רוזה לוקסמבורג

שמאל|ממוזער|250px|רוזה לוקסמבורג, בגיל 24 (1895)
רוזה (גם רוזליה) לוקסמבורג (בפולנית: Róża (רוּז'ה) Luksemburg; בגרמנית: Rosa Luxemburg; 5 במרץ 1871 – 15 בינואר 1919) הייתה מהפכנית יהודייה פולנייה-גרמנייה, ותאורטיקנית מרקסיסטית פמיניסטית. נרצחה בידי אנשי מיליציית פרייקור לאחר כישלון מרד הספרטקיסטים, מרד קומוניסטי בהנהגתה.

 קורות חיים 
 ילדות ונעורים 
רוזה לוקסמבורג נולדה בשם רוזליה לוקסנבורג (Rozalia Luxenburg) בעיירה זמושץ' בפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית משכילה וחילונית מן המעמד הבינוני. אמה, לינה לבית לוונשטיין, הייתה דתייה שהרבתה לקרוא ספרי דת. אביה, אליאש (לימים אדוארד), היה סוחר עצים. היא הייתה הצעירה מבין חמשת הילדים במשפחה. בבית הוריה דיברו גרמנית ופולנית ורוזה הצעירה למדה גם רוסית.

המשפחה עברה לוורשה, וכשלוקסמבורג הייתה בת 5 פיתחה מחלה בירכיה, אשר ריתקה אותה למיטה במשך שנה וגרמה לה לצליעה קשה כל ימי חייה. בשנים 1880–1887 למדה בגימנסיה בוורשה והצטיינה בלימודיה. היא למדה ארבע שפות על בוריין, פיתחה בגיל צעיר חיבה לשפה המדוברת והכתובה ונעשתה לפעילה פוליטית בתנועות שמאל פולניות. בשלב זה כבר החלה להיות מעורבת בתנועות מהפכניות. כעבור שנתיים נאלצה להימלט לשווייץ על מנת להימנע ממאסר. בשווייץ השתלמה באוניברסיטת ציריך במדעי הטבע, במשפטים ובכלכלה ובשנת 1897 קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה בנושא "ההתפתחות התעשייתית של פולין". הייתה אחת הנשים הראשונות שקיבלו תואר דוקטור בכלכלה.

בציריך פגשה את המהפכן לאו יוגיכס (Leo Jogiches), והתפתחה ביניהם מערכת יחסים אישית ואינטלקטואלית, שהייתה בעלת השפעה על חייה. השניים התנגדו ללאומנות של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), וייסדו ביחד בשנת 1893 את העיתון "מטרת הפועלים". לוקסמבורג הביעה בעיתון את דעתה לגבי המהפכה בפולין וטענה שהיא אפשרית רק אם תתחולל מהפכה כזו גם בארצות השכנות – גרמניה, אוסטריה ורוסיה, וכי המאבק בקפיטליזם חשוב יותר מן המאבק הפולני לעצמאות לאומית. בניגוד ללנין, שללה לוקסמבורג את הזכות להגדרה עצמית של הלאומים.

בשנת 1897 עברה רוזה לוקסמבורג לגרמניה ונישאה לסוציאליסט הגרמני גוסטב ליבק, על מנת להשיג אזרחות גרמנית, ולפעול במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. נישואים אלו היו לשם מטרה זו בלבד, והשניים לא קיימו חיי משפחה בפועל.

בשנים 1907–1914 שימשה כמרצה בבית הספר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בברלין.

 הוגת דעות מהפכנית 
בשנת 1903 הייתה לוקסמבורג מראשי הדוברים בוויכוח שבין אדוארד ברנשטיין ואוגוסט בבל על נושא ה"רוויזיוניזם". ברקע הדברים היה ניצחון אלקטורלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית שהעניק לה כשלושה מיליוני קולות ושמונים ואחד מושבים ברייכסטאג. ברנשטיין ואנשי קבוצתו הרוויזיוניסטים, ראו בכך הזדמנות לקחת חלק בשלטון ולקבל משרות המגיעות להם מכוח ההישג בבחירות, כגון סגנות נשיאות הבית. בבל ולוקסמבורג, ועימה קרל ליבקנכט, ראו בכך שיתוף פעולה עם הגורמים הבורגניים שאותם הם רוצים לחסל, ובגידה במשנתו של קרל מרקס. לוקסמבורג האמינה במהפכה, ולא בהשתלבות שקטה במשטר, אשר לדעתה, תחניק את הגורמים המהפכניים במעמד הפועלים.

לוקסמבורג נאבקה למען זכות הצבעה לנשים ולמען שינוי במעמדן. במאמרה "הפרולטרית" פנתה לפועלות וקראה להן להיות מעורבות פוליטית ולהצטרף אליה למאבק למען זכות הצבעה, זכות התמודדות לנשים ושיפור במעמדן.

ב־1905 חזרה לוורשה, נעצרה בעקבות פעילות מחתרתית, ושוחררה על ידי חבריה למחתרת ששיחדו מספר קצינים.

לוקסמבורג התנגדה למלחמת העולם הראשונה, וחזתה את התמוטטות גרמניה והאימפריה האוסטרו הונגרית. עם פרוץ המלחמה ייסדה לוקסמבורג ביחד עם ליבקנכט את "הליגה הספרטקיסטית", בתחילה כחלק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ולאחר מכן כמפלגה נפרדת. ארגון זה היה הבסיס למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. על רקע זה נעצרה, ביחד עם ליבקנכט, וב-28 ביוני 1916 נידונה לשנתיים מאסר. בכלא המשיכה לכתוב ולהיות מעורבת בענייני השעה, והביעה תמיכה בלנין ובמהפכה הבולשביקית, אם כי ביקרה את דרכם בכמה עניינים. היא הבריחה מהכלא את כתביה ובהם מכתביה לחברתה סופי ליבקנכט.

יחסה של לוקסמבורג לאלימות במסגרת מהפכה קומוניסטית שתעביר את הגה השלטון לידי מעמד הפועלים היה מורכב. בכמה מכתביה ניכרת התנגדות לאלימות, כמו במאמרה "אוטופיית השלום" שכתבה בשנת 1911, אך במקומות אחרים סירבה לגנות את הטרור במהפכת 1905 ברוסיה, ובמאמרה "מהי ברית ספרטקוס" היא קוראת להתנגד למה שתפסה כאלימות של הבורגנות "באגרוף ברזל" וקראה "להעמיד את האלימות המהפכנית של הפרולטריון". באותו מאמר היא גם כותבת: "במלחמת המעמדות הזאת, האחרונה בתולדות העולם, ולמען המטרות הנעלות ביותר של האנושות, המסר שלנו לאויב הוא: אגודל לעין וברך לחזה!". לוקסמבורג ביקרה את הפשרנות של הסוציאל-דמוקרטים בארצה אף יותר מאשר ביקרה את לנין; היא האמינה במהפכה באמצעים בלתי אלימים כמו שביתות ומרי אזרחי אך במקרה הצפוי של התנגדות אלימה מצד השלטון הקיים לא שללה אלימות.

ב-8 בנובמבר 1918 שוחררה לוקסמבורג מן המאסר, במסגרת חנינה כללית שהעניק הקאנצלר, הנסיך מקס פון באדן, בימיו האחרונים של משטר הקייזר, בטרם הכרזתה של רפובליקת ויימאר. בתקופה זו החלו הספרטקיסטים בניסיון להביא למהפכה קומוניסטית בגרמניה לפי המודל שאותו ראו ברוסיה – מדינה שהובסה בקרב, התמוטטות בית המלוכה, ויצירת מועצות פועלים שיהפכו לגופי שלטון. הרפובליקה הצעירה נאבקה בניסיונות אלו, שכללו הפגנות ענק של פועלים וחיילים משוחררים. על אף שלוקסמבורג סברה כי פעולות אלו מוקדמות מדי והרפתקניות, היא עמדה בין מנהיגי הפועלים, ונשאה נאומים מדי יום. נאומה האחרון ניתן בוועידת היסוד של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.

ממוזער|שמאל|250px|מצבותיהם של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה
ב-15 בינואר 1919 נתפסה לוקסמבורג יחד עם וילהלם פיק וקרל ליבקנכט על ידי חברי ארגון הפרייקור – ארגון ימני קיצוני של חיילים משוחררים. במשך מספר ימים לא נודע גורלם. מאהבה של לוקסמבורג, לאו יוגיכס, שניסה להתריע על היעלמותה, נעצר אף הוא ונרצח. ארבעה חודשים לאחר מכן נמצאה גופתה צפה בנחל בלב פארק טירגארטן בברלין, שם ניצבת אנדרטה צנועה לזכרה. כפי הנראה נחבטה בגולגולתה בקת של רובה, ולאחר מכן נורתה בראשה. היא קבורה בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.

 אישיותה 
יש מחלוקת האם לוקסמבורג הייתה בעלת רגישות גדולה לסבל האנושי משום תמיכתה באלימות כאמצעי להשגת מטרות פוליטיות ובשל תמיכתה במהפכה הקומוניסטית שהתרחשה בברית המועצות.

יש הטוענים כי ניחנה ביכולת לשאוב השראה אהבה וכוחות מסביבתה. ללוקסמבורג היו רגישות, קשב ליפה ודקות אבחנה, חיבור עמוק לטבע והבנה עמוקה לתחושות היצור החי. מצד אחד הייתה לוחמת צדק ואשת ברזל ומאידך הייתה בה השלמה וקבלת הסבל, ושמחה ושלווה פנימית שאינן תלויות בנסיבות. לוקסמבורג קיבלה את החיים כמו שהם יחד עם הזוועות שבהם ויחד עם זה נאבקה בעוולות ובחוסר צדק. הייתה קיימת דיאלקטיקה בין רגישותה לבין הדחף למאבק והזנה הדדית ביניהם. רגישותה נתנה לה את הכוחות לצאת למאבקים ובמהלכם היא נעשתה מודעת ורגישה יותר לעוולות. לוקסמבורג הייתה מודעת גם לנזקי הסביבה מבפגיעת האדם בטבע, טרם הייתה מודעות לנושא..

 הנצחתה 
בגרמניה
בגרמניה המזרחית נחשבה לוקסמבורג לגיבורה לאומית, ועל שמה נקראה כיכר בברלין. לאחר איחוד גרמניה החליטה עיריית ברלין שלא לשנות את שם הכיכר.
לוקסמבורג הונצחה בבול שהונפק בגרמניה המזרחית, והועלה כרעיון בישראל. עם מותה זכתה, לצד ליבקנכט שנרצח עימה, להערכת זכרם מפי לנין וטרוצקי, על תרומתם למעמד הפועלים, והזכירו את רדיפתם מצד סטלין.

בישראל
ב-18 באפריל 1999 הנפיק דואר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דואר על נושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרה של רוזה לוקסמבורג שעליו מופיע דיוקנה. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הבול.

 כתביה בעברית 
 כתבים נבחרים בשלושה כרכים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1943
 מכתבים מבית-הסוהר, (תרגום מגרמנית: לאה גולדברג, 1942), תל אביב: ספרית פועלים, מהדורה מחודשת 2009.
 שאלות עתים בוערות, מבחר כתבים, תרגום מגרמנית: הראל קין, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
 משבר הסוציאל-דמוקרטיה – עלון "יוניוס" 1916, (תרגום מגרמנית: אלעד לפידות), רסלינג, 2017.
 על מקורו של האחד במאי (1894), (תרגום: אבי גולדברג), 2022.

 לקריאה נוספת 
 פאול פראהליך, רוזה לוקסמבורג, תל אביב: ספרית פועלים, מגרמנית ישראל רוזנצווייג, 1942.
 יעקב טלמון, רוזה לוקסמבורג הספונטניות המהפכנית, מולד, ח, תש"ם.
 אנגליקה טים (עורכת), בעקבות רוזה לוקסמבורג: מורשתה של רוזה לוקסמבורג והשמאל הגרמני והישראלי, תל אביב: קרן רוזה לוקסמבורג – הנציגות בישראל, 2009.
 רוברט ס' ויסטריך, השורשים היהודיים של רוזה לוקסמבורג, כיוונים, 1, תשל"ט, עמ' 71–85
יאיר הראל, 70 יהודים ששינו את העולם, לרגל 70 שנה למדינת ישראל, מטר, 2018, עמ' 111–114.
 קייט אוונס, רוזה האדומה – ביוגרפיה גרפית של רוזה לוקסמבורג, מאנגלית ניב סבריאנו, הוצאת פרדס, 2019
 ליאור טל שדה, ענווה ונכנעת: הומניזם עמוק בכתיבתן של לאה גולדברג ורוזה האדומה, בתוך "מה למעלה מה למטה", הוצאת כרמל 2022.
 דנה מילס, רוזה לוקסמבורג, תל אביב, הוצאת גמא, 2025.

קישורים חיצוניים

 ארכיון רוזה לוקסמבורג, באתר הארכיון האינטרנט המרקסיסטי בעברית
 סטפן ברונר, 
 קישורים למאמרים ועבודות אודות רוזה לוקסמבורג




  ערן סבג, רוזה לוקסמבורג: 93 שנים להירצחה, חיים של אחרים (תוכנית רדיו) בגלי צה"ל, 15 בינואר 2012
  ערן סבג ודוד סורוצקין, רוזה לוקסמבורג: 147 שנים להולדתה | חלק א' | חלק ב' | חיים של אחרים (תוכנית רדיו) בגלי צה"ל, 2018
 שאול דותן, שאלות עתים בוערות, רוזה לוקסמבורג, באתר הפתיליה, 10 במאי 2015
 ד"ר יוחאי סלע, השמאל הישראלי "מגלה מחדש" את רוזה לוקסמבורג, מגזין המזרח-התיכון, 21 במרץ 2009
 יפתח גולדמן, שושנת מהפכות אדומה, נובמבר 2009


ליאור טל שדה, שלושה פרקים על רוזה לוקסמבורג בהסכת קולות של רוח, גל"צ 2021



 על החתום: מכתבים מבית הסוהר, מגישה: ליעד מודריק, פרק על מכתביה של רוזה לוקסמבורג בהסכת על החתום של בית אביחי

מכּתביה:
 , 

הערות שוליים

קטגוריה:יהודיות פולניות
קטגוריה:יהודיות גרמניות
קטגוריה:קומוניסטים גרמנים
קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מאוניברסיטת ציריך
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת ציריך
קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות בגרמניה
קטגוריה:תאורטיקנים במדע המדינה
קטגוריה:מהפכנים גרמנים
קטגוריה:גרמנים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:רפובליקת ויימאר: אישים
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ברית המועצות
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות פרידריכספלדה
קטגוריה:חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
קטגוריה:פוליטיקאיות גרמניות
קטגוריה:קומוניסטים יהודים
קטגוריה:מהפכנים יהודים
קטגוריה:נשים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:פמיניסטיות גרמניות
קטגוריה:פמיניסטיות יהודיות
קטגוריה:ילידות 1871
קטגוריה:ילידי 1871
קטגוריה:נפטרות ב-1919
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1919