ואדי סאליב

ואדי סאליב (בערבית: وادي الصليب, תעתיק: ואדי אלצליב) היא שכונה בעיר התחתית של חיפה. גבולותיה הם השכונות הדר ונחלה בדרום, הדר ממערב, ארד אל-יהוד מדרום-מזרח, מסילת הרכבת וקריית הממשלה מצפון, ורחוב חטיבת גולני ושדרות פלי"ם מצפון-מזרח. השכונה, בחלקה הגדול, אינה מאוכלסת, אולם בתיה וההיסטוריה שביניהם מעסיקים לאורך השנים חוקרים, אמנים ואדריכלים.

 היסטוריה 
התקופה העות'מאנית
שמאל|ממוזער|250px|מדרגות עג'לון המובילות מרחוב שיבת ציון למעלה השחרור
ראשיתה של השכונה בסוף המאה ה-19. בתיה נבנו על ערוץ אכזב המטפס משפלת העיר התחתית אל המדף שהיום הוא שכונת הדר, והיא נקראה בשם "ואדי א-צליב" – צליב הוא צלב בערבית – על שם צלב גדול שהיה חקוק על סלע באחת המערות במעלה הוואדי; מאוחר יותר נבנה בניין על סלע זה והצלב נעלם. השכונה אוכלסה על ידי ערבים מוסלמים. במקביל ובאותה העת, התיישבו יהודים שיצאו מחומות העיר העתיקה והקימו שכונה באזור הרחובות יהודה הלוי ואבן גבירול, דרומית לרחוב עיראק (קיבוץ גלויות של ימינו). שכונתם נקראה ארד אל-יהוד ("אדמת היהודים"), ובפי הערבים אף "שכונת הפחונים".

בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הוזמן המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט לתכנן את טחנת הקמח של חיפה. מבנה הטחנות הגדולות הועמד על תילו בשנת 1922 על הדרך הראשית בקִדמת השכונה, באדיבותם של הברון רוטשילד ויק"א, ועד היום נטחנים בו גרגרי החיטה שמגיעים מממגורות דגון.
בתקופת המנדט
במשך השנים ננטשה אט אט ארד אל-יהוד על ידי האוכלוסייה היהודית, ואוכלסה גם היא על ידי ערבים, וּואדי סאליב הוסיפה לצמוח. מבחינת תשתיותיה היא נחשבה כאחת מהגרועות שבשכונות העיר. הלורד מלצ'ט רכש כִברת-קרקע ברחוב נצרת (חטיבת גולני/בר-יהודה של היום), ופרנסי היישוב בחיפה העלו בשנות ה-30 את ההצעה כי שטח זה יצורף לאזור היהודי המצומצם בעיר העתיקה שמערבה משם, כחלק ממאמץ אחרון להבטיח רצף יהודי ואת שלומה של הקהילה הרעועה של העיר התחתית.
לאחר הקמת המדינה
במלחמת העצמאות השתלטו הכוחות העבריים על חיפה התחתית, כשבין השאר ניטשו קרבות ברחוב סטנטון (שיבת ציון של היום), ובעקבותיהם עזבו התושבים הערבים את ואדי סאליב. לאחר המלחמה יוּעדו הבתים הנטושים לשכן חיילים משוחררים, ובשנים הבאות הם אוכלסו בעיקר על ידי עולים מבאי העלייה ההמונית, ובמידה פחותה גם מרומניה, בתנאים של מצוקה. בשנת 1959 התפרץ המתח העדתי בסדרת מהומות אלימות של הדיירים יוצאי צפון-אפריקה נגד הממסד, התפרצות שלימים נודעה כאירועי ואדי סאליב. ב-1962 החל פינוי של התושבים לדיור חלופי משופר ברבעים אחרים בעיר, ומאז שנות ה-70 החל במקום תהליך התפוררות. בתי האבן, רבים מהם עם קשתות, עיטורים ומרפסות גדולות, נאטמו בלבני בניין כדי למנוע פלישות, ונכון לראשית המאה ה-21 השכונה, שחלק גדול מהרכוש בה נותר בידי מינהל המקרקעים וחברת עמידר, הרוסה ברובה ומיועדת לשיקום.

בתחילת שנות ה-60 נחנך בשכונה השוק הסיטונאי של חיפה. החל משנות ה-90 רואים בו גורמים רבים מטרד בלב העיר התחתית, ותוכניות לפינויו באות והולכות. מבנים לא מעטים לאורך רחוב חטיבת גולני הם נכסים שעדיין נמצאים בבעלות הכנסייה הקתולית, והם מושכרים לבעלי מלאכה שונים ולמחסנים. תופעה זו, לצד היעדר השקעות ציבוריות בשכונה במרוצת העשורים מאז התרוקנה בשנית מתושבים, הייתה בין הסיבות לכך שגם בראשית שנות ה-2000 לא נראו סימנים להתחדשות אוכלוסייה, עסקים ותשתיות ברחובות האזור, וואדי סאליב נותרה סמל לבליה עירונית.

שיקום, שימור ופיתוח
מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 מקדמים מינהל מקרקעי ישראל ועיריית חיפה, תוכנית לשיקום ולהחייאת ואדי סאליב, בין השאר הקמת "רובע אמנים" בשכונה. בשנת 1998, פרסם המנהל מכרז להחכרת 20 מתחמים לבנייה למגורים, למשרדים, למסחר ולשימור מבנים. אולם רק למחצית מהמגרשים הוגשו הצעות. בין השאר רכש איש העסקים החיפאי גד זאבי מספר מגרשים, וביקש להקים במקום קריית מוזיאונים כתרומה לעיר. ב-1999 הודיע ראש העירייה עמרם מצנע כי מתנהל משא ומתן עם זאבי לגבי השתתפות במימון הפרויקט. אך הפרויקט לא יצא לפועל וזאבי ביקש אחר כך להקים במקום פרויקט מגורים, ולבסוף מכר את הקרקע.

פעולות השיקום והחייאת ואדי סאליב התקדמו באיטיות, תוכנית "רובע אמנים" לא קודמה, כמחצית מהמבנים בוואדי סאליב נמכרו ליזמים, ומחצית נותרה בידי הגופים הציבוריים, אך הבנייה במקום התקדמה בעצלתיים. ובסוף שנת 2010 פרסמה חברת הדיור הממשלתית "עמידר" מכרז למכירת תשעה בתים המיועדים לשימור ושני מגרשים, עם פוטנציאל לבניית 90 דירות או מתחם מסחרי, בו ניתן להקים גלריות, בתי קפה וחנויות. בקיץ 2011 הוצא מכרז פומבי מוגבל על קבוצת בתים בשטח כולל של 9,000 מ"ר עם חובת שימור, והחלה להתהוות קבוצת רכישה. במקביל קרו תהליכי שיפוץ פרטיים מעת-לעת לאורך השנה החולפת, לצורך מגורים או השקעה.

ביוני 2016 נפתח ברחוב הרב מרכוס מתחם "הפירמידה", מרכז סדנאות אמנים וגלריות. המבנה משלב שימור של מבנה ציבורי משנות ה-60 עם בניית תוספת חדשה. "הפירמידה" שוכנת במבנה בית ספר אחיעזר, שנסגר בשנות ה-60, עמד נטוש במשך שנים ומשך אליו פעילות עבריינית. בשנת 1992 הגיעה למקום קבוצת אמנים חיפאיים וביניהם אברהם אילת, יהודה יציב ויעקב דורצ'ין, שהתאגדו בעמותה וכינו את עצמם "הפירמידה". חברי הקבוצה קיבלו את ברכתו של ראש העיר אריה גוראל והתחילו בשיפוץ המקום ובהכשרתו לסדנאות אמנים. בשלב מסוים דרשה עיריית חיפה מהאמנים תשלום על השימוש במקום, ואז, יחד עם מחלקת התרבות של העירייה, עלה הרעיון של שיקום המבנה ויצירת מרכז תרבות עירוני במקום, הכולל סדנאות לאמנים, חללי תצוגה, ספרייה ובית קפה. אולם מימוש הפרויקט נמשך שנים רבות עקב מחסור בתקציב לשיקום המבנה. בית הספר ששכן במקור היה מורכב משני מבנים, בני שלוש קומות, שהונחו על צלע ההר, בניצב לטופוגרפיה, ביניים הוקם מבנה החדש בו מוקמה גלריה מרכזית בשטח של 375 מ"ר, עם חלל כפול, ומעליה מרפסת גדולה, שהפך את שני המבנים הבודדים לקומפלקס מדורג בצורת האות ח', שמשקיף מצד אחד אל הר הכרמל, ומצד שני על עץ אקליפטוס ותיק ונוף מפרץ חיפה. ב-2017 נחנך בסמוך פארק מדורג על מורדות ההר, עם מגרש משחקים ורחבת מופעים, תוך שימור מספר מבנים סביבו.

 אתרים 
שמאל|ממוזער|250px|כיכר פייסל
בתחומי השכונה, לא הרחק מהשוק הסיטונאי, נמצאת הרבנות הראשית של חיפה, ומולה (אם כי לא בתחום ואדי סאליב) תחנת הרכבת ההיסטורית חיפה מזרח. בפאתי השכונה נבנו מבני בית המשפט החדשים. עוד בשכונה:
 מתחם אל-פאשה – צביר מבני-אבן ששימשו כבית מרחץ ציבורי ומגורים, שבנתה משפחת אל-ח'ליל (אל-פאשא), משפחה מוסלמית עשירה בתקופה העות'מאנית. אבי המשפחה מוסטפא פאשה אל-ח'ליל היה ראש עיריית חיפה בין השנים 1885–1903, והמתחם נקרא על שמו. בנו אברהים אל-ח'ליל היה ראש העירייה בין השנים 1911–1913. במבנה המערבי פעלה בין היתר "במה 2" של התיאטרון העירוני.
 כיכר פייסל (או פייצל) – ליבה של ואדי סאליב, נקראה על שם פייסל הראשון מלך עיראק, וממנה יוצאים שדרות הפל"ים והרחובות העצמאות, חטיבת גולני (לפנים רחוב פייסל) וקיבוץ גלויות. השער המזרחי בחומה שהקיפה את "חיפה החדשה" של המאה ה-18 עמד בסמוך. בכיכר רחבה מרוצפת ובמרכזה ניצבת אנדרטה שצורתה עמוד קטוע. האנדרטה הוצבה לציון אירוע העברת גופת המלך משווייץ לעיראק דרך נמל חיפה בשנות ה-30. חלק מהרחובות היוצאים מהכיכר משמשים היום סוחרי עתיקות.
 מסגד איסתיקלאל ("מסגד העצמאות") – נמצא בפינתה הצפון-מערבית של כיכר פייסל. המסגד נבנה בשנות ה-20 והחליף את מסגד אל-ג'רינה כבית התפילה הראשי של המוסלמים בחיפה. כאן פעל עז א-דין אל-קסאם, שמונה לתפקיד האימאם של המסגד, ובו החל בפעילות הטפה אסלאמית אנטי-ציונית ואנטי-בריטית. ליד המסגד נמצאים מבנה בית הדין השרעי ובית הקברות המוסלמי איסתיקלאל.
 "פירמידה" – בקרבת אל-פאשה: מרכז האמנות העכשווית של עמותת פירמידה שנוסדה ב-1994.

 ממצאים ארכאולוגיים 
בעת חפירת תעלה בשנת 1999 התגלו ברחוב ואדי סאליב שתי מערות קבורה. במקום נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות. באתר התגלו שתי מערות שנחצבו בסלע גיר. במערה הראשונה נמצאו שלוש מדרגות שירדו אל פיר שהוביל לאולם קבורה. בחדר נמצאו שלושה מקמרים בגודל 1X2 מטר כל אחד. במערה התגלו עצמות של לפחות שלושה עשר מבוגרים, מתוכם שתי נשים, ועצמות של ילד. חלק מהקבורות הופרעו והעצמות היו מפוזרות במערה. במערה השנייה נמצאו שני מקמרים בגודל 0.9X0.6 מטר. נמצאו עצמות של לפחות עשרים ושלושה פרטים, מתוכם עצמות אישה אחת. רוב הנקברים היו גברים שגילם אינו עולה על חמישים. הממצא הקטן במערה זו כלל שברי כלי חרס מהתקופה הביזנטית, מימי הביניים ומזמננו, וכמו כן נמצאו מטבע, כפתורים וטבעת. ממצא דומה נמצא גם בפתחה של המערה הראשונה.

ראו גם 
 אירועי ואדי סאליב

 לקריאה נוספת 
 יפעת וייס, ואדי סאליב: הנוכח והנפקד, ירושלים: מכון ון ליר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007 (קישור לקריאת המבוא לספר)
 רינה פרנק מיטרני, כל בית צריך מרפסת, הוצאת ידיעות ספרים, 2005
 אלי נחמיאס, רון שפיגל, ואדי סאליב – המיתוס ושברו, מאורעות ואדי סאליב במבט מחקרי חדש, הוצאת לחמן, חיפה, 2009
 יהודית הנדל, רחוב המדרגות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
 אלי עמיר, מה שנשאר, הוצאת עם עובד, 2010
 גבריאל בן-שמחון, נערה בחולצה כחולה, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2013
איתי נגרי, המחאה המזרחית בוואדי סאליב, הוצאת רסלינג, 2018

 קישורים חיצוניים 







 תמונות מאוסף משפחת מאסטרסי – ואדי סאליב (1984) מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:חיפה: שכונות
קטגוריה:העיר התחתית
קטגוריה:אתרי מורשת במחוז חיפה