המהומות על ערביי ישראל: .

השר משה כרמל היה היחיד שראה במחאה ביטוי למצוקה אמיתית . בעקבות המחאה, הממשלה החליטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט משה עציוני כדי לבדוק האם המוחים הופעלו על ידי גורמים חיצוניים, את תפקוד המשטרה ואת הסיבות למחאה.

ועדת עציוני
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1959 על פי פקודת ועדות החקירה (שקדמה לחוק ועדות החקירה שהוחל משנת 1968) וחבריה היו:
 משה עציוני - יו"ר.
 ח"כ יעקב קליבנוב.
 הרב יצחק אביחצירא.
 הסוציולוג פרופסור שמואל נח אייזנשטדט.
 עורך הדין רם סולומון.
מטרות החקירה
השאלות שהוצגו לוועדה היו:
 "כיצד ובאילו נסיבות פעלה המשטרה".
 "מה היו הגורמים והנסיבות שהביאו אנשים מהקהל לקחת חלק בתקריות".
 "האם הייתה בהתפרעויות יד מכוונת".

העדים
בפני הוועדה הופיע צעיר בשם דוד בן הרוש, שסיפר את סיפור האפליה ממנה סבל, לטענתו. דבריו עוררו הזדהות ותמיכה, ובן הרוש הפך לדמות הייצוגית של שכונת ואדי סאליב. בבחירות לכנסת בשנת 1959 התמודד בן הרוש ברשימה של יוצאי מרוקו, אך לא עבר את אחוז החסימה. מצע התנועה, שנוסח בידי בן הרוש בשבתו בכלא, כלל בעיקר דרישות חברתיות לשיפור מצבם של העולים: 

עד נוסף ממשתתפי המחאה, משה גבאי, סיפר לחברי הוועדה על גזענות שהופנתה כלפיו מאז עלייתו ממרוקו: "גם בבית הספר לא קראו לי בשמי הנכון, קראו לי מרוקו וזה העיק על לבי". בנוסף, סיפר על אפליית מזרחים בלשכת העבודה: .

מסקנות הוועדה
התנהגות המשטרה
הוועדה מצאה כי התנהגות המשטרה הייתה "מאופקת, זהירה מאוד וללא שימוש באמצעים תקיפים" וכי "הדריכם רצון עז להימנע מכל מעשה נחפז", הדו"ח משבח את קציני המשטרה על ש"שוו נגד עיניהם שיקולים של חינוך אזרחי".

"יד מכוונת" בהתפרעויות
על פי דו"ח הוועדה התחילו האירועים בערב 8 ביולי 1959 כהתפרצות ספונטנית מתוך הזדהות תושבים עם יעקב אלקריף. באירועי יום המחרת מצאה הוועדה יד מכוונת של "ליכוד עולי צפון אפריקה". ההכוונה התבטאה בהוראה לסגירת חנויות ואי יציאה לעבודה ובארגון התהלוכה. הוועדה לא מצאה הוכחות ל"יד מכוונת" באירועים האלימים החל משעות הצהרים ואחר הצהרים של אותו יום או לטענה ש"ליכוד עולי צפון אפריקה" פרסם כרוז הסתה.
גורמי ההתפרעות
הוועדה מצאה כי בקרב עולי צפון אפריקה שוררת תחושת קיפוח ואף אפליה מכוונת שגרמו להתפרצות: 
"חומרי הבערה" שמצאה הוועדה היו:
 מצבה הקשה של השכונה מבחינת תנאי הדיור והתברואה: .
 שיעור אבטלה גבוה ומספר רב של עובדים בעבודות דחק ביניהם משוחררי צבא רבים חסרי מקצוע. מצב התעסוקה יוצר .
 תחושות קיפוח של יוצאי צפון אפריקה: . על פי הדו"ח תחושה זו של אפליה מכוונת משותפת לחלקים ניכרים מהעדה המרוקאית בכל הארץ.
 דעות קדומות וזלזול של "שכבות הרבות ומגוונות של הציבוריות הישראלית" ביוצאי צפון אפריקה, יחס היוצר ניכור ותחושת השפלה. בהקשר זה קבע היו"ר השופט עציוני: "כאן חטאנו כולנו, כאן אשמים אנחנו כולנו, לא פתחנו את ליבנו ובתינו בפני אלה הזקוקים בראש ובראשונה למידה גדושה של אהבת אחים".

אחריות הרשויות
על פי דו"ח הוועדה אין בסיס אובייקטיבי לתחושות האפליה והקיפוח של יוצאי צפון אפריקה:  בעיותיה של העדה נובעות, על פי הדו"ח, מעקירתה של הקהילה מדפוסי חיים מושרשים. "מתוך תבניות מוצקות של מנהגים, הווי והשקפת עולם אל מערכת חברתית ומנטלית שונה לחלוטין".
עם זאת הוועדה הצביעה על מספרם המועט של התלמידים מעדות המזרח בלימודים על יסודיים ובמוסדות להשכלה גבוהה אך ציינה כי אין האשם ברשויות המדינה אלא בתנאים האובייקטיביים.

 מסקנות 
נהוג להניח כי תגובת התושבים נבעה ממצוקה סוציו-אקונומית ממנה סבלו. מצביעים על פערים שהלכו וגדלו ברמת ההכנסות בין המזרחים והאשכנזים, על אבטלה בקרב המזרחים ועל ניכור גדל והולך בין דור העולים, החש מוזנח ומקופח, ובין הוותיקים, אנשי מפא"י, שהיו ברובם ממוצא אשכנזי. אירועי ואדי סאליב העלו לראשונה את עוצמת הבעיה העדתית על סדר היום של מדינת ישראל, כאשר התברר כי רבים מעולי ארצות האסלאם חשו אפליה על רקע עדתי.

יעקב (עקיבא) אלקריף, או "דדון" כפי שכונה בשכונה, נותר משותק מהירי ושהה חודשים רבים בבית־החולים אסף הרופא מכיוון שלא היו לו קרובי משפחה בארץ. המשטרה לא ראתה לנכון לפצות את דדון על האירוע, מלבד הענקת כיסא גלגלים. ראש העיר אבא חושי הבטיח לשלוח לאלקריף עזרה סוציאלית, אך זאת לא נשלחה.

הממשלה הגיבה בניסיון לטפל נקודתית בבעיות שחשפו המהומות. השכונה פונתה מתושביה, הבתים הישנים נהרסו והתושבים קיבלו דיור חלופי, טוב יותר. הוגדלו תקציבי פינוי המעברות. הוגשו הצעות חוק לסיוע למשפחות מרובות ילדים, ולטיפול בחיילים משוחררים, בספטמבר 1959 הונהגו לראשונה קצבאות ילדים ששולמו למשפחות בעלות ארבעה ילדים ומעלה. על אף שמפלגות רבות, בהן מפלגות עדתיות ומפלגות אופוזיציה, ניסו לנצל את האירועים במערכת הבחירות, על מנת לנגח את מפא"י, זכתה המפלגה בבחירות שנערכו מספר חודשים לאחר האירועים לניצחון הגדול בתולדותיה. המחאה המזרחית המשיכה לרחוש מתחת לפני השטח, עד שהתפרצה שוב בתנועות המחאה של שנות ה-70 עם ייסודה של תנועת הפנתרים השחורים, ובמהפך הפוליטי של 1977. בזיכרון הקולקטיבי הישראלי נותרו אירועי ואדי סאליב כסמל לתגובת המזרחים לתחושות הקיפוח שלהם.
לאור אירועים אלו כתב הזמר והיוצר יוסף ג'ו עמאר שאף הוא נמנה עם יוצאי צפון אפריקה מהעיר סטאט שבמרוקו את השיר " לשכת עבודה" בו הוא מדגיש את ההבדלים בין מבקשי העבודה הפולנים לבין מבקשי העבודה המרוקאים. בתוך השיר נאמר כך: "הלכתי לשכת עבודה אמר לי מאיפה אתה אמרתי לו מפולניה אמר לי תכנס בבקשה, הלכתי לשכת עבודה אמר לי מאיפה אתה אמרתי לו ממרוקו אמר לי סתלק מפה." שיר זה הפך להמנון במהלך המחאה ואף לאחריה

ב-1979 ביים עמוס גיתאי סרט תיעודי בשם "מאורעות ואדי סאליב" בו התראיינו בני אדם שהשתתפו במאורעות או היו עדים להם. ב-1986 צילם גיתאי את סרטו העלילתי הראשון "אסתר" בחורבות ואדי סאליב.

לקריאה נוספת

 יפעת וייס, ואדי סאליב: הנוכח והנפקד. ירושלים: מכון ון ליר בירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007 (קישור לקריאת המבוא לספר)
 שרה קאהן-ניסר, התנגשות בין-קהילתית: מאורעות ואדי סאליב (עבודת מ.א.), רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2005
 גבריאל בן-שמחון, נערה בחולצה כחולה, ידיעות ספרים, 2013. רומן המספר על תושבי העיר התחתית בחיפה בשנות ה-50 וכולל פרק בו מדבר דוד בן הרוש בקולו האותנטי על אירועי ואדי סאליב ועל קורותיו הוא כמנהיג המרד.
 אלי נחמיאס, רונן שפיגל, ואדי סאליב המיתוס ושברו: מאורעות ואדי סאליב במבט מחקרי חדש (תיאור הספר)
 איתן כהן, ואדי סאליב שלי, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009
איתי נגרי, המחאה המזרחית בוואדי סאליב, הוצאת רסלינג, 2018
 דניאל פרידמן, קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, ידיעות ספרים, 2019, הפרק "מהומות בוואדי סאליב", עמ' 185–190

 קישורים חיצוניים 
 הפגנות רחוב ומהומות בשכונת ואדי סאליב בחיפה, ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים

 אמיר גולדשטיין, מנחם בגין, תנועת חרות והמחאה המזרחית: בין ואדי סאליב ל'פנתרים השחורים', ישראל 12 (2007), עמ' 1–38.



 אלי אשד, "מה באמת קרה בואדי סליב?", היקום של אלי אשד
 מודי בר און, "הכל אנשים: דוד בן הרוש", הטלוויזיה החינוכית










 הערות שוליים 

קטגוריה:ואדי סאליב
קטגוריה:מחאה בישראל
קטגוריה:הפגנות בישראל
קטגוריה:מהומות בישראל
קטגוריה:אקטיביזם מזרחי
קטגוריה:1959 בישראל
קטגוריה:העיר התחתית
קטגוריה:חיפה: אירועים
קטגוריה:1959 בפוליטיקה
קטגוריה:ישראל: היסטוריה
קטגוריה:ישראל: היסטוריה תרבותית
קטגוריה:ישראל: היסטוריה חברתית
קטגוריה:ממשלת ישראל ה-8
קטגוריה:אלימות פוליטית בישראל