רבי מאיר

רבי מֵאִיר (כונה, או נולד בשם מיישא) היה מגדולי התנאים בדור הרביעי, מתלמידי רבי עקיבא, וממנהיגי הדור בתקופת מעבר הסנהדרין לגליל לאחר מרד בר כוכבא.

 תולדות חייו 
 שמו 
בתלמוד הבבלי (בנוסח כתבי היד) מובאת ברייתא כי שמו המקורי היה מיישא וישנם כתבי יד שמיישא היה כינויו (בנוסח הדפוסים נאמר שרבי נהוראי שמו, כנראה בהשפעת המשך התלמוד שם, העוסק ברבי נהוראי ככינוי דומה לחכמים אחרים: רבי נחמיה או רבי אלעזר בן ערך). ונקרא מאיר היות "שהיה מאיר פני חכמים בהלכה".

 משפחתו 
על פי התלמוד רבי מאיר היה צאצא של נירון קיסר שהתגייר. אשתו ברוריה, בתו של רבי חנינא בן תרדיון, נחשבה לתלמידת חכמים. נולדו להם שני בנים, שנפטרו בנערותם.מדרש משלי, פרק ל"א

 פרנסתו 
לפרנסתו עסק רבי מאיר בלבלרות. הוא כתב ספרי תורה ומגילות. כדי לשפר את עמידות הכתב הוא הוסיף לדיו קנקנתום. הוא היה בעל זיכרון טוב וגילה בקיאות בכל ספרי הקודש. בתלמוד מסופר עליו כי פעם נקלע למקום ללא ספרי קודש וכתב את כל מגילת אסתר מזיכרון בלבד.

הוא היה מרוויח שלושה סלעים בשבוע: סלע אחד היה מוציא לאכילה ולשתייה, סלע אחד ללבוש, וסלע אחד לתלמידי חכמים עניים.קהלת רבה, פרשה ב: י"ז. 

 רבותיו 
רבי מאיר שימש לפני רבי עקיבא, והלך לרבי ישמעאל וגמר ממנו גמרא, ושב לרבי עקיבא ולמד ממנו סברא, וגם קיבל ממנו הלכות.

רבי עקיבא הוא רבו המובהק של רבי מאיר, הנמנה בין חמשת התלמידים הגדולים, עם רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, ורבי אלעזר. רבי מאיר הוסמך לרבנות על ידי רבי עקיבא, אך מאחר שהיה צעיר לא קיבלו את סמיכתו, והוא הוסמך לאחר מכן על ידי רבי יהודה בן בבא במסירות-נפש בתנאים מחתרתיים באזור שבין אושא לשפרעם (צומת סומך).

כן למד אצל אלישע בן אבויה (המכונה "אחר"), התנא שיצא לתרבות רעה. על כך אומרת הגמרא: "רבי מאיר - רימון מצא, תוכו אכל, קליפתו זרק". כלומר, למד ממנו רק את הדברים הטובים. יש אומרים שרבי מאיר אף למד אצל רבי אליעזר.

 פעולותיו 
רבי מאיר היה בין החכמים שייסדו מחדש את הסנהדרין באושא, לאחר שנעקרה ונסגרה ביבנה, בעקבות מרד בר כוכבא. בתלמוד הבבלי מתואר כי שם מונה להיות ה'חכם', התפקיד השלישי בחשיבותו בישיבה הגדולה: זה שידע לשאול ולהשיב בכל ענייני התורה, וברוחב שכלו ועומק בינתו היה עורך ואומר את כל צדדי איסור והיתר חיוב ופטור, להעמיד את הדין על בוריו. בתקופת מעבר הסנהדרין לאושה ישב רבי מאיר בעיירות טבעין וערדסקין הסמוכות לחיפה.

רבי מאיר נודע כדרשן, ובכל ליל שבת היה דורש בבית הכנסת בחמת. על פי התלמוד היה רבי מאיר מחלק את דרשותיו לשלושה חלקים: שליש הלכה, שליש אגדה ושליש משלים. לפי רבי יוחנן ידע רבי מאיר "שלוש מאות משלי שועלים". משכך אמרו: משמת רבי מאיר בטלו מושלי משלים.

בתלמוד הבבלי מסופר על קנוניה שרקמו רבי מאיר ורבי נתן כנגד הנשיא רבן שמעון בן גמליאל. הרקע למעשה היה רצונו של רבן שמעון בן גמליאל לאכוף את ההלכה המבדלת את הכבוד שמקבל הנשיא לכבוד של שאר החכמים, שנתפסו בעיני רבי מאיר כפגיעה בכבודו. רבי מאיר ורבי נתן רצו להראות את עליונותם הלמדנית על פי רבן שמעון בן גמליאל בכך שישאלו אותו שאלה במסכת עוקצין הקשה, ומשלא ידע להשיב להם יווכח לעין-כל שהם עדיפים עליו בידיעותיהם התורניות, ובכך יירשו את מקומו. תוכניתם סוכלה לאחר שחכם נוסף, רבי יעקב בן קרשי, שמע אותה והחליט לשנות את מסכת עוקצין ליד חלונו של רבן שמעון בן גמליאל, ובכך לעורר אותו לחזור עליה מבלי לביישו. רבן שמעון בן גמליאל הבין שנרקמת מזימה מאחורי גבו, וכאשר רבי נתן ורבי מאיר שאלו את שאלתם הבין כי הם ניסו לקשור כנגדו. כעונש על כך, ציווה רבן שמעון להוציאם מבית המדרש, והם היו כותבים קושיות ותירוצים על פתקים ומשליכים לבית המדרש בעד החלון. רבי יוסי התקשה לראות את גדולי החכמים בחוץ ופנה לרבן שמעון בתמיהה: "תורה מבחוץ ואנחנו מבפנים?", ולאור זאת הסכים רבן שמעון בן גמליאל להכניסם לבית המדרש, אך קבע שלא יאמרו הלכה בשמם, אלא רבי מאיר יכונה בשם "אחרים אומרים" ורבי נתן יכונה "יש אומרים".

בתלמוד הירושלמי מסופר שרצו לנדות את רבי מאיר, אך לא מסופר מהי הסיבה לכך, יש חוקרים שקישרו בין שני הסיפורים, וטענו כי הרקע לכך שרצו לנדות את רבי מאיר הוא הקשר כנגד הנשיא. החוקרים חלוקים האם הסיפור משקף סיפור שאירע באמת או שהוא בעל אופי אגדתי ולא היסטורי.

תרומתו לעולם ההלכה ולכינונה של המשנה משמעותית היא. אחד מהקבצים העיקריים מהם הורכבה משנתו של רבי יהודה הנשיא היא 'משנתו של רבי מאיר', עד כי רבי יוחנן טבע את הכלל "סתם משנה רבי מאיר... אליבא דרבי עקיבא" (כלומר סתם משנה היא משנת רבי מאיר שקיבל מרבי עקיבא שקיבל מרבותיו). וכתב רב שרירא גאון באגרתו שרבי יהודה הנשיא ניסח את המשנה בנוסח משנתו של רבי מאיר, שדרכו קצרה, וקרובה ללמוד, ודבריה מחוברים חיבור יפה כל דבר ודבר עם מה שדומה לו, ומדוקדקין דבריו הרבה יותר מכל התנאים, ואין בהן שפת יתר, ובכלל כל מילה ומילה טעמים גדולים ונפלאים.

 גלות, פטירה וקבורה 
על אף שהיה ממחבבי וממדגישי קדושתה של ארץ ישראל, וקדושתו של מי ששוכן בה, נאלץ ככל הנראה לגלות לבבל. גלותו מוסברת בעיסוקו בפדיון שבויים מידי הרומאים, אך בפירוש רש"י מופיעה אגדה שמקורה אינו ברור, שלפיה יזם ר' מאיר שאחד מתלמידיו ינסה לפתות את אשתו ברוריה, כדי להוכיח לה את דעתו ש"נשים דעתן קלה" ומשהצליח התלמיד ונודע הדבר לברוריה, שלחה יד בנפשה ובשל כך הגלה רבי מאיר את עצמו.

כשמת רבי מאיר ביקש רבי יהודה שתלמידי רבי מאיר לא יכנסו לישיבתו.

מקום קברו, מצוי לפי ספרות חז"ל באסייא. לפי התלמוד בסוף ימיו נאלץ לגלות לבבל ונקבר באסייא, אך ביקש להניח את ארונו על חוף הים, כדי שילחכו גלי ימה של ארץ ישראל את ארונו. הנוסע בנימין מטודלה בן המאה ה-12, תיאר את קברו של רבי מאיר בבבל. אמנם, באותה תקופה החלו כבר לציין את מקום קבורתו גם בתחומי ארץ ישראל. רבי שמואל ב"ר שמשון, בין עולי הרגל הראשונים לתעד את קברו בטבריה, מציין את קברו גם בנבוריה. החל מהמאה ה-18 הקבר נקרא על שם "רבי מאיר בעל הנס". הקבר בטבריה נחשב לאחד מקברי הצדיקים המפורסמים בארץ ישראל ובעולם. במתחם הקבר מצוי בית כנסת גדול וכולל.

 תכונותיו 
רבי יוסי היה משבח את רבי מאיר: "אדם גדול, אדם קדוש, אדם צנוע".תלמוד ירושלמי, מועד קטן, פרק ג, הלכה ה ואיסי בן יהודה מנה את שבחיו: "חכם וסופר".תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף סז, עמוד א 

רבי מאיר היה אוהב שלום ורודף שלום. פעם אחת נודע לו, שהשטן מתגרה בשני בני אדם, שהיו קודם לכן ידידים זה עם זה. נזדמן רבי מאיר אצלם, עיכבם מלהתקוטט שלושה ערבי שבתות עד שנעשה שלום ביניהם. פעם אחרת, לאחר שהתבזה כדי להשכין שלום בין איש ואשתו, אמרו לו תלמידיו: "רבי, כך מבזים את התורה?", והשיב להם: "לא יהא כבוד מאיר גדול מכבוד קונו, ומה אם שם הקדוש שנכתב בקדושה, אמר הכתוב שיימחה על המים בשביל שלום בין איש לאשתו, וכבוד מאיר לא כל שכן?".תלמוד ירושלמי, מסכת סוטה, פרק א, הלכה ד

חריפותו של רבי מאיר הייתה ידועה במיוחד, עד שאמרו עליו: "גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם שאין בדורו כמותו. ומפני מה לא קבעו הלכה כמוהו? שלא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו, שהוא אומר על טהור טמא ועל טמא טהור ומראה לו פנים". ואמרו: "רבי מאיר ארוך בדורו".תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף כד, עמוד ב כמו כן אמרו עליו: "כל הרואה רבי מאיר בבית המדרש כאילו עוקר הרי הרים וטוחנן זה בזה". למרות חריפותו, ועל אף שחבריו לא יכלו לעמוד על סוף דעתו, בענוותנותו קיבל את דברי חבריו, ואמר: "אף על פי שאני אומר כך וחבירי אומרים כך מימי לא מלאני לבי לעבור על דברי חבירי".תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קלד, עמוד א

לרבי מאיר היה רגש פיוטי, שבא לידי ביטוי בפתגמיו ודרשותיו. לדוגמה, הוא אמר: "כשאדם בא לעולם, ידיו הן קפוצות, כלומר כל העולם כולו שלי הוא, אני נוחלו. וכשהוא נפטר מן העולם, ידיו הן פשוטות, כלומר לא נחלתי מן העולם הזה כלום".קהלת רבה, פרשה ה: יד ואמר: "כל המקיים מצות ציצית כאלו מקבל פני שכינה, מגיד שהתכלת דומה לים והים דומה לעשבים ועשבים דומין לרקיע ורקיע דומה לכיסא הכבוד והכסא דומה לספיר".תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות, פרק א, הלכה ב

הפרק השישי במסכת אבות הוא ברייתא שנתווספה לאחר חיבור המשנה, העוסקת במעלות הלומד תורה לשמה ובדרכים לקניין התורה. הפרק מיוסד על דברי רבי מאיר, ומאמרים שבאו לבארם.דון יצחק אברבנאל, נחלת אבות מכאן למדו חכמים, כי הברייתא נשנתה על יסוד דברי רבי מאיר, מאחר שהוא למד תורה לשמה וכל מה שכתוב בה התקיים בו.

 יחסו לאנשים מחוץ לעולם התורה 
גישתו של רבי מאיר כלפי חכמים, שאינם מהעולם הרבני, הייתה קשובה, לקיים איזהו חכם הלומד מכל אדם. הוא שוחח עם פילוסופים, והיו חכמים שחפצו בקרבתו והיו לתלמידיו, כגון אבנימות הגרדי, דוסתאי זכריה, והליקופרי מטבעון. רבי מאיר נשאר נאמן לרבו אלישע בן אבויה לאחר צאתו לתרבות רעה. 

רבי מאיר היה מושל משלים, ז'אנר מוכר בעולם ההגות הרומאי., ונשלח לנהל שיחות עם הרומאים ברומי.

רבי מאיר נלחם בכותים (שומרונים) להרחיקם מקרב ישראל, וגזר על יינם משום נסך.

יחסו לאנשים פשוטים, שכונו באותם ימים עמי ארצות, היה מורכב: מחד, החמיר ביחסו אליהם ותבע שלא לסעוד אצלם, מאחר שלא הקפידו בדרך כלל על הפרשת תרומות ומעשרות ולא נזהרו מטומאה. הוא אף גינה באופן נמרץ את המשיא את בתו לעם הארץ, מחשש שהיא תהפוך לאשה מוכה, וסבר שאשה הנישאת לעם הארץ הופכת לחשודה על אי קיום פרטי ההלכה, משום שהאשה מושפעת ממנהגי בעלה יותר מאשר היא משפיעה עליו. מאידך, היה נוהג לעמוד בפני זקן עם הארץ.

 תורתו 
רבי מאיר נחשב למחמיר בעמדתו ההלכתית. דרכו להרחיב האיסור ולעשות בעדו סייג למען לא יגע איש בעצם האיסור. ועל זה אמרו: הלכה כרבי מאיר בגזרותיו.

רבי מאיר סובר שחיישינן למיעוטא. כלומר - למרות הכלל אחרי רבים להטות, אין הכוונה שכוחו של הרוב מוחלט וכוחו של המיעוט מתבטל, אלא קביעת התורה היא רק שכוחו של הרוב עדיף מזה של המיעוט, ומכאן עדיפותו, ולכן במקום שלטובת המיעוט עומד כלל אחר כמו חזקה, יש גם לו חשיבות.

כלל הלכתי אחר שטבע רבי מאיר בדעת יחיד, הוא נתקל פושע הוא. לפי כלל זה אדם שצעד ברחוב ונתקל בדבר מה ונפל, האחריות המלאה של המעשה ותוצאותיו מוטלת עליו בלבד, כאילו עשאו בידיים. כלל זה מתייחס להלכות שונות בענייני מזיק וניזק ובכללי שומר חינם במשפט העברי.

רבי מאיר סובר, שיש ברירה (מתן תוקף למפרע לפעולה משפטית או הלכתית).

בניגוד לדעת רבי אלעזר, רבי מאיר סבור שעידי חתימה כרתי, כלומר: החתימה היא עיקר השטר ולא המסירה, שכן היא מבססת את חלותו וכוחו המשפטי בכך, שהעדים מעידים שהכתוב בשטר אמת, ואכן בעליו של השטר הוא זה שכתב אותו.

רבי מאיר סובר ש"כל הפוחת לבתולה ממאתים ולאלמנה מנה הרי זו בעילת זנות", כלומר אדם שמתגורר עם אשתו הנשואה לו ללא שיש בידה שטר כתובה בסכום שקצבו חז"ל, הרי זו בעילת זנות, כי האישה אינה בטוחה שהיא תהיה אשתו לאורך זמן והיא תמיד חוששת שמא יגרשה בעל כרחה, ללא כל תשלום בהיעדר שטר כתובה. מכיוון שיחסיהם אינם כיחסי אישות של בני זוג נשואים אלא כיחסי זנות, הם אסורים.

כלל נוסף של רבי מאיר הוא ש"אין אדם מוציא דבריו לבטלה", הכלל קובע כי אם אדם הוציא דבר מפיו, ודאי התכוון לדבר בעל משמעות ועניין, ואשר על כן ניתן לפסוק לפעמים הלכה על פי דיבור זה, כגון אם תחול עליו נזירות או לא, הכלל הנגדי לכלל זה הוא "בגמר דבריו אדם נתפס", שהוא שיטת רבי יוסי.

 מאמרותיו 
 "גמור בכל לבבך ובכל נפשך לדעת את דרכי ולשקוד על דלתי תורתי נצור תורתי בלבך ונגד עיניך תהיה יראתי שמור פיך מכל חטא וטהר וקדש עצמך מכל אשמה ועון ואני אהיה עמך בכל מקום" - 
 "בין כך ובין כך אתם קרוים בנים" (בזמן שאתם נוהגים מנהג בנים ובזמן שאין אתם נוהגים מנהג בנים) - 
 "בזמן שאדם מצטער, שכינה מה הלשון אומרת, קלני מראשי, קלני מזרועי." - 
 "הווי ממעט בעסק ועסוק בתורה, והווי שפל רוח בפני כל אדם." - 
 " כל השוכח דבר אחד ממשנתו, מעלה עליו הכתוב כאלו מתחייב בנפשו" - 
 " לעולם ילמד אדם את בנו אומנות נקיה, ויתפלל למי שהעושר והנכסים שלו, שאין אומנות שאין בה עניות ועשירות, שלא עניות מן האומנות ולא עשירות מן האומנות, אלא הכל לפי זכותו" - 
 " גדולה תשובה שבשביל יחיד שעשה תשובה מוחלין לכל העולם כולו" - 
 "כל הדר בארץ ישראל, וקורא קריאת שמע שחרית וערבית, ומדבר בלשון הקודש, הרי הוא בן העולם הבא" - 

תלמידיו
עם תלמידיו נמנים: סומכוס, רבי שמעון בן אלעזר, רבי יהודה הנשיא, רבי שמעון בן מנסיא, רבי יוסי בן משולם, רבי יוסי בן פרידא, רבי דוסתאי ברבי ינאי, רבי יהודה בן שמוע, אפרים מקשאה.

 רבי מאיר בעל הנס 

בתלמוד מסופר על מספר ניסים שנעשה לרבי מאיר - חיילים רומאים שרדפו אחריו הוכו בסנוורים; הוא הבטיח לסוהר ששחרר את גיסתו מבית בושת, שבו הוחזקה על ידי הרומאים כעונש, שיינצל מעונשה של מלכות אם יאמר "אלהא דמאיר ענני", והבטחתו התקיימה (). בעקבות מעשה זה, יש הסבורים שהכינוי רבי מאיר בעל הנס, המופיע במקורות החל במאה ה-18, מתייחס אליו. עם זאת, לדעת רבי ראובן מרגליות ואחרים אין רבי מאיר בעל הנס זהה עם רבי מאיר, לאור העובדה שמצייני הקברות בארץ ישראל ציינו גם את קבר התנא רבי מאיר וגם את קבר רבי מאיר בעל הנס, ושכינוי זה כלל אינו מופיע במקורות, וכי רבי מאיר התנא אינו ידוע בתור בעל מופתים גדול. לדעת הרב מרגליות, למעשה כלל לא היה תנא בכינוי כזה, ואין הוא אלא אגדה.

לקריאה נוספת

 יוסף יחיאל פרידמן, ספר מאמרי התנאים - התנא רבי מאיר, לורנץ - ניו יורק, תשס"ז
 אברהם חיים רעווזאן, תולדות רבי מאיר ושיטתו בכל הש"ס, ורשה תרמ"ט
 יואל אהרן שוורץ, רבי מאיר ורבי שמעון בן יוחי, ירושלים
 ליב לנדבסרג, ר' מאיר והכותים, הצופה לבית ישראל, ח' בכסלו, תר"ן.
 שמעון ואנונו, מבי מדרשתא דרבי מאיר, ירושלים תשפ"ב.
 הרב עמוס שושן, "רבי מאיר", בספרו: מאורות התלמוד, כרך שני, 2018, עמ' 281-260


קישורים חיצוניים





 רבי מאיר בעל הנס באתר שאו מרום עיניכם
 צבי הירש מסליאנסקי, רבי מאיר, באתר פרויקט בן-יהודה
 אלברט כץ, רבי מאיר, באתר פרויקט בן-יהודה




הערות שוליים

*
קטגוריה:הדור הרביעי לתנאים
קטגוריה:תלמידי רבי עקיבא
קטגוריה:תלמידי רבי ישמעאל
קטגוריה:יהודים בארץ ישראל במאה ה-2
קטגוריה:משפחת רבי חנינא בן תרדיון
קטגוריה:יהודים הקבורים בטבריה