תוכנית בילטמור

ממוזער|שמאל|100px|מלון בילטמור (גלויה)
250px|ממוזער|שמאל|שלט רחוב בילטמור בפתח תקווה
תוכנית בילטמור היא תוכנית שהתקבלה במאי 1942 בוועידה של הארגונים הציוניים ביחס לעתיד פלשתינה-ארץ-ישראל.

הוועידה, שאורגנה על ידי נשיא ארגון ציוני אמריקה, הרב אבא הלל סילבר, בשיתוף עם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ויו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, כונסה בהיעדר אפשרות לקיים את הקונגרס הציוני בתקופת מלחמת העולם השנייה, אולם נעשה מאמץ משמעותי לדמות אותה ככל האפשר לקונגרס, והשתתפו בה כ-600 צירים מ-18 מדינות. הוועידה התכנסה בין 9 במאי ל-11 במאי 1942 במלון בילטמור בניו יורק, ועל שמו נקראה התכנית.

התוכנית שהתקבלה בוועידה כללה הצעת פתרון בת שלושה סעיפים לשאלת ארץ ישראל:
פתיחת שערי הארץ לעלייה יהודית חופשית.
מסירת הפיקוח על העלייה ועל פיתוח הארץ באזורים הבלתי מיושבים לסוכנות היהודית.
דרישה להקמת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") בכל שטחה של ארץ ישראל (ללא חלוקה) שתשולב במערך הדמוקרטי שיכון בעולם עם תום המלחמה.

התוכנית לא מזכירה את המילה "מדינה".
אולם ועידת בילטמור סימנה את פתיחת המאבק שהוביל בן-גוריון להקמת המדינה היהודית לאלתר, על רקע אכזבה בתנועה הציונית מהספר הלבן של 1939, שהשלים את הנסיגה ההדרגתית של בריטניה ממחויבותה לעקרון הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל. נוכח תלותה של בריטניה בסיוע האמריקני בזמן המלחמה, חשב בן-גוריון ב-1941 כי כל החלטה שתתקבל בעניין ארץ ישראל לאחר המלחמה תיעשה תוך מעורבות מכרעת של ארצות הברית, ולכן החל לחזק את קשריו עם המנהיגות הציונית שם, על מנת שזו תגביר את השפעתה על הממשל האמריקני כדי שיתמוך בתוכנית הציונית.

הניו-יורק טיימס סיקר את ועידת בילטמור ותיאר אותה כתמיכה חשובה במנהיגותם של ויצמן ובן-גוריון. אחד הנוכחים בוועידה תיאר מחווה שהייתה לדבריו שיאה הדרמטי: סטיבן וייז, ראש "ועד החירום", ענד לאצבעו של ויצמן טבעת חותם שקיבל לדבריו מתיאודור הרצל בסיום הקונגרס הציוני השני בשנת 1898. הקהל פירש את המחווה כהכתרת ויצמן ליורשו של הרצל בידי ציוני אמריקה.

לתוכנית בילטמור קמו מתנגדים, הן מבין אלה שהאמינו בשלמות הארץ, הן מקרב אלה שתמכו ברעיון הדו-לאומיות - דהיינו, ארץ ישראל כמדינה אחת לשני עמים. בן-גוריון הוסיף לקדם את התוכנית שיזם, על אף התנגדות רבה גם במפלגתו, מפא"י.

בין 15 באוקטובר ו-10 בנובמבר 1942, אישר הוועד הפועל הציוני המצומצם בירושלים, ברוב גדול, את עיקרי התוכנית, שהפכה למצע המדיני הרשמי של התנועה הציונית.
בדצמבר 1944 אישרה את התוכנית אספת הנבחרים של יהודי ארץ ישראל.
בדצמבר 1946 אישר הקונגרס הציוני ה-22 את תוכנית בילטמור.
עם זאת, כבר ב-5 באוגוסט 1946 שלח בן-גוריון את ד"ר נחום גולדמן לארצות הברית עם הסכמה לחלוקת הארץ, דבר שהוביל לביטול תוכנית מוריסון-גריידי (שהוצגה ביולי 1946) על ידי טרומן וסלל את הדרך למשלחת אונסקו"פ שמונתה במאי 1947 ובעקיפין להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.

בפתח תקווה ובתל אביב-יפו רחוב על שם תוכנית בילטמור.

 לקריאה נוספת 
 דוד הלל שפירא, מפילנתרופיה לאקטיביזם, מוסד ביאליק, 2001.

הערות שוליים

קטגוריה:ציונות: היסטוריה
קטגוריה:יהדות ארצות הברית