כנען

כנען הוא שמו של חבל ארץ בלבנט. גבולותיו בתקופת הברונזה נודעו בהמשך בעברית כארץ ישראל; גבולותיו בתקופת הברזל ואחריה זוהו כפיניקיה בשפות אחרות.

שם כנען היה השם המקובל לציון חבל ארץ זה בתקופת הברונזה המאוחרת, לצד שמות אחרים, והתקיים בשוליים גם לפני ואחרי תקופה זו. בתקופות הבאות הצטמצם שטחה של כנען לערי החוף הצפוניות של ארץ ישראל, וכן ערי החוף שמצפון להן. חבל ארץ חופי זה כונה בידי היוונים פיניקיה, ותושביו פיניקים; הללו הם יורשי הכנענים ותרבותם, אותה הפיצו עד קרת-חדשת (קרתגו) ועריהם האחרות מסביב לים התיכון.יעקב ליוור, אנציקלופדיה מקראית כרך ד' טורים 196–201 השם פיניקיה החליף כך את השם כנען, עד שגם הוא עבר מן העולם.

מקובל להניח כי ארץ כנען יושבה בעמים שמיים מאז ראשית ההתיישבות בה בתקופות הנאוליתית, הכלקוליתית והברונזה הקדומה; זאת, למרות שאין מתקופות אלה מקורות היסטוריים, אבל שמות היישובים הקדומים שהמשיכו בקיומם לתקופות ההיסטוריות הם שמות שמיים.יעקב ליוור, אנציקלופדיה מקראית כרך ד' טורים 198–199 בראשית תקופת הברונזה התיכונה התיישבו בכנען האמורים, עם שמי מערבי, ומאז ועד ימינו מרבית תושבי האזור דוברים שפות שמיות מערביות (עברית, ערבית, ארמית).

במקרא זהו שמה העיקרי של הארץ לפני כיבושה בידי בני ישראל, ולעיתים הוא משמש להגדרת הארץ שממערב לירדן ולבידולה מהגלעד. בתנ"ך נזכרים שבעה עמים כיושבים בכנען: החתי, הפריזי, החיווי, האמורי, הכנעני, הגרגשי, היבוסי. נזכרות גם קבוצות שישבו בה אך לא מוגדרות כעמי כנען, כגון הרפאים, העווים ועוד. לדעת רוב החוקרים האקדמיים, מבין עמים אלו רק הכנעני והאמורי (שהם זהים במידה רבה) ישבו בכנען בתקופת הברונזה המאוחרת, וכל האחרים הגיעו אליה או נוצרו בתחומיה בתקופת משבר תקופת הברונזה המאוחרת,נדב נאמן. 1990. פרשת 'כיבוש הארץ' בספר יהושע ובמציאות ההיסטורית. בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים, 1990, עמ' 302–310. לצד הפלשתים וגויי הים האחרים, וכן הישראלים הקדומים.

 אטימולוגיה 
האטימולוגיה של השם "כנען" איננה ודאית. חוקרים רבים מייחסים את השם לשורש השמי כ־נ־ע, במשמעות "כנוע", "צנוע" או "נמוך". הסיבה לכך עשויה להיות שכנען היא "ארץ השפלה", כי היא נמוכה ביחס להרים הגובלים בה. סיבה אפשרית אחרת היא שכנען הייתה כבושה על־ידי המצרים, ולכן כונתה פשוט "כנועה", כמו שהפרובינקיה הראשונה של הרומים קיבלה את הכינוי "פרובאנס". עדיה חורון הציע פרשנות גאוגרפית שלפיה כנען הוא האזור בו שוקעת, "נכנעת", השמש – כנען היא ארץ מערבית, שלפי השקפת רוב יושביה ושכניה שוקעת בה, או מעבר לחופיה, השמש.

הצעה נוספת שהייתה נפוצה בעבר, בעקבות הצעתו של אפרים אביגדור ספייזר, היא שמקור המילה כנען הוא ארגמן, על בסיס המילה החורית Kinaḫḫu (שאולי מקורה בשפות שמיות) המתועדת בתעודות נוזי ומשמעותה "ארגמן". פירוש זה נשען גם על הדמיון בין השם היווני לכנען, "פיניקיה" (הגיה מדויקת: "פויניקיה"), לבין המילה היוונית לארגמן: "פויניקס". עם זאת יש חוקרים הסבורים ששמו של חילזון הארגמן אכן נגזר משורש זה, בהיותו זוחל על הקרקע וצורת קונכייתו היא כפופה; אולם אין בכך ודאות. עם זאת, להסבר זה הועלו התנגדויות פילולוגיות, וכיום הסבר זה נדחה בקרב החוקרים. מקובל כיום שהמונח Kinaḫḫu הוא צורה חורית למונח השמי הגאוגרפי "כנען".

במקורות הקדומים וגם במקרא המונח כנעני מופיע לעיתים בהקשר של סוחר בארגמן, ובהשאלה: של סוחר בכלל. במקרא הוא מופיע בין היתר בתקבולת ב: , ובסוף ספר משלי: . חוקרים הציעו בעבר שהשם "כנען" קשור למשמעות זאת, אך הצעה זאת נדחתה.

גלגולי השם לאורך ההיסטוריה

 אזכורים בולטים 
 בתקופת הברונזה 
האזכור הידוע הראשון של המונח "כנענים" הוא בתעודות אכדיות מהעיר מארי, למשל במכתב של מות־ביסיר  לשמשי־אדד הראשון (1776–1808 לפנה"ס), בו מוזכרים ה־ היושבים ברחֿיצום, שמיקומה איננו ודאי. המונח מוזכר גם בעוד כמה תעודות ממארי שטרם פורסמו.
ממוזער|300x300 פיקסלים|פסל אידרימי  ועליו הכתובת המלכותית, בה מוזכרת ארץ כנען
האזכור הידוע הבא של המונח הוא בכתובת המלכותית של אידרימי  מלך אללח', בה מספר המלך שלאחר שחצה את המדבר והגיע ללוחמי הסותו, הוא הלך ל־ (ארץ כנען), בה נמצאת העיר אַמִּיַּה (הממוקמת לא רחוק מהגבול הצפון מערבי של המצרים באסיה בתקופת הברונזה המאוחרת)., שורות 18–20 (ראו גם ב-גרסה מאורכבת) בכתבים משפטיים אחרים מאללח' מוזכרת כנען כארץ המוצא של כמה אנשים.

מקורות אלה הם מתקופה המקבילה לתקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל. בתקופת הברונזה המאוחרת נשלטה כנען בידי מצרים.ממוזער|251x251 פיקסלים|גב פסל פא־די־אסת, המזכיר את כנען ופלשת
בכתבים מצריים האזכור הראשון הוא מימי אמנחותפ השני, והמאוחר ביותר הוא פסל פא־די־אסת. מקורות אלה התייחסו, ככל הנראה, לכל האזור בין נהר אל כביר לעזה ככנען, וחפף בערך לגבולות השליטה של האימפריה המצרית בלבנט; ייתכן שהגבולות של "כנען" בעיני המצרים היו פשוט גבולות הפרובינציה שלהם בלבנט. עזה עצמה כונתה לעיתים "עיר כנען" או פשוט "כנען".

במכתבי אל־עמארנה נזכרת כנען, הן במכתבים ששלחו שליטים כנענים (בצורה ki-na-aḫ-ni, פעם אחת Ki-na-aḫ-na ופעם אחת ki-na-áʾ-na (קישור לספר באתר בריל)) והן במכתבים בין שליטים מחוץ לכנען (מכרדוניאש ומאלשיה למצרים, וממצרים ומיתני לכנען, בצורה ki-na-aḫ-ḫi ופעם אחת ki-na-ḫi, וכן "כנענים" בצורה ki-na-ḫa-a-a-ú (קישור לספר באתר בריל)). כנען וכנענים מוזכרים גם בכמה טקסטים מחתושה.

ברשימת אנשי גתות בכתבי אוגרית נמצא אחרי אחד השמות התואר "כנעני".KTU2 4.96, UT 311, שו' 7: 𐎊𐎓𐎍𐎟𐎋𐎐𐎓𐎐𐎊 (יעל. כנעני) במכתב אכדי שנמצא באוגרית נזכרו אנשים כנענים.

 השם "כנען" אצל הפיניקים 
ממוזער|180x180 פיקסלים|מטבע מלדקיה/בארות מימי אנטיוכוס הרביעי ועליו הכיתוב "ללאדכא אם/אש בכנען" (לְלַאֹדִכֵּאַ, אם/אֲשֶׁר בכנען)
הפיניקים הזדהו ככנענים או כצידונים (גם כאשר מוצאם לא היה מצידון), וכינו את ארצם בשם כנען. השם מופיע ביוונית לראשונה בכתבי הקטאיוס ממילטוס (המאה ה־6 לפנה"ס), בצורה Χνᾶ ("כנא"); הקטאיוס מאשר שכך נקראה פיניקיה קודם לכן.הקטאיוס ממילטוס, פרגמנטים, פסקה 254 (עמ' 114 בקישור) בתרגום השבעים (המאה ה־3 לפנה"ס) מתורגמת לעיתים המילה "כנענים" כ"פיניקים",, בתרגום השבעים הוא פרק 41 פסוק 6. סטפנוס מביזנטיון (המאה ה־6 לספירה) זיהה את Χνἄ (כנען) עם פיניקיה, ופילון איש גבל הביא שגם סכניתן (המאה ה־12 לפנה"ס או מוקדם יותר) זיהה זיהוי דומה. במטבע פיניקי־יווני מלדקיה (לַאֹדִכֵאַ בכתיב חסר פיניקי) תורגמה במילה הפיניקית "𐤁𐤊𐤍𐤏𐤍" (בכנען) ל"ἐν Φοινικῃ" (בפיניקיה). בקרב אבות הכנסייה, מלבד סטפנוס מביזנטיון גם אוגוסטינוס (המאות ה־4–5 לספירה) מעיד שהאיכרים הפיניקיים בצפון אפריקה במאה החמישית לספירה מתייחסים לעצמם בשם Chanani, כלומר כנענים, ומרקיאנוס כינה את תושבי האיים הבלאריים "כנענים". בעיר קונסטנטין נמצאה כתובת נדר פיניקיות שנדר "עבדאשמן בן מאדר אש כנען" ("עבד־אשמון בן מאדר, איש כנען").KAI 116

 במקרא 
ארץ כנען מוזכרת בשמה גם במקרא, בה היא מיוחסת לדמות "כנען" בנו של חם ונכדו של נוח. כך על פי לוחות העמים המופיעים בספר בראשית (פרק י'), לכנען היו 11 בנים שעל פי המתואר במקרא התיישבו בארץ המכונה "ארץ כנען", כשבהמשך הכתוב אומר: "ואחר נפוצו משפחות הכנעני".

בספר שופטים, יבין מלך חצור מכונה "מלך כנען". על פי המסופר בתנ"ך, היו העמים הכנענים צאצאיו של כנען.

 שמות נוספים 
ממוזער|השם כנען (kꜣnꜥnꜥ) בהירוגליפים, ממצבת מרנפתח
שמאל|ממוזער|230px|ארגמון חד הקוצים, אחד ממיני החלזונות מהם הפיקו הכנענים את צבע הארגמן
בתעודות מצריות עתיקות מופיעים כמה שמות נוספים לכנען או לאזורים בתוכה:
 ח'ארו או ח'ורו – הכינוי הנפוץ ביותר.
 רת'נו או לת'נו – כינוי שהשתמר מתקופת שלטון החיקסוס, שמקורם כנראה היה בכנען. רת'נו הוא האזור בו שוכנות לבנון, מרכז ומערב סוריה של ימינו, והתחלק ל"רת'נו העילית" (בצפון) ו"רת'נו התחתית" (בדרום).
 דאהי – כינוי לכנען שמוזכר במספר מקורות מצריים (לדוגמה במצבת הניצחון של סתי הראשון בבית שאן).

גבולות
ממוזער|מפת ערי כנען בתקופת הברונזה|496x496 פיקסלים
ארץ כנען כוללת את כל האזור שממערב לירדן בין בקעת הלבנון לבין חלקו הצפוני (המיושב) של הנגב, ואת אזור דמשק והחורן. גבולות ארץ כנען מוצגים בספר בראשית:
.

על פי החוקרים בנימין מזר, זכריה קלאי, יוחנן אהרוני ויהושע גרינץ, כנען הייתה פרובינציה בשליטה מצרית. תאוריה זו נסמכת גם על פסוקי המקרא כי כנען בנו של חם נחל את דרום המרחב הגאוגרפי המוכר אז; אף שהארץ המכונה "ארץ כנען" נפלה בחלקו של שם בן נח, אשר ירש את כל אזור הסהר הפורה ועד לדרום ערב ולא בחלקו של חם בן נוח. גבולות וערי כנען מוזכרים בכתבי המארות המצריים מתחילת האלף השני לפנה"ס, ב"כתב השנינה" (פפירוס אנאסטאזי א) מראשית שלטונו של רעמסס השני, על פיו העיר צומור מצפון לגבל נכללה בגבולה של כנען, ובמקורות נוספים.

גבולות כנען כארץ מתוארים פעמים רבות במקרא כ"ארץ המובטחת" לעם ישראל, החל מספר במדבר: , וכן באריכות בספר יהושע וספר יחזקאל. על פי ספר היובלים, חם אביו של כנען ואחיו ביקשו מכנען לא לפלוש לארצם של בני שם אולם כנען סירב לבקשתם; ובסוגיה זו עסקו גם פרשני התנ"ך בימי הביניים כגון רש"י ובעת החדשה, כגון המלבי"ם.

החברה הכנענית
ממוזער|350px|ציור קיר מצרי עתיק בנוא אמון המתאר משלחת של נכבדים כנענים ומשרתיהם מביאים מנחות המסמלות את נאמנותם לפרעה תות ענח' אמון.
שמאל|ממוזער|250px|כנענים כפי שתוארו ב"ספר השערים", טקסט דתי ממצרים העתיקה שתוארך למאה ה־13 לפנה"ס.
החברה הכנענית התנהלה במתכונת של ערי מדינה שונות ויריבות לרוב. החברה עצמה לא הייתה הומוגנית מבחינת אוכלוסייה, אלא מגוונת והורכבה ממספר קבוצות שחיו בתחומי המרחב הכנעני. הקבוצות הללו ידועות מתיעודים חיצוניים (בעיקר מצריים) המתארים את המצב החברתי המגוון בכנען, ומובאות כאן:
 "כנענים" – מדובר בשכבת הסוחרים בחברה הכנענית ששלטה בערי החוף.
 מושלים ונסיכים – מושלים, בני מושלים ונסיכים מערי המדינה הכנעניות היוו את האליטה של החברה הכנענית. כדי להבטיח את המשך השליטה וההשפעה המצרית בכנען היו מובאים בני המושלים כשבויים של הפרעה למצרים (גם כקלפי מיקוח כדי למנוע את התמרדות אביהם השליט וממלכתו בפרעה), בה זכו ליחס מיוחד, גודלו בארמונות הפרעה עם בניו ובני הנכבדים המצריים וחונכו על ברכי התרבות המצרית, מה שהפך אותם לנאמנים וכנועים למרות המצרית – בה ראו דבר נשגב, עד שהיו מוחזרים לערי־ממלכותיהם כדי להחליף את קודמם בתפקיד (לרוב אביהם). על מעמדם הרם מעידה הבטחתו של אמנחותפ השלישי שנתן ערבות שאם אחד מבני המושלים הנמצא אצלו במצרים ימות כל עוד הוא בהשגחה מצרית, יעמיד הפרעה את אחד מבניו שלו כדי שיחליף אותו.
 מריאנו – "אנשי מרכבות" בחורית, היוו מעמד עליון בקרב החברה הכנענית לפי המשתקף מעצם מספרם המועט ומעמדם הרם ברשימות שבויים של פרעונים מצרים מארץ ישראל.
 "חורים" – במצרית "ח'ארו". ככל הנראה אנשים ממוצא חורי שהיגרו לכנען במאות ה־18 לפנה"ס וה־17 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה). החורים הותירו את חותמם בשפה הכנענית שספגה אליה מילים מהשפה החורית, והאזורים שבהם התרכזו בתוך כנען כונו בפי המצרים "ח'ארו" או "ח'ורו"
 "עאמו" – כינוי מצרי לחלק מיושבי כנען כבר בכתובות מתקופת הממלכה הקדומה, למשל: קורבנות התקפתו של פרעה פפי הראשון בכנען והמהגרים החיקסוסיים מציור הקיר הידוע בקבר בני חסן מתוארים כבני קבוצה זו.
 "שסו" – "נוודים" במצרית קדומה, קבוצה זו ידועה כחיה בקבוצות שונות (לא ידוע אם היה קשר אתני ביניהן) במרחב שבין ארץ ישראל ולבנון – הם משמשים כשכירי חרב בעבור שליטי ערי הממלכות השונות וידועים כמתמרדים נגד המצרים ופורעי חוק, מתעודות מצריות מתקופת רעמסס השני למשל, שנחשב לגדול פרעוני מצרים, מוזכר חששם של חיילים מצריים מפני השסו היושבים בנגב העשויים לארוב לחיילים ולתקוף אותם בשעות הלילה.
 "עפירו" – ככל הנראה מדובר באנשים שנפלטו מהמסגרת החברתית בערים שונות בלבנט ובתוך כנען וחלקם היגרו לארץ זו, שכן הם מוזכרים בתעודות כפועלים גם מחוץ לה. כמו השסו הם לרוב מוזכרים בתור שודדים או שכירי חרב שלקחו חלק בקרבות המתוארים במכתבי אל־עמארנה מסוף תקופת הברונזה המאוחרת שהביאו לקריסת התרבות הכנענית.
 אמורים – צאצאי שבטים שמיים־מערביים. מקורם הוא ככל הנראה במסופוטמיה, ממנה נדדו בתקופת הברונזה התיכונה מערבה ומכאן שמם ("אנשי המערב") לסוריה, ארץ ישראל ולבנון (בה כוננו את ממלכת אמורו).
מנטיו או גם מנטיו סאטט – קבוצה שמית שחיה בכנען באזור החוף עד לאוגרית.
נועֿס – נקראים גם "בני נוח'שה". ככל הנראה מתיישבים מצפון סוריה.

לטענת יוחנן אהרוני בספרו "ארץ ישראל בתקופת המקרא", התמונה המשתקפת ברשימת השבויים של אמנחותפ השלישי היא שיחסי האוכלוסייה הכנענית בארץ ישראל במאה ה־15 לפנה"ס היו אלה: החורים מהווים 66% מהאוכלוסייה, השוסים 27.5% והעפירו מהווים 6.5% מהאוכלוסייה. לדבריו אוכלוסיית העפירו והשוסים הלכה וגדלה במהלך המאות ה־14 וה־13 לפנה"ס.

עמי ארץ כנען לפי התנ"ך

בתנ"ך מתוארות מספר קבוצות אתניות המאכלסות את ארץ כנען – לרבות שבעת העממים וצאצאי משפחת אברהם – בני ישראל, עמונים, מואבים, אדומים ואחרים. שבעת העממים כוללים את הכנענים, החתים, האמורים, החיווים, הפריזים, היבוסים והגרגשים. נזכרות בתנ"ך גם קבוצות שישבו בכנען, אך לא היו מעמי כנען כגון הרפאים, העווים ועוד. בספר שופטים, יבין מלך חצור מכונה "מלך כנען".

 מחקר גנטי 
מחקר משותף של מספר אוניברסיטאות שפורסם בכתב העת Cell בשנת 2020 בחן 73 ממצאים גנטים מ־5 אתרים בישראל ובירדן המשויכים בארכאולוגיה לתקופה ולתרבות הכנענית, בניסיון להתחקות אחר מוצאם האתני. החוקרים מצאו שתי מגמות עיקריות, כאשר הראשונה היא קשר גנטי לאוכלוסייה המקומית מהתקופה הנאוליתית הקדומה יותר, והשנייה היא קשר גנטי לאוכלוסייה שהתקיימה בתקופת הברונזה באזור הקווקז ולאוכלוסייה שהתקיימה בתקופה הכלקוליתית בהרי זגרוס שבאיראן המודרנית. מסקנות החוקרים הן שהיו גלי הגירה מאזורים אלו אל כנען סביב השנים 2500–1000 לפנה"ס, כאשר ככל שהתקופה מאוחרת יותר, כך גדל הערבוב הגנטי עם קבוצות אלו. לצד זאת, נמצא בהכללה שקבוצות "כנעניות" שונות דומות זו לזו יותר מאשר אוכלוסיות שאינן כנעניות.

במחקר זה, הושוו הגנים הקדומים לאלו של תושבי הלבנט בימינו, ונמצא כי האוכלוסייה הכנענית הקדומה קשורה בקשר גנטי משמעותי לרוב העדות בקרב האוכלוסייה היהודית של ימינו ולקבוצות אחרות דוברות ערבית מהאזור, ביניהן הפלסטינים והלבנונים. אוכלוסיות אלו חולקות 50% או יותר ממוצאן מאוכלוסיות שחיו בלבנט תקופת הברונזה ובזגרוס הכלקוליתי. קבוצות אלו מציגות גם אבות קדומים שלא ניתן למדל לפי נתוני ה־DNA העתיקים הזמינים, כך שהגיוון הגנטי של תושבי האזור המודרניים מחזק לדעת החוקרים את התפקיד הקריטי שהיה לנדידת פוסט־ברונזה לאזור כנען בעיצוב פני החברה.

שפות
ממוזער|תיאור שבויי מלחמה כנענים ממקדש המוות של רעמסס השלישי במדינת האבו
העמים הכנעניים דיברו במשפחת ניבים לשוניים הנקראים שפות כנעניות, כגון עברית מקראית, פיניקית, אוגריתית, מואבית, אדומית ועמונית. שפת האם של כל השפות האלה מכונה "פרוטו־כנענית".

ראו גם
תקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל
 שפות שמיות
 מיתולוגיה כנענית
 ארץ ישראל בעת העתיקה
 היסטוריה של ארץ ישראל

לקריאה נוספת
 יוחנן אהרוני, א"י בתקופה הכנענית המאוחרת ובתקופת ההתנחלות הישראלית, הוצאת מטכ"ל/קצין חינוך ראשי, ענף השכלה, 1959.
יובל יקותיאלי, יחסי מצרים וכנען בתקופת הברונזה הקדומה 1 – מבט מדרום מערב כנען, קדמוניות 134, 2007, עמ' 66–74.
 Jonathan N. Tubb, Canaanites, Norman (Oklahoma), 1998.

קישורים חיצוניים


 "ארץ כנען אשר אני נותן לבני ישראל" על הכניסה לארץ המובטחת.
 "ארץ כנען לגבולתיה..." על סוגיית גבולות הארץ המובטחת.
 שי שמש, אילן יוחסין של עם, באתר מדע גדול, בקטנה, 8 בנובמבר 2017
 ארכאולוגיה של ארץ כנען (העתיקה) ושל ישראל (העתיקה) 





הערות שוליים

*
קטגוריה:אתרי המקרא
קטגוריה:אתרי ספר בראשית
קטגוריה:מקומות במכתבי אל-עמארנה
קטגוריה:כינויי ארץ ישראל