משה מונטיפיורי

סר משה חיים מונטיפיורי (באנגלית: Sir Moses Haim Montefiore, 1st Baronet, Kt; 24 באוקטובר 1784, ח' בחשוון ה'תקמ"ה, ליבורנו, טוסקנה – 28 ביולי 1885, ט"ז באב ה'תרמ"ה, רמסגייט , קנט, אנגליה) היה נדבן ושדלן יהודי מאנגליה, שהקדיש את חייו לסיוע ליהודים בארצות שונות. ידוע גם בתואר "השר משה מונטיפיורי", שר במשמעותו העברית המקורית - כתואר כבוד לאיש ציבור נכבד ורם מעלה, וכן כתרגום לתואר האצולה שהוענק לו על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1837.

מונטיפיורי זכה כבר בחייו להוקרה רבה ולעיטורי כבוד רבים, בהם אף תואר אבירות בריטי על פעולותיו למען יהודים נרדפים ברחבי העולם.

קורות חיים
ראשית חייו
מונטיפיורי נולד בשנת 1784 בעיר ליבורנו שבאיטליה, למשפחה יהודית-ספרדית אמידה שביתה היה באנגליה ושבאה לביקור בעיר אבותיה. הוא הבכור מתוך שמונת ילדיהם של יוסף אליהו מונטיפיורי (1759–1804) ורחל לבית לומברוזו דה-מטוס מוקאטה (1762–1841). בני משפחתו התיישבו באנגליה באמצע המאה ה-18. הוריו נישאו ב-1783, כשנה לפני לידתו. משה נקרא על שם סבו מצד אביו, משה ויטה (חיים) מונטיפיורי, שנולד בליבורנו ב-1712 ועזב לאנגליה ב-1760.

בין אבותיו הקדומים מצד אביו ניתן למנות את יוסף ליאון (אריה) מונטיפיורי, שנולד בפזארו, שבזמנו הייתה תחת דוכסות משפחת דלה רוברה, ב-1605.

הוא גדל והתחנך בלונדון. בבגרותו השתלם במסחר, עבד כפקיד וב-1803 היה אחד מ-12 הברוקרים היהודים בבורסה של לונדון. הוא נכנס לעסקי מסחר עם אחיו אברהם, ועשה חיל בעסקיו. ב-1812 נשא לאישה את יהודית כהן, בתו של , שהיה באותה עת היהודי העשיר ביותר באנגליה, וגיסתו של איל ההון נתן מאיר רוטשילד. כספרדי, היה בנישואים אלה עם בת משפחה אשכנזית משום שבירת מוסכמה בקהילה היהודית האנגלית. ב-1819 נבחר לפרנס הקהילה היהודית בלונדון.

מונטיפיורי נכנס לעסקי בורסה וביטוח עם משפחת רוטשילד והתעשר מאוד, עד כי בשנת 1824, בגיל 40, יכול היה לפרוש ולהקדיש את כל זמנו לעשייה ציבורית. כמו כן, באותה השנה נפטר אחיו אברהם, שותפו לעסקים.
ממוזער|כורסת מונטיפיורי בבית הכנסת שלו

פעילות ציבורית
ממוזער|חלק מצוואת יהודה טורא שהופיע בעיתון "המגיד" ב-1859. הקטע המודגש מציין את העיזבון שניתן למשה מונטיפיורי, שבו השתמש להקמת משכנות שאננים
כראש עדת הספרדים בלונדון דאג מונטיפיורי להקדיש את זמנו לעסקי הציבור והקים מוסדות צדקה. הוא ייסד קרן התיישבות יהודית, שנקראה "מזכרת משה", ותרם כספים גם לאנגלים לא יהודים. ב-1831 רכש בית ברמסגייט והקים שם בית כנסת, שנחנך ב-1833.

בין השנים 1835–1874 עמד בראש ועד שליחי הקהילות (Jewish Board of Deputies) – הארגון החשוב ביותר של יהודי אנגליה; הייתה זו הכהונה הארוכה ביותר של אדם אחד בתפקיד זה. בין השנים 1837–1838 כיהן כ"שריף של לונדון" (מעין סגן ראש עיר) והיה ליהודי השני שנשא בתפקיד זה אחרי דייוויד סלומונס. באותה שנה העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר אבירות. עושרו, ייחוסו, מעמדו, הופעתו המרשימה וקומתו התמירה פתחו לו דלתות בכל אשר פנה, והוא השכיל לנצל נתונים אלה לשתדלנות למען קהילות יהודיות. מונטיפיורי התקבל אצל ראשי השלטון ברוסיה, במרוקו ובגרמניה, וסייע ליהודים נרדפים. מונטיפיורי נבחר לעמית החברה המלכותית ב-1837 והיה ליהודי הראשון שנבחר לתפקיד זה.

בשנת 1840, כשנודע למונטיפיורי על עלילת דמשק, פעל בהצלחה לביטולה, ואף קיבל מן הסולטאן העות'מאני התחייבות בכתב ("פירמאן") להגנה על היהודים. שש שנים לאחר מכן נסע להיפגש עם הצאר ניקולאי הראשון, בניסיון שנכשל, לבטל פקודת גירוש נגד יהודים במערב האימפריה הרוסית, ולסייע לשיפור חייהם של כלל יהודי רוסיה.

בשנת 1846 הורע מצב היהודים באימפריה הרוסית בגין תוכנית ה"החינוך מטעם", עד שמונטיפיורי נסע לשם כדי לשנות את רוע הגזרה. במהלך ביקורו, ב-8 באפריל, נפגש מונטיפיורי עם נציגי השלטון, בהם גם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וניסה להשפיע עליהם לבטל את תוכנית "החינוך מטעם" של השלטון הרוסי, אך ללא הועיל. התוכנית פורסמה בשנת 1851, אולם מותו של ניקולאי הראשון ב-1855 שם קץ לתוכנית ולהוצאתה לפועל.

ביוני 1850 נרקמה עלילת דם נגד יהודי העיירה סוראמי. הדבר נודע למונטיפיורי רק ב-4 במרץ 1851 והוא פנה מייד לשגריר רוסיה בבריטניה והציע לו לכתוב מכתב למושל הכללי של גאורגיה (שהייתה אז תחת שליטת האימפריה הרוסית) מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב בעניין. מאוחר יותר הבטיח השגריר כי גם הוא יפעל לטובת יהודי העיירה. וורונצוב התחמק וטיהר את רשויות המשפט הרוסיות מאשמה של עיוות דין ואת הסוהרים מאשמת עינויים. מאידך גיסא, הוא טען כי על פי העדויות המצויות כרגע, היהודים שהואשמו הם בגדר חשודים בלבד, ולכן הורה לשחרר את העצורים, ולהמשיך בחקירה. בפועל, לא שוחררו העצורים לבתיהם אלא נשלחו לסיביר.

בשנת 1859 ביקר ברומא ועזר למשפחת מורטארה שבנם אדגרדו בן השש הוטבל בסתר על ידי המשרתת שלהם וכאשר הדבר נודע, הוא נחטף על ידי כמרים קתוליים ועל אף התנגדותם של ההורים הוכנס תחת הדת הנוצרית.

בסוף שנות ה-50 התעניין ברעיונות עם הרב קלישר בעניין ההתיישבות בארץ ישראל.

כאשר יהודי מרוקו היו צפויים לפרעות בשנת 1863, פעל מונטיפיורי להשגת כתב הגנה ושוויון זכויות ליהודים. באופן דומה פעל למען יהודי רומניה בשנת 1867 ובמקומות רבים אחרים. גם כשהיה כבן תשעים המשיך מונטיפיורי לצאת בשליחותן של קהילות יהודיות נרדפות. בפעולותיו למען יהודי התפוצות פעל מונטיפיורי מתוך הרגשת אחווה עם כל היהודים בעולם, ועל-פי העיקרון של ערבות הדדית כלל יהודית – "כל ישראל ערבים זה לזה".

פעילות בארץ ישראל
ממוזער|שרידי הכתובת בקבר רחל לזכר משפחת מונטיפיורי ששיקמו את המצבה מעל הקבר. פרטי הכתובת: 
ממוזער|שטר של שקל אחד, ועליו מתנוסס דיוקנו של מונטיפיוריממוזער|טחנת הרוח שהקים מונטיפיורי
מונטיפיורי ביקר בארץ ישראל שבע פעמים. במאה ה-19 היו סיורים אלה רצופים בקשיים ובסכנות, הן בשל תנאי הביטחון והן בשל מצב הדרכים. בתקופה זו שררו בארץ ישראל מחלות ועוני, וביקורו של מונטיפיורי תרם רבות לקיומן של הקהילות בארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, טבריה וחברון.

ביקורו הראשון
ב-1826 פרש מונטיפיורי מעסקיו בבורסה. באוקטובר 1827 נסע בפעם הראשונה לארץ ישראל, באוניית מלחמה של הצי הבריטי שהביאה אותו לאלכסנדריה. במצרים נמסר לו על מצב הביטחון בארץ, תקופה שבה היו מרידות נגד השלטון. בנוסף לכך הוא חלה וסבל משינויי האקלים. בכל זאת שמח "לצאת ממצרים" והגיע ליפו. ב-17 באוקטובר הגיע לירושלים ומצא "50 משפחות ספרדים, 40 אשכנזים ו-200 אלמנות זקנות – בעוני ובחוסר כל". הוא ורעייתו הרימו תרומה לתושבי העיר ומוסדותיה. בדרך חזרה תקפו אוניות מלחמה עות'מאניות בטעות את ספינתו והפסיקו את ההתקפה רק בהגיע האונייה לאלכסנדריה. הם הגיעו לאנגליה רק ב-28 בפברואר 1828.

ביקורו השני
מנובמבר 1838 שקל שוב מונטיפיורי לבקר בארץ ישראל. ואכן, במאי 1839 הגיע לארץ כאשר היה לו מושג על מצבה. הפעם הקדיש את תשומת הלב לשיפור מצבם של היהודים. הוא שמע מהם כי "עבודת האדמה היא הפתרון היחידי למצבם". הוא הגיע לארץ דרך נמל ביירות, לביקור שארך כחודש וחצי, וחילק את זמנו בין הגליל ליהודה. תחנתו הראשונה הייתה צפת, ולאחריה טבריה. שם פגש קהילות המנסות להשתקם אחרי החורבן של רעידת האדמה בצפת (1837). לצד העזרה הכספית שהגיש לאנשים, פגישותיו עם ההנהגה הצפתית, בראשות הרב אברהם דב מאבריטש והרב חיים נחום מזרחי, הניבו תוכניות לפנייה לחקלאות ולאיתור אדמות לרכישה.יצחק בן צבי, 'מאורעות צפת מביזת תקצ"ד ועד מרידת הדרוזים בשנת תקצ"ח, איגרות צפת שנשלחו למשה מונטיפיורי', ספונות, ז' (תשכ"ג), עמ' רעה-שכב.

מונטיפיורי עבר בצפת ובטבריה ונתן לכל אחד מהתושבים מענק כספי; עלה להר מירון מלווה ביהודי צפת.
ביקר בחברון; בירושלים נאלץ לחנות בהר הזיתים בשל המגפות שפרצו בעיר.
בלוויית מזכירו, ד"ר אליעזר הלוי, קרא פרקי תהילים בקבר דוד. בעקבות התלוותו של הלוי אל מונטיפיורי הוא הפך לחברו וליועצו.
הפעם החליט לקדם בנייה של מפעלי הרפואה, ולשם כך שלח רופא מגרמניה, ד"ר שמעון פרנקל, וארגן חלוקת תרופות בחינם. כן החל ליזום הקמת בתי מלאכה ומפעלי חקלאות. הוא החליט כי יבקש עזרה למפעלו מיהודי העולם, אך לא ראה הצלחה. במסע זה החלה אשתו לכתוב את יומן המסעות שלה. בנוסף הוסיף חלק למבנה של קבר רחל הקיים עד היום.

בדרכו חזרה מהמסע נפגש מונטיפיורי עם השליט המצרי מוחמד עלי וניסה לשכנעו להעניק קרקע להתיישבות יהודית בארץ ישראל על ידי הקמת סניפי בנקים בערים ערביות שונות, בהן ביירות ודמשק, אולם המהלך לא צלח. מונטיפיורי חזר לאנגליה באוגוסט 1839.

ביקורו השלישי
גם ביקורו בשנת 1849 החל בגליל. ראשיתו בצפת, בה פגש שוב את ראשי הקהילה, הרב שמואל הלר והרב שמואל עבו, העתידים להיות אנשי הקשר שלו עוד שנים רבות. מונטיפיורי ופמלייתו התקבלו בהתרגשות רבה והביקור נוצל כדי לטפל בסוגיות חשובות כגון: פרודוקטיביזציה של כלכלת הקהילה, שכלול שירותי הבריאות בעיר, סוגיות של מינוי סוכנים קונסולרים של מעצמות אירופאיות ועוד. מצפת הדרימו לטבריה, נצרת ודרך שכם הגיע לירושלים. מונטיפיורי התקבל בשמחה על ידי תושבי ירושלים. לביקור זה נלווה אליו המדינאי הבריטי ג'ורג' גאולר. ביום שלפני כניסתו לעיר, יצאו בחום הקיץ רבנים ובראשם הרב הראשי, כדי לקבל את פניו. מוקדם בבוקר יום כניסתו, שלושה ימים לפני תשעה באב, התמלאו הדרכים יהודים רבים, שבדרך כלל לא שהו מחוץ לחומות העיר. לדברי הקונסול הבריטי, ג'יימס פין, "היה זה חיזיון מרהיב-עין שלא נראה כמותו מעולם". ליד שער העיר נקהל המון של יהודים מכל העדות. האוהלים של פמליית מונטיפיורי הוצבו במיידאן (כיכר פתוחה) סמוך לפינה הצפונית-מערבית של החומה, והתהלוכה פנתה אל בית הכנסת. עד הביקור הזה, מעולם לא הייתה בעת החדשה הפגנה יהודית כזו במרחב הציבורי. מונטיפיורי ביקר אצל הפחה (פאשא, המושל), ולאחר מכן עלה אל גג והשקיף על הר הבית. בהמשך ביקר מונטיפיורי גם בחברון. הוא תרם בארץ כספים משלו ומן המגביות באירופה. סופר אז שכל גבר, אישה וילד יהודי קיבל דולר אחד, ככל הנראה כדי להשיג מפקד של האוכלוסייה היהודית, מבלי לעבור על האיסור על ספירת העם. ביקור זה הותיר בקרב יהודי ארץ ישראל רושם כי יש להם נציג מכובד שיכול לספר באירופה על קשייהם.

בשובו מארץ ישראל, החלו לפעול המפעלים הבאים: קופת תמיכה ליולדות עניות, תפירת אריגים ומכונת דפוס - "משאת משה ויהודית" עבור ישראל ב"ק. בשנת 1854 שלח לעיר מכונות להקמת בית אריגה, אך הניסיון לא הצליח.

ביקורו הרביעי

בשנת 1855 הגיע לארץ עם ירושה שקיבל מהנדבן היהודי יהודה טורא. הוא הניח אבן פינה לבית חולים, בנה בית ספר לבנות, וקנה פרדס גדול ליד יפו מידי הרב יהודה הלוי מרגוזה וקרא לו "גן מונטיפיורי", לימים הוקמה עליו "שכונת מונטיפיורי".תל אביב ואתריה, "אריאל, כתב עת לידיעת ארץ ישראל", 48–49, מרץ 1987, עמ' 57 בנסיעתו זו גם קידם את רעיון עבודת האדמה: 35 משפחות מצפת נבחרו להתיישבות, קבוצה דומה התארגנה בטבריה, וכן קבוצת יתומים הוכשרה לעבודת האדמה.

השכם בבוקר 26 ביולי, ביקרו משה ויהודית מונטיפיורי בהר הבית. את קבוצת המבקרים הובילו כאמל פחה ומפקד הצבא שלו. הקבוצה סיירה במתחם תחת שמירת חיילים חמושים, מבלי לסגור אותו בפני מתפללים בעת הביקור. במהלך הסיור פקד הפחה על אחד המוסלמים שבמקום לשאוב מים מן הבאר בכניסה למסגד אל-אקצא בשביל מונטיפיורי וידידיו, ולאחר מכן המשיכה הקבוצה אל המעבר התת-קרקעי שמתחת למסגד המוביל אל "השער הכפול" מתקופת בית שני. במצוות הפחה נפרשו לקבוצה שטיחים ברחבה תחת כיפת השלשלת, שם נחו, שוחחו והשקיפו על הר הזיתים. הביקור עבר ללא גילויי עוינות מצד המוסלמים, אולם עורר גינויים מצד גורמים יהודיים בירושלים.

מונטיפיורי ביקש מהפחה להוציא מהרובע היהודי את מקום השחיטה העתיק של העיר, שהיה מפגע תברואתי, ולאחר זמן מה הועבר המקום אל מחוץ לחומות. תוכניותיו הכלכליות של מונטיפיורי עוררו התנגדות בקרב כמה מהרבנים האשכנזים, בשל החשש שיגרמו להפסקת הזרמת התרומות מחוץ לארץ. אחדים מהחרדים הביאו לידי הטלת חרם על מונטיפיורי בשלושה מבתי הכנסת שלהם.
הזוג מונטיפיורי ביקרו גם בחברון וכאמל פחה הבטיח כי ינסה להכניס את משה למערת המכפלה, אולם ההצעה סוכלה.

בביקור זה, ככל הנראה, עלה לראשונה הרעיון להקים את טחנת הרוח בירושלים. הדבר יושם, בסופו של דבר, בביקורו הבא של מונטיפיורי בארץ ישראל, ב-1857.

ביקורו החמישי
בשנת 1857 גילה כי ניסיונות ההתיישבות החקלאית נכשלו והחליט לבנות את שכונת משכנות שאננים (השכונה הוקמה כעבור שלוש שנים, והייתה הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה). באותה שנה בנה על האדמה שקנה לבית החולים טחנת קמח, על מנת למשוך יהודים בירושלים לעבור לשכונה החדשה.

ביקורו השישי
בשנת 1865 ניסה לקדם שוב את היישוב החקלאי בארץ, כולל בפקיעין. מסע זה תועד בחוברת שנמסרה לעיתון "הכרמל".

ביקורו השביעי
הנסיעה האחרונה של מונטיפיורי לארץ ישראל הייתה בשנת 1875. הוא כבר היה בן 90 והספיק רק לבקר במקומות הקדושים, התרצה מהקמת השכונות בעיר ומהקמת בית הספר החקלאי במקוה ישראל.

בעת ביקורו זה נפגש עם נציגי הקהילה היהודית בגאורגיה (לא ברור אם נפגש איתם בעת שביקר ברוסיה). הם כתבו לו מכתב, בו הודו לו על מאבקו נגד עלילת הדם.

סוף דבר
בחמישה מתוך שבעת ביקוריו של מונטיפיורי בארץ ישראל, ציווה על קיום מפקד בקרב תושביה היהודיים בעיקר בערי הקודש: מפקד ראשון בשנת 1839, ואחרון ב-1875. על עריכתם של חלק מהמפקדים פיקח עוזרו ומזכירו של מונטיפיורי אליעזר הלוי.

ממוזער|סמל משפחת מונטיפיורי עם הכיתוב "ירושלם" בעברית
בכל מסעותיו סייע להתפתחות היישוב העברי בארץ ישראל ולהקלת תנאי החיים של היהודים בה. בין השאר הודות לכבוד שרחשו לו השלטונות העות'מאניים והקונסולים הזרים בארץ הודות למעמדו בבריטניה. מונטיפיורי קידם את התיישבות היהודית מחוץ לחומות ירושלים. סייע לפרנסת תושבי העיר ועודד את העבודה היצרנית ואת עבודת האדמה. כמו כן פעל לשיפור שירותי הרפואה בירושלים. מוכרת במיוחד טחנת הקמח שהקים ועומדת עד היום בשכונת משכנות שאננים.

בשנת 1846 קיבל תואר ברונט מהמלכה ויקטוריה, אשר אישרה לו גם לקבוע על סמל משפחתו את הכיתוב "ירושלם"  באותיות עבריות.

חיים אישיים
משה מונטיפיורי ורעייתו יהודית לבית כהן ממשפחת רוטשילד, פעלו יחדיו בפעילויות ציבוריות שונות; יהודית התלוותה אליו במרבית מסעותיו בעולם לרבות לארץ ישראל, ועל שמה נקראו שדרות יהודית במרכז שכונת מונטיפיורי בתל אביב. יהודית נפטרה בשנת 1862, חודשים ספורים לאחר יובל לנישואיהם. לזוג לא היו צאצאים.

בצעירותו לא היה מונטיפיורי יהודי שומר מצוות. אך למן ביקורו הראשון בירושלים התקרב ליהדות, ומאז קיימו בני הזוג אורח חיים חרדי. בין השאר היה הרב הראשי האשכנזי של לונדון, נתן אדלר, מהאנשים המקורבים ביותר למונטיפיורי. הוא הקפיד לקחת עמו שוחט למסעותיו בעולם כדי שיוכל לספק בשר כשר, ולאירועים ונשפים שאליהם הוזמן עם שועי עולם נהג להביא מזון וכלים משלו. בבית שהקים בעיר רמסגייט  במחוז קנט בנה בית כנסת (ידוע כבית הכנסת מונטיפיורי), ובשכונת משכנות שאננים אותה בנה בירושלים דאג שיהיו שני בתי כנסת לשימוש 16 המשפחות שהשתכנו בה – אשכנזי וספרדי.

זמן קצר לפני מותו של מונטיפיורי חגגו קהילות יהודיות ברחבי העולם את יום הולדתו ה-100. הוא נפטר בשנת 1885 בעיר מגוריו רמסגייט, שם נקבר.

אחיו של משה מונטפיורי היה הוריישו מונטפיורי, ממייסדי הקהילה הרפורמית של בריטניה.
ממוזער|שלט "משפחת מונטיפיורי" המקורי
ממוזער|תמונתה של יהודית מונטיפיורי

הנצחתו
חמש שכונות נקראות על שמו בירושלים: מזכרת משה, זיכרון משה, אוהל משה, ימין משה – בנחלאות ובעיר הישנה, וקריית משה, שהפכה לשכונה גדולה בכניסה לירושלים. טחנת הקמח שהקים עומדת עד היום בשכונת ימין משה. הטחנה משכנת היום מוזיאון קטן על מונטיפיורי ופועלו, ובצדה העתק משוחזר של המרכבה שבה נהג לתור את הארץ.

בתל אביב הוקמה שכונת מונטיפיורי כשהרחוב המרכזי בשכונה הוא שדרות יהודית על שם אשתו. בין השאר, בערים ירושלים, תל אביב - יפו, חיפה, באר שבע, נתניה, פתח תקווה, חולון, רעננה, אשדוד וקריית אונו נקראו רחובות על שמו. בחולון ישנו, בנוסף לרחוב על שמו, גם רחוב על שם המרכבה שלו באזור התעשייה.

בניו יורק נקרא בית הקברות היהודי הגדול בעיר השוכן ברובע קווינס על שמו, בית הקברות מונטיפיורי. המקום הפך למוקד משיכה ענק ולמרכז יהודי גדול עקב המצאות אוהל הרבי מליובאוויטש במתחם בית הקברות. על שמו נקרא גם מרכז רפואי גדול  ברובע הברונקס.

ב-30 בינואר 1975 הוצא אל המחזור שטר בסך 10 לירות ישראליות עם דיוקנו של משה מונטיפיורי. השטר היה בשימוש עד 31 במרץ 1984.

ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
ממוזער|עץ מונטיפיורי בגן הטרופי גני יהושע ת"א באדיבות דר' אבישי טייכר, מתוך אתר פיקיויקי
השיר "השר משה מונטיפיורי" מאת חיים חפר ובהלחנת דובי זלצר זכה לפרסום רב בביצוע יהורם גאון. בשיר מתוארים המלאכים בבואם לקחת את מונטיפיורי (פעם בעשור לחייו, החל מגיל 80 ועד גיל 101) אך כל פעם דוחה מחדש את בואם כדי לעזור ליהודים בעולם.

ב-19 במרץ 1985, ביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (ושותפים נוספים), הועתק עץ תפוז השמוטי האחרון מפרדסו של מונטיפיורי, לגן הטרופי בגני יהושע - פארק הירקון ת"א, במגמה לשמר את המורשת של העת החדשה.

 מרכבתו של מונטיפיורי 

עם מותו של מונטיפיורי, זכה במרכבה בה השתמש למסעותיו באירופה ג'ון אגברט בנגוך (Bengough), ידיד משפחת מונטיפיורי שכיהן כמנהל הסניף הווינאי של תאגיד הגז הבריטי שהוקם על ידי מונטיפיורי. בנגוך העניק או מכר את המרכבה לכומר הציוני-נוצרי ויליאם הכלר, שעסק באיסוף פריטים שונים על מנת להקים את המוזיאון הציוני בארץ ישראל. בנוסח צוואה שכתב הכלר ב-28 באפריל 1900 רשם:

על אף נוסח הצוואה, המרכבה הועמדה למכירה פומבית בווינה ב-1909. בוריס שץ, שנודע לו על כך בעת ששהה בעיר הפציר בהכלר שלא למכור את המרכבה (שממילא לא היו עליה קופצים) וקיבל אותה ממנו עבור "בית הנכות בצלאל".
ממוזער|מצבת משה מונטיפיורי
בשנת 1986 הוצתה המרכבה בידי אלמוני ושוחזרה מחדש בידי איתמר ניומן.

מכתביו
 יומנם של משה ויהודית מונטיפיורי חלק 1  חלק 2 
 הספר "משה וירושלים" שנכתב על ידי מונטיפיורי עצמו ותורגם לעברית 
 מסמכים ומקורות הקשורים לשתדלנותו המדינית של משה מונטיפיורי למען קהילות ישראל במזרח. המסמכים והמקורות מוצגים בצירוף מבוא והערות, פעמים 20, תשמ"ד 1984, עמ' 21–54 

ראו גם
 בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי - ספרייה שנקראה על שמו בירושלים
 טחנת הרוח במשכנות שאננים
המרכבה של מונטיפיורי
 בית הכנסת מונטיפיורי
 יהודית מונטיפיורי

לקריאה נוספת
 ישראל ברטל (עורך), משה בדורו: על משה מונטיפיורי ופעליו – אסופת מאמרים, הוצאת מרכז משגב ירושלים, תשמ"ז-1987. 
 אליעזר בשן, משה מונטיפיורי ויהודי מרוקו: על פי תעודות חדשות מן השנים 1885-1845, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשס"ט-2008. 
 ליב חזן, דברי ימי הציונות: מראשיתה ועד ימינו, ירושלים: הוצאת קריית ספר, 1951. 
 רות גולדשמידט למן, משה מונטיפיורי 1784–1885: ביבליוגרפיה, הוצאת מרכז משגב ירושלים, תשמ"ה-1984. 
 יעקב יערי-פולסקין, ראשון החולמים, בתוך: חולמים ומגשימים, תל אביב: הוצאת מ. מזרחי, 1967, עמודים 17–33 
 שלמה אומברטו נכון, משה מונטיפיורי, הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"ט-1970. 
 משה שרגא סמט, משה מונטיפיורי - מציאות ואגדה, הוצאת כרמל, תשמ"ט-1989. 
 רפאל שטראוס, משה מונטיפיורי, הוצאת אמנות, תל אביב, תרצ"ט-1930. 
 סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה, גיליון 43, כסלו תשע"ד
 ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 494–503 - תיאור הקונסול הבריטי בירושלים את ביקורו של מונטיפיורי ב-1855. 


 Abigail Green, "Rethinking Sir Moses Montefiore: Religion, Nationhood, and International Philanthropy in the Nineteenth Century", American Historical Review, Vol. 110, No. 3, 2005, pp. 631–658

קישורים חיצוניים





 זכרונות משה מונטיפיורי בתרגום ישראל חיים טביוב במאגר פרויקט בן-יהודה
 סר משה מונטיפיורי, באתר אתרוג
 שירו של חיים חפר השר משה מונטיפיורי, מתוך אתר שירונט

 זיכרון משה, הספד של הרב חיים אריה הלוי הורביץ על מונטיפיורי 






 "והם עלו על מרכבה" - פרק על חייו של משה מונטיפיורי, בתוכנית "מינהר הזמן", באתר תאגיד השידור הישראלי

 משה מונטיפיורי, באתר הבנק אוצר התיישבות היהודים


  אבשלום קור, אבן ירושלמית מתחת לראשו (ז'אבו), גלי צה"ל, 3 בדצמבר 2024


הערות שוליים 

*
קטגוריה:משפחת מונטיפיורי
קטגוריה:יהודים שמוצאם ממגורשי ספרד
קטגוריה:נדבנים יהודים איטלקים
קטגוריה:נדבנים יהודים בריטים
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים בריטים
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים איטלקים
קטגוריה:עמיתים יהודים בחברה המלכותית
קטגוריה:אנשי עסקים אנגלים
קטגוריה:נדבנים אנגלים
קטגוריה:יהודים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:בריטים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:אצולה יהודית בריטית
קטגוריה:לונדון: אישים
קטגוריה:אישים שעל שמם שכונות בישראל
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:אישים שהונצחו בשטרות כסף ישראליים
קטגוריה:בריטים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:יהודים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:ועד שליחי הקהילות: אישים
קטגוריה:ארץ ישראל: נוסעים יהודים
קטגוריה:מונצחים בשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית
קטגוריה:יהודים בארץ ישראל במאה ה-19
קטגוריה:ילידי 1784
קטגוריה:נפטרים ב-1885