יעקב ישראל דה האן

יעקב ישראל דה האן (31 בדצמבר 1881 – 30 ביוני 1924, אור לכ"ט בסיוון ה'תרפ"ד) היה משפטן, עיתונאי, משורר וסופר בשפה ההולנדית, יהודי יליד הולנד, פעיל ציוני שלאחר עלייתו לארץ ישראל חבר לחרדים ופעל בהמשך נגד התנועה הציונית. נרצח על ידי ההגנה במה שנחשב כרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני.

 חייו בהולנד 
דה האן נולד למשפחה דתית ב-1881 בכפר סמילדה  במחוז דרנתה שבצפון-מזרח הולנד. דה האן היה אחד מ-18 ילדים. אביו, יצחק אייזיק הלוי, היה חזן ומורה בעל מזג סוער, ונאלץ להחליף מדי פעם את הקהילה אותה שירת, עד שלבסוף השתקע בעיר זאנדם (Zaandam) שליד אמסטרדם. אחותו של יעקב, קרי ואן ברוכן, הייתה סופרת; היא כתבה בין היתר את הספר "הבית הקטן שליד התעלה", המספר על בית הוריה.

דה האן נטש את הדת בגיל צעיר והשתלב בחברה ההולנדית. בבחרותו למד בסמינר להכשרת מורים, היה מרקסיסט וב-1903 הצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית והיה לאחד מדובריה. הוא נודע כעורך דין אך גם שלט בהרבה שפות ועסק בעיתונאות, ספרות ושירה. בנוסף לכמה עבודות פחות חשובות (אוסף הסיפורים "Kanalje", או "תעלה קטנה", הרומן "Ondergangen", או "שקיעות" וטקסטים שהתפרסמו בכתבי-עת שונים), כתב דה האן שני רומנים גדולים שהכו גלים בזמנם, וערכם הספרותי אינו מוטל בספק.
250px|ממוזער|שמאל|ספסל זיכרון לדה האן בזאנדאם, עליו מצוטטות שורות שיר שלו: "מה יפה ורחב נהר זאן. / נער הייתי בזאנדאם. / ירושלים: בעדינות כבחלום / אני נזכר כאן בנעורי ובכל חג יהודי."

ב-1904 יצא הרומן "צינורות" (בהולנדית: Pijpelijntjes, משחק מילים על שם הרובע פּייפּ באמסטרדם, שם מתרחשת העלילה) וחולל שערורייה. הספר הוקדש ל"אָלֶטְרִינוֹ הטוב" (ארנולד אלטרינו), רופא וידיד קרוב של דה האן, שנרעש אף הוא למקרא הספר ולאור הנושא שבו עסק. דה-האן היה הומוסקסואל, אך לא הצהיר על כך ברבים, ובספר חשף את נטייתו המינית לראשונה.

פ' ל' טאק, עורך ראשי של העיתון Het Volk ("העם"), שלח לדה האן מכתב פיטורין, ולמחרת היום שלח מכתב נוסף שבו כתב כי הוא "עדיין מוזמן לשוחח עם מישהו קצת יותר מבוגר", כשהכוונה עם טאק עצמו. הסופר והפסיכיאטר פרדריק ואן אדן גם הוא ידיד של דה האן שהוקיע את הספר. חבר אחר של דה האן, הסופר לודווייק ואן דייסל, הגיב תחילה בהזדהות, אך מאוחר יותר התרחק ממנו. לבסוף, דה האן פוטר אחר כבוד מעבודתו כמורה, ואף נזרק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. גם אלטרינו וגם דה האן עצמו התאמצו מאוד למצוא את עותקי הספר שהופצו לחנויות ולקנות אותם בחזרה. כבר באותה שנה הופיעה מהדורה שנייה מתוקנת, ממנה נמחקה ההקדשה וכן הרמיזות לדמותו של אלטרינו.

דה האן תכנן לכתוב חלק שני ל"צינורות", ואולם התוכנית לא יצאה לפועל. קטעים ספורים התפרסמו בכתבי עת, אך מלבדם הספר אבד למשך עשרות שנים. בינתיים, הוא פרסם את "מכתב פתוח ל-פ' ל' טאק", ובו בא חשבון עם העורך שלו לשעבר.

ב-1907 נשא לאישה את יוהנה ואן מרספין, רופאה נוצרייה, המבוגרת ממנו בתשע שנים.

ב-1908 הופיע הרומן השני של דה-האן, בשם "פתולוגיות: הידרדרותו של יוהאן ואן פֵרֶה דה וית" (Pathologieën: De ondergang van Johan van Vere de With). הספר עסק גם הוא בהומוסקסואליות, אך חולל פחות שערוריות מקודמו. בכמה מקומות בספר ניכרה נימה של סאדיזם, אבל הפעם התייחס המספר לנושא בביקורתיות רבה יותר, כפי שמרמזת גם הכותרת.

ב-1912 נסע דה האן אל האימפריה הרוסית כדי לחקור את תנאי המאסר בבתי הסוהר שם. עם שובו פרסם את הספר "בתי סוהר רוסיים", על תנאי החיים התת-אנושיים שמצא במוסדות אלו. כששב מרוסיה חל בו מפנה אידאולוגי: הוא חווה חזרה בתשובה, שב לאורח חיים יהודי-דתי והצטרף לציונות הדתית.

ב-1916 הגיש את הדוקטורט שלו במשפטים, שעסק בהיבטים בלשניים וסמנטיים של החוק והמשפט, באוניברסיטת אמסטרדם.

 חייו בארץ ישראל 

ב-1919, אחרי מלחמת העולם הראשונה, עלה לארץ ישראל ושאף להיות חבר התנועה הציונית. עד מהרה התברר לו כי איש אינו מעוניין בשירותיו; לא מוסדות היישוב ואף לא האוניברסיטה העברית שהייתה אז בשלבי הקמה. הוא ביקש לשמש כקונסול דיפלומטי של הולנד בירושלים אך נדחה על ידי שלטונות הולנד.

ב-1921 עמד בראש התלמוד תורה של יהדות ספרד, "דורש ציון". מתוך אכזבה חל שוב שינוי בחייו והוא הצטרף לחוגים הקנאיים של העדה החרדית, מתנגדי החילוניות והציונות. הוא הפך למקורבו של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית בירושלים.

באותה עת התפרנס דה האן מעבודתו כמרצה למשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים, מפרסום שירתו ומכתיבה בעיתון ההולנדי הנפוץ "Algemeen Handelsblad". כתבותיו עסקו בתיאור החיים בארץ ישראל והיו פופולריות בהולנד.

בשנותיו בירושלים המשיך לקיים יחסים עם גברים, בעיקר נערים מערביי ירושלים, תוך שהסתיר זאת מחבריו החרדים. עולמו זה התבטא בספר שיריו בסגנון המרובעים, שנקרא "מרובעים". הספר יצא לאור בהולנד מעט לפני מותו, ב-1924.

 פעילותו לטובת העדה החרדית 
250px|ממוזער|שמאל|תעודת אזרחות זמנית של דה האן משנת 1922

דה האן היה דמות יוצאת דופן בסביבתו: אירופאי משכיל ומודרני בלב העדה החרדית. הוא העמיד כישוריו לרשות העדה החרדית, תרגם את תזכיריה וכן את תזכירי אגודת ישראל, שהייתה אז קשורה אליה לאנגלית, והושיט לאגודות ייעוץ משפטי. עם הזמן הפך למנהל המדיני הרשמי של האגודה, וזאת ללא כל תמורה. הוא העריץ את רבה של ירושלים, יוסף חיים זוננפלד, שבברכתו פעל, ועד מהרה הפך לסמן קיצוני בחוגי החרדים.

הוא תקף באופן קבוע את הציונות ואת מנהיגיה. דה האן תיאר את הרב אברהם יצחק הכהן קוק ואת מנהיגי היהדות הדתית-לאומית של תנועת המזרחי כפושעים. הוא הגיש תלונות ותביעות משפטיות תכופות נגד הרב קוק, ביניהן תביעה באשמת זיוף תעודה, שבגינה נאלץ דה האן לשלם הוצאות בית משפט ושכר טרחת עורכי-דין. במשפט תביעה שהתנהל עם שופט שנחשב בעיניו כציוני, הוא הפנה אליו עורף, לעג וקילס, ואף החליף כל פעם את השפה (אנגלית, ערבית ועברית).

מתנגדיו האשימוהו גם שפעל על מנת לסכסך בין היישוב היהודי לבין הערבים. הוא נאבק במרץ ובביטויים קשים נגד היישוב הציוני המאורגן, והחשיבם כ"אנשים מסוכנים, שבגלל שאיפותיהם יעוררו את הערבים כנגדנו", והאשימם בכל תגובות הזעם והתוקפנות של הערבים. הוא השווה את התנהגות הציונים כלפי הערבים להתנהגותם של האנטישמים כלפי היהודים.

דה האן ניצל את קשריו הדיפלומטיים והאישיים כדי להפיץ את השקפתו ביחס לתנועה הציונית. הוא פרסם את דעותיו בעיתונות האירופאית הכללית, כגון בדיילי אקספרס הלונדוני ובהנדלסבלאט ההולנדי. במאי 1921 כתב לעיתון הולנדי:

הוא פתח במסע נגד המיסים שהנציב העליון אישר לוועד העיר של יהודי ירושלים לגבותם, ופעל לביטול המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בשנת 1921 ביקר בארץ אלפרד הרמסוורת', הוויקונט הראשון מנורטקליף, בעל העיתונים דיילי מייל ודיילי מירור. דה האן ארגן פגישה בין הוויקונט לבין משלחת אנשי ועד העיר האשכנזי, שאחריה אמר הלורד נורטקליף: "כמה הם היודעים באנגליה כי היהודים האורטודוכסים אינם מאמינים בציונות ... טוב שידעו זאת כולם". פגישה זו עוררה סערה וגררה גינויים מצד אנשי היישוב החדש.

ממוזער|250px|דה-האן בתלבושת ערבית
דה האן היה במגע מתמיד עם ההנהגה הערבית, ובקשרי ידידות עם האמיר עבדאללה מרבת עמון (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן). הוא חתר לתוכנית שתהיה מוסכמת על ידי התנועה הערבית בכך שלא תקפח את הזכויות של היהדות החרדית בארץ ישראל ותיתן תנועה חופשית של יהודים בארצות ערב (כולל ארץ ישראל), ואילו היהודים יוותרו על הדרישה לזכויות מדיניות בארץ ישראל. הוא הרכיב משלחת חרדית בראשות הרב זוננפלד שיצאה ב-י"ט באדר א' ה'תרפ"ד לעבר הירדן, להתייצב בפני האמיר עבדאללה, ולהיפגש עם אביו של עבדאללה, חוסיין בן עלי, שביקר אז בעבר הירדן. המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת ציונית בראשות הקולונל פרדריק קיש שיצאה להיפגש עם אנשי השושלת ההאשמית. הוא השתתף בכל הפגישות והארוחות הרשמיות, כולל סעודה עם הנציב העליון הרברט סמואל. משלחתו של דה האן הגישה תזכיר שלפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק. עוד הביע התזכיר רצון בשלום ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ. במעמד זה הוא השיג מהמלך חוסיין סכום נכבד לעניי העדה החרדית.

 יצירתו הספרותית המאוחרת 
לקראת סוף חייו של דה האן נשכחו הרומנים שלו, והוא הקדיש את רוב מרצו לכתיבת כרכי שירה בשלים וחדשים, שברבים מהם הוא שב לנושאים הומוארוטיים. באותה מידה העסיקה אותו גם היהדות והחיבוטים הקשורים בה, וכמה משיריו הארוכים (במיוחד Het Joodsche lied, "השיר היהודי", פואמה בשני חלקים) עוסקים בנושא.

קובץ שיריו המפורסם ביותר הוא "מרובעים" (Kwatrijnen), מאות שירים קצרצרים בני ארבע שורות (בהשראת ה"רֻבַּאעִיַּ֫את" של עומר ח'יאם), המספרים בהדרגה את סיפור בואו של דה האן לארץ ישראל וחוויותיו בה. שירים אלה רוויים נימה אישית ואינטימית ובעלי קצב ייחודי משלהם; הם מציגים דמות של מספר רגיש, רגשן, עקשן וחד-עין. דה-האן נודע בזכות קובץ זה בשנים שלאחר מכן, עד שהרומנים המוקדמים שלו נתגלו מחדש.

הרצח
במאי 1923 קיבל דה האן מכתב איום ובו דרישה שיעזוב את ארץ ישראל עד 24 במאי או שיירצח, הוא התעלם מהאיום וב-25 במאי פרסם את הטקסט הבא:

. ב-1 ביולי 1924 הוא אמור היה לצאת ללונדון עם משלחת מטעם העדה החרדית, במטרה לפעול נגד אישור החוק למתן מעמד לקהילות היהודיות בארץ ישראל, שלדעת העדה החרדית היה בו כדי לתת יתרון ליישוב הציוני. השמועה אמרה שבכוונתו לפעול בלונדון גם לביטול הצהרת בלפור (דה האן עצמו הכחיש טענות על פעילות בכיוון הזה, שעלו בעקבות פגישה קודמת).

ב-30 ביוני 1924 יצא דה האן לרחוב יפו בירושלים לאחר תפילת ערביתמתוך כתבה שכתב הרב משה בלוי בגיליון חד פעמי שיצא לכובד י"ג לרצח בשם "זיכרון יעקב"בבית הכנסת שבחצר בית החולים שערי צדק. הוא נורה שלוש פעמים באקדח. הרוצח נמלט. משטרת המנדט לא הצליחה לגלות את זהות הרוצח, סייעניו או שולחיו, ותיק החקירה נסגר.

ממוזער|140px|אברהם תהומי, אחד החשודים המרכזיים ברצח דה האן
היסטוריונים שחקרו את אירוע ההתנקשות סבורים שאברהם תהומי (זילברג), איש "ההגנה" ולימים ממקימי האצ"ל, יזם את הפעולה. גם בערוב ימיו, עשרות שנים אחרי הרצח, סירב תהומי להודות בפה מלא שביצע את מעשה הרצח. בריאיון לשלמה נקדימון ב-1983 הודה באחריות מסוימת למעשה ובכך שבוצע בידי "ההגנה".

תהומי פנה לממונה עליו, זכריה אוריאלי, והלה אישר לו את הפעולה לאחר התייעצות עם בכירים ממנו. במהלך השנים הועלו השערות באשר לזהות אותם בכירים. הוזכרו בעיקר שמותיהם של יוסף הכט, שעמד בראש "ההגנה", ושל יצחק בן-צבי. בספר תולדות ההגנה מופיעה עדותו של הכט שהוא יזם את הפעולה, ורק לאחר שבוצעה הודיע לבן צבי. בשנת תשט"ז פורסם בשבועון העולם הזה שרחל ינאית בן-צבי הייתה שותפה לתכנון. תהומי הכחיש זאת במכתב לעיתון, וכן לימים לחוקר עודד ארצי, בשנת 2025 התפרסמו הקלטות של רחל ינאית בן-צבי מספרת שהרוצחים ברחו אליה לאחר הרצח והשאירו אצלה את כלי הנשק.

תהומי הכחיש את דעתו של עודד ארצי, שלפיה ביצע את הרצח בשמו של תא מחתרתי בשם "המפעל". תא זה, שהורתו ב"חבורת אודסה", התגבש בשנים 1923–1924 והיה בעל מאפיינים המזכירים את מחתרת "הקיבוץ". התא מנה 13 חברים מקרב קבוצת השרון, אנשי העלייה השלישית שזוהו עם מפלגת הפועל הצעיר, ומפקד התא היה אליהו בן חורין (בינדר). לדעת ארצי, בן חורין הוא שנתן את הפקודה, וצוות הביצוע כלל את תהומי ואת זאב משי.

בשנת 2019 נחשף מכתב של תהומי משנת 1979, שבו אישר כי בן צבי השתתף בהחלטה על הרצח. הביצוע הוטל על תהומי ועל אברהם גיורא קריצ'בסקי.

 זכרו והשפעתו 
שמאל|ממוזער|250px|קברו של דה האן בהר הזיתים

 בתנועה הציונית 
רצח דה האן נחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזעזע את היישוב. בעיתונות פורסמו מאמרי הסתייגות חריפים, אך גם מאמרים שלא שכחו את אופיו ועברו. מייד אחרי מותו, התפרסמה כתבה בעיתון הארץ:

אף היו מאמרים שניסו להעביר את האחריות לצד הנפגע:

בשבועון מטעם ההסתדרות הציונית הוצדק הרצח על סמך היתר הלכתי לפגוע במלשינים.עתון "העולם", שבועון מטעם ההסתדרות הציונית, גיליון ל', כ"ג תמוז תרפ"ד, עמ' 598 מנגד שיבח ראש עיריית ירושלים מוסא כאזם אל-חוסייני את דה האן "המנוח היה מפורסם בחכמתו..במבטו החד.. ובתוכניתו שהייתה צריכה להביא לידי הסכמה עם מנהיגי התנועה הערבית, בהיותה מבוססת על יסודות מוצקים, הייתה הסכמה זו מבטיחה גם ליהודים החרדים את אותן הזכויות שהציונים והועדים שלהם מקפחים אותן"

הפובליציסט אורי קיסרי כתב ב"דבר", כשנה וחצי לאחר הרצח:

בלט בחריפותו הפובליציסט איש תנועת העבודה משה בילינסון, שכתב: .

עם זאת, כתב חוקר מדע המדינה שלמה אבינרי:

 בעדה החרדית 
דה האן נקבר בהר הזיתים ובהלוויה השתתפו אלפים. בחלק מן החוגים החרדים הפך דה האן לקדוש מעונה. באגודת ישראל העולמית, שמלכתחילה לא שבעה נחת מפעילותו של דה האן, שהייתה קיצונית מדי לטעמה, נשמעו קולות הסתייגות ממנו עם פרסום ספריו ההומוסקסואליים לאחר מותו, והתנועה נמנעה מהנצחת שמו.

הרב זוננפלד והרב דיסקין, מחשובי הרבנים של ירושלים, ניסחו את הכתוב על מצבתו. בין היתר כתבו שם: . הרב יוסף חיים זוננפלד אף הכריז: . מסורת זו נמשכת עד היום.

באמצע שנות השמונים ניסתה העדה החרדית לשנות את שמה של גינת זופניק שבירושלים ל"גן יעקב ישראל דה האן". מדי שנה, לקראת תאריך כ"ט סיוון, שהוא יום השנה להירצחו, מפרסמים נטורי קרתא מודעות רחוב בגנות הרצח.

 בתרבות הכללית 

הסופר ארנולד צווייג כתב ב-1932 רומן המבוסס על פרשת חייו של דה האן בשם "דה פרינט שב הביתה" (תורגם לעברית בשם "דה וריאנט שב הביתה"). בספר "נוצות" מאת חיים באר יש דמות המבוססת על דמותו של דה האן.

קובץ המכיל את כל שיריו יצא לאור לראשונה ב-1952. ארכיונו שמור בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם.

בשנות השבעים, עם התחזקותה של התנועה לזכויות ההומוסקסואלים בהולנד, נתגלו שני הרומנים הגדולים שלו ויצאו לאור במהדורות חדשות. "צינורות" עובד גם למחזה בשנות השמונים של המאה ה-20. אף על פי שהיה משורר מוערך, לא נקרא רחוב על שמו של דה האן עד 1993, בשל המחלוקת שנקשרה בשמו. בשנה זו, נקרא רחוב על שמו ברובע פּייפּ (Pijp) באמסטרדם, הרובע שבו מתרחשת עלילת "צינורות". ברחוב זה גם לוח זיכרון לזכרו של דה האן, ועליו חקוק שירו "אי-שקט" (ONRUST).

שמאל|ממוזער|250px|אחת מצלעות ההומומונומנט באמסטרדם, ועליה חלק ממילות שירו של דה האן "שיר לדייג צעיר".
במאה ה-21 מועלה זכרו של דה האן על ידי קהילת הלהט"ב כמשורר ואיש רוח שנרצח, אומנם על רקע פוליטי, אך בטענה שדמו הותר ביתר קלות בשל נטייתו המינית. שורה משירו של דה האן, "שיר לדייג צעיר" – "כזו כמיהה ללא גבול לידידות", חקוקה על אחת משלוש צלעות ה"הומומונומנט" באמסטרדם – אנדרטה המציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם.

 רשימת ספריו 
שירה
 1910 – שירים
 1914 – שירים ליברטיניים
 1915 – "השיר היהודי", כרך ראשון
 1917 – שירים
 1919 – "קרתגו חדשה"
 1921 – "השיר היהודי", כרך שני
 1922 – ירושלים
 1924 – מרובעים
 1952 – כל השירים בהוצאה מדעית
 1982 – אנתולוגיה משיריו

פרוזה
 1904 – צינורות (הודפס בפעם האחרונה ב-2006)
 1904 – "תעלה קטנה" (יצא לאור מחדש ב-1977)
 1907 – שקיעות (יצא מחדש ב-1984)
 1907 – 1910 – "משפטי חיווי": מכתמים שהופיעו בעיתון "דה אמסטרדמר" ובירחון הפלמי "התעוררות", וקובצו לראשונה לספר ב-1954
 1908 – פתולוגיות (הודפס בפעם האחרונה ב-2003)
 1983 – "סיפורים עצבניים" (Nerveuze vertellingen), הופיעו לראשונה בעיתונים וכתבי עת שונים בתחילת המאה העשרים

תיעודי
 1913 – "בבתי סוהר רוסיים"
 1916 – עבודת דוקטורט במשפטים

בעת שהותו בארץ-ישראל פרסם דה האן מאות טורים ורשמי-מסע בעיתון "אלחמן האנדלסבלאד", שבהם שָׁטַח את חוויותיו, רשמיו, דעותיו על העדות השונות בארץ (כולל ביקורת על התנועה הציונית); כמו כן מוזכרים בכתביו אישים ידועים מהתקופה: טרומפלדור, ז'בוטינסקי, ביאליק (שאותו העריץ, ואף הקדיש לו שיר) ואחרים. רשימות אלו טרם ראו אור בכרך אחד, אך כמה כרכים קטנים שלהן ראו אור:
 1925 – "פלסטינה", עם הקדמה מאת קרי ואן ברוכן
 1941 – "מכתבים מירושלים", אנתולוגיה בעריכת דוד קוקר
 1981 – "יעקב ישראל דה האן – כתבנו בפלסטינה", אוסף מאמרים מהשנים 1919–1924 בעריכת לודי חיבלס

לקריאה נוספת
 ספר ההגנה, כרך ב', חלק ראשון, הוצאת מערכות, 1959.
 דוד תדהר, בשירות המולדת, הוצאת ידידים, 1960.
 ש. א. שטוקהמר, "האמת על פרשת דיהאן", מודיעין, 46, 1971.

מנחם פרידמן, חברה ודת באורתודקסיה הלא ציונית בארץ ישראל תרע"ח-תרצ"ו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ה'תשל"ח.
 רות וולף, "נוכחות מוחלטת: דמותו של יעקב ישראל דה-האן ביצירה הסיפורית של קרי ואן ברוכן", מחקרים על תולדות יהדות הולנד, ה'תשמ"א.
עודד ארצי, "המפעל" - תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, קתדרה, 22, 1982.
 שי בר יעקב, "פרשת יעקב די האן", עיתון 77, 61, 1985.
 שמעון רובינשטיין, "פרשת דה-האן - רצח פוליטי או הוצאה להורג של מוסדות "המדינה שבדרך", כיוונים, 27, 1985.
 שלמה נקדימון ושאול מייזליש, דה האן - הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל, הוצאת מודן, 1985.

 ד. הלוי, רצח בירושלים, הוצאת תפוצה.
יוחנן אלדד, "דה-האן: מהשירים הליברטיניים לשירה יהודית", מחקרים על תולדות יהדות הולנד, ה'תשמ"ח-1988.
 מ. מ. גרליץ, מרא דארעא ישראל, כרך ב', הוצאת ירושלים, ה'תשס"ג.
 מבחר מתוך "המרובעים" של דה-האן, "עשרה מרובעים על אהבת ציון ועל אהבת נערים", התפרסם בגיליון 4 (ספטמבר 2006) של כתב העת הו! בעריכת דורי מנור (מהולנדית: רונן סוניס ואירית באומן).
 סונטה פרי עטו של דה-האן (מהולנדית: אביעד שטיר) התפרסמה בקובץ פני שבת, בעריכת יהושבע סמט-שינברג ואליעז כהן, הוצאת משיב הרוח, ה'תשפ"א. עמ' 259.
 קרי ון ברוכן, הבית הקטן שליד התעלה (תרגמה מהולנדית לעברית: שפרה פינקהוף), תל אביב: עם עובד, ה'תשל"א-1971.
 אשר אילני, התנקשויות פוליטיות בארץ ישראל, הוצאת כרמל, 2004.

קישורים חיצוניים


 דה האן באתר הספרייה ההולנדית הדיגיטלית, כולל טקסטים מלאים של הרומן צינורות והספר מרובעים, שירים רבים ומאמרים פרי עטו, וביוגרפיה מצולמת 
 על המצבה לזכרו של דה האן, אמסטרדם 
 סאפי, חילוני, חרדי והומו: חלק א', חלק ב', באתר GoGay

 יעקב ישראל דה-האן בבלוג 'סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות'
 אליהו קאופמן, הקדוש רבי יעקב ישראל דה-האן הי"ד, אתר הגדה השמאלית
 איש חידה : הרצח הפוליטי הראשון בארץ, יהודית אילן, עת־מול, גיליון כ' 6 (אוגוסט 1995). באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.



 , פורסם במקור בהמבשר









מכּתביו בתרגום לעברית:


  (מהולנדית אביעד שטיר)
  (תרגם מהולנדית והקדים מבוא: עידו הררי)
  (מהולנדית: אירית באומן ושולמית במברגר; מבוא: עידו הררי)

הערות שוליים

קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות בארץ ישראל
קטגוריה:רציחות פוליטיות בישראל
קטגוריה:להט"בים יהודים
קטגוריה:פוליטיקאים להט"בים
קטגוריה:פוליטיקאים ביישוב
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת אמסטרדם
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:סופרים יהודים הולנדים
קטגוריה:משוררים יהודים הולנדים
קטגוריה:משוררים ביישוב
קטגוריה:סופרים חרדים
קטגוריה:סופרים ביישוב
קטגוריה:עיתונאים חרדים
קטגוריה:עיתונאים הולנדים
קטגוריה:עיתונאים ביישוב
קטגוריה:יוצאים בשאלה להט"בים
קטגוריה:חוזרים בתשובה
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הפרושים
קטגוריה:העדה החרדית: אישים
קטגוריה:הרוגי התנקשויות
קטגוריה:עיתונאים להט"בים
קטגוריה:הולנדים שנולדו ב-1881
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1881
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1924