פרושים

הפרושים (ביוונית: Φαρισαῖοι) היו זרם פוליטי-דתי, תנועה חברתית ואסכולה הלכתית מרכזית ביהדות בשלהי תקופת בית שני (מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד חורבן הבית בשנת 70 לספירה).

מתוך המציאות הדתית המגוונת והמפוצלת של ימי הבית השני, שבה התחרו קבוצות שונות ("כתות") על עיצוב דמותה של היהדות, הפרושים התבלטו כקבוצה הדומיננטית ביותר בקרב המוני העם. תפיסת עולמם, שבמרכזה עמדה האמונה בתורה שבעל-פה ובסמכות החכמים לפרש את התורה ולהתאימה למציאות המשתנה, היוותה את הבסיס שעליו צמחה לימים היהדות הרבנית (חז"ל).

הפרושים פעלו בתוך חברה מקוטבת, לצד קבוצות יריבות ובראשן הצדוקים (שייצגו את האצולה הכהנית והממסד הירושלמי) והאיסיים (שפרשו למדבר). בניגוד לצדוקים, שדגלו בפרשנות שמרנית ונצמדו לטקסט המקראי הכתוב ולפולחן המקדש, הפרושים קידמו "מסורת אבות" דינמית. עיקרי אמונתם כללו:
 תורה שבעל פה: אמונה כי לצד התורה שבכתב נמסרה למשה בסיני מסורת פרשנית שעברה מדור לדור, והיא המעניקה סמכות לחידושי החכמים.
 גמול ותחיית המתים: בניגוד לצדוקים שכפרו בכך, הפרושים האמינו בהשארות הנפש, בשכר ועונש בעולם הבא ובתחיית המתים.
 השגחה ובחירה: הפרושים אחזו בגישה ממוצעת בין הדטרמיניזם של האיסיים ובין הבחירה החופשית המוחלטת של הצדוקים, והאמינו בשילוב בין גזירה אלוהית לרצון האדם ("הכל צפוי והרשות נתונה").

הדינמיקה והמתח בין הפרושים ובין הכתות האחרות, ובכללן הנצרות הקדומה, עיצבו את גבולותיה של היהדות. בברית החדשה, הפרושים מוצגים לרוב כבני הפלוגתא המרכזיים של ישו, ויכוחים אלו משקפים את המאבק על האוטוריטה הדתית באותה עת. לאחר חורבן בית שני, כאשר הצדוקים איבדו את בסיס כוחם (המקדש) והאיסיים נעלמו, התפיסה הפרושית היא היחידה שהצליחה לספק מענה דתי לחורבן. חכמי יבנה, ממשיכי דרכם של הפרושים, ביססו את עבודת האל על התפילה ולימוד התורה במקום על הקורבנות, ובכך הבטיחו את הישרדותה של היהדות לדורות.

מקור השם 
מקור השם פרושים (בארמית: פרישיא) שנוי במחלוקת, אך הדעה הרווחת במחקר גוזרת אותו מהשורש פ-ר-ש במובן של היבדלות או פרישות (Separation). על פי סברה זו, השם ניתן להם ככל הנראה על ידי מתנגדיהם (ייתכן שהצדוקים), ככינוי גנאי לאליטיזם דתי. הוא מתאר קבוצה ש"פרשה" מן הציבור הרחב ("עמי הארץ") כדי להקפיד על אורח חיים מחמיר של דיני טהרה ומעשרות גם בחיי היומיום, ולא רק בבית המקדש. פירוש נוסף גורס כי הפרישה הייתה פוליטית: התבדלות מהשפעות התרבות ההלניסטית או משחיתות השלטון החשמונאי.

סברה שנייה, המקובלת פחות מבחינה בלשנית אך נתמכת על ידי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, קושרת את השם למילה פירוש (Interpretation). לפי גישה זו, הפרושים נקראו כך בשל מומחיותם בביאור התורה וב"דיוק" (Akribeia) בפרטי המצוות, או משום שהם "פירשו" (הבדילו) את המצוות לפרטי פרטים.

במקורות חז"ל, הפרושים מכנים את עצמם לרוב בשם חברים (כלומר: חברים באגודה המקפידה על טהרה ומעשרות), בעוד השם "פרושים" מופיע לרוב בדיונים מול קבוצות יריבות.

 היסטוריה 
ההיסטוריה של הפרושים שזורה בתולדותיה של ממלכת יהודה העצמאית (בית חשמונאי) ובימי השלטון הרומי, וניתן לחלק אותה לשלושה שלבים עיקריים:

 צמיחה ומאבק: תקופת החשמונאים 
ראשיתם של הפרושים כקבוצה מובחנת מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, סביב ימי מרד החשמונאים. בתחילה תמכו הפרושים בבית חשמונאי, אך ככל שהשושלת הפכה למלוכה פוליטית-חילונית המתערבת בתרבות ההלניסטית, נוצר קרע עמוק בינם לבין השליטים.

הקרע הגיע לשיאו בימי יוחנן הורקנוס הראשון (134–104 לפנה"ס). על פי המסורת המובאת אצל יוסף בן מתתיהו ובחז"ל, חכמים פרושים דרשו מהמלך לוותר על הכהונה הגדולה ולהסתפק במלוכה ("רב לך כתר מלכות, הנח כתר כהונה לזרעו של אהרן"). בתגובה, הורקנוס חבר לצדוקים וביטל את תקנות הפרושים.

בימי בנו, אלכסנדר ינאי, הפך הסכסוך למלחמת אזרחים עקובה מדם, שבה נטבחו אלפי פרושים ומנהיגיהם נאלצו לברוח למצרים.

תקופת הזוהר הפוליטית של הפרושים הגיעה בימי המלכה שלומציון (76–67 לפנה"ס). היא החזירה את הפרושים מהגלות, העניקה להם סמכויות נרחבות בניהול המקדש ובתי הדין, וביססה את מעמדם כמנהיגי העם.

 ימי הורדוס והרומאים: המעבר לפעילות רוחנית 
עם עליית הורדוס לשלטון (37 לפנה"ס) וביטול עצמאותה המדינית של יהודה, איבדו הפרושים את כוחם הפוליטי הישיר. הורדוס, שחשש מכוחם, דיכא כל התנגדות פוליטית. בתקופה זו (המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-1 לספירה), הפנו הפרושים את מרב מרצם לעשייה חינוכית, חברתית והלכתית.

בתקופה זו התגבשו שתי האסכולות הגדולות בתוך העולם הפרושי: בית הלל ובית שמאי. המחלוקות ביניהן עיצבו את דרכי הלימוד והפסיקה.

יוסף בן מתתיהו מעריך כי בימי הורדוס מנו הפרושים כ-6,000 איש "חברים" (הגרעין הקשה המקפיד על חיי טהרה), אך הדגיש כי אהדת ההמון הייתה נתונה להם, ובניגוד לאיסיים שהתבודדו במדבר, הפרושים חיו בלב הערים והכפרים.

 השרידות הגדולה: לאחר החורבן 
נקודת המבחן הקריטית הייתה המרד הגדול וחורבן בית שני (70 לספירה). החורבן ריסק את בסיס הכוח של הכתות האחרות: הצדוקים איבדו את המקדש שהיה מקור סמכותם, והאיסיים נעלמו בסערת המלחמה.

הפרושים היו היחידים שהחזיקו ב"נוסחת הישרדות": התורה שבעל פה והיכולת לקיים חיים דתיים ללא מקדש וקורבנות. מנהיג הפרושים, רבן יוחנן בן זכאי, ייסד את המרכז ביבנה, שם עברה היהדות תהליך של ארגון מחדש. למעשה, החל מתקופה זו, הטמיעה היהדות הפרושית לתוכה את כל הזרמים שנותרו, והפכה ל"יהדות" כפי שאנו מכירים אותה (היהדות הרבנית). המונח "פרושים" הפסיק לשמש לזיהוי כיתתי, שכן כל העם הפך לממשיכי דרכם.

 תפיסת עולם ואמונות 
תפיסת העולם הפרושית, שהפכה לימים ליסוד היהדות הרבנית, נשענה על חידוש תאולוגי מרכזי: התפיסה כי התורה מורכבת משני רבדים בלתי נפרדים – תורה שבכתב ותורה שבעל פה. בניגוד לגישה הצדוקית שנצמדה לטקסט המקראי, הפרושים האמינו כי התורה שבכתב מנוסחת באופן תמציתי ואינה יכולה לעמוד בפני עצמה ללא מסורת פרשנית חיה, שלשיטתם הועברה מדור לדור מאז מעמד הר סיני. מסורת זו היא שהעניקה לחכמים את הסמכות ליישם את המצוות בפועל ולחדש הלכות.

 מתודולוגיה ופרשנות 
כדי לבסס את סמכותם ולגשר על הפער בין הטקסט המקראי העתיק למציאות המשתנה, פיתחו הפרושים את "מידות שהתורה נדרשת בהן" – מערכת של כללים הרמנויטיים (כגון קל וחומר וגזרה שווה) שבאמצעותם ניתן לגזור הלכות חדשות מתוך הפסוקים. חוקרים מודרניים, כדוגמת שאול ליברמן, הצביעו על הדמיון בין מידות אלו לבין הרטוריקה המשפטית שנהגה בעולם ההלניסטי, מה שמעיד על פתיחותם של הפרושים לכלים אינטלקטואליים בני הזמן, תוך שימוש בהם לביסוס התורה.

 שכר, עונש ועולם הבא 
במישור האמוני, הפרושים הציגו תפיסה של צדק אלוהי מקיף, החורג מגבולות החיים הארציים. עיקרי אמונתם כללו:
 הישארות הנפש: אמונה כי נשמת האדם ממשיכה להתקיים לאחר המוות.
 תחיית המתים: אמונה באחרית הימים שבה יקומו המתים לתחייה.
 השגחה פרטית: תפיסה המשלבת בין ידיעת האל הכוללת לבין הבחירה החופשית של האדם.

עקרונות אלו עמדו בלב המחלוקת עם הצדוקים, אשר שללו את העולם הבא ואת תחיית המתים בטענה שאינם מופיעים במפורש בתורה שבכתב. עבור הפרושים, אמונות אלו היו תשתית הכרחית למוסר ולמשמעות החיים הדתיים.

 הישרדות 
גמישותה של ההלכה הפרושית והעברת מרכז הכובד מן המקדש אל הבית הכנסת ואל בית המדרש, הוכיחו עצמן כקריטיות לאחר חורבן בית שני. בעוד שהכתות האחרות נעלמו יחד עם המקדש, הצליח המנהיג הפרושי רבן יוחנן בן זכאי לכונן מחדש את היהדות במרכז ביבנה. המהלך שיזם יצר מסגרת דתית ניידת שאינה תלויה במקום גאוגרפי, ובכך הפכה הדרך הפרושית לזרם המרכזי והבלעדי (היהדות הרבנית), שהגדיר את זהות העם היהודי באלפי השנים הבאות.

 מורשת והשפעה תרבותית 
 ביהדות: ניצחון והיטמעות 
לאחר חורבן הבית, המושג "פרושים" כהגדרה כיתתית הלך ונעלם בהדרגה מן השיח היהודי הפנימי. הסיבה לכך הייתה ניצחונם המוחלט של הפרושים במאבק על עיצוב היהדות: בעוד שהצדוקים והאיסיים נעלמו, והנצרות התנתקה והפכה לדת נפרדת, הדרך הפרושית הפכה לזרם המרכזי והבלעדי. חכמי המשנה והתלמוד (חז"ל) הם ממשיכיהם הישירים, ולכן לא היה עוד צורך בתווית נפרדת – "פרושי" הפך למילה נרדפת ל"יהודי שומר מצוות". עד המאה הרביעית לכל המאוחר, המונח חדל לשמש לזיהוי עצמי בתוך הקהילות היהודיות.

 בנצרות: הפיכה לסמל שלילי 
לעומת היעלמות השם ביהדות, זכרם של הפרושים נשמר דווקא בעולם הנוצרי, אך בהקשר שלילי מובהק. בשל הוויכוחים התאולוגיים הרבים המתוארים בהברית החדשה בין ישו לבין הפרושים (ובפרט בפרק כ"ג בהבשורה על-פי מתי, המכיל את רצף הקללות "אוֹי לָכֶם סוֹפְרִים וּפְרוּשִׁים"), התקבעה דמותם בתודעה הנוצרית כסמל לצביעות דתית.

בספרות הנוצרית הקדומה (הפאטריסטיקה) הוצגו הפרושים כדמויות דו-פרצופיות: מצד אחד מקפידים על קוצו של יוד בטקסים חיצוניים, ומצד שני חסרי מוסר ורחמים ("מסננים את היתוש ובולעים את הגמל"). דימוי דמוני זה ליבה את האנטישמיות הנוצרית במשך דורות. השפעה זו ניכרת עד ימינו בשפות אירופאיות רבות, שבהן המילה "פרושי" (Pharisee) משמשת שם נרדף לאדם צבוע, מתחסד וצדקן.

ראו גם
 פרישי מדברא
 חורבן בית המקדש
 מחלוקת ישו עם הפרושים

קישורים חיצוניים


 יאיר פורסטנברג, קדושה ללא היררכיה, טהרה ללא הבדלה: על תמונת העולם הפרושית, ״דעות״, גיליון 58, באתר נאמני תורה ועבודה




הערות שוליים

קטגוריה:כתות זרמים וקבוצות ביהדות בתקופת בית שני
קטגוריה:תולדות עם ישראל בארץ ישראל