קדוש (נצרות)

על פי האמונה הנוצרית, הקדושים הם בני אדם שעברו קאנוניזציה (הוכרזו כקדושים) על ידי הכנסייה לאחר מותם, בזכות הקשר החריג שלהם עם האל, מעשיהם המיוחדים או הצטיינותם המוסרית. בני אדם חיים אינם יכולים להיחשב קדושים, משום שכל עוד הם חיים הם עלולים לחטוא. זרמים מסוימים בנצרות הפרוטסטנטית, לעומת יתר הכנסיות (הקומוניונים הקתולי, האורתודוקסי והאוריינטלי), אינם מכירים בפולחן קדושים ומכנים בשם "קדושים" את כל המאמינים הנוצרים.

 פולחן הקדושים 
ישנן דרכים מגוונות לבצע את פולחן הקדושים ולהגדיר מיהו הקדוש ומהן סגולותיו. מרבית הכנסיות מאמינות כי הקדושים מסוגלים לתווך בין בני אדם רגילים לבין האל. התיווך מתבצע בעזרת תפילה אל הקדוש בעת מצוקה, חגיגת חג לכבודו, עלייה לרגל למקום קבורתו, וכן באמצעות הקדשים שונים או חליפין של נרות, תרומה כספית לכנסייה ואף שבועות. ברבות מהכנסיות שמורים גם שרידים של הקדושים – חלקים מגופותיהם או מחפצים שהיו שייכים להם, אשר אוצרים בתוכם חלק מכוחו המיוחד של הקדוש.

 התפתחות פולחן הקדושים 
הנצרות הקדומה
השימוש בשרידי הקדושים השתנה במשך השנים. בתקופת הנצרות הקדומה ביקרו המאמינים בקברי המרטירים – קדושים שנרדפו בשל אמונתם ומתו על קידוש השם – וחלקו להם כבוד. קברי הקדושים היו אז מחוץ למרכזי הערים, ולא יוחסו להם כוחות מאגיים.

השינוי המשמעותי ביחס לקדושים התרחש לאחר שהקיסר הרומי קונסטנטינוס הפך את הנצרות לדת מוכרת באימפריה הרומית ולאחר מכן לדת הרשמית של האימפריה. בתקופה זו הועברו קברי הקדושים מאזורי שדה למרכזי הערים, בניגוד למסורת הרומית רבת השנים הרואה בגופות מתים דבר טמא (יחס כזה לגופות קיים עד היום ביהדות). בתקופה זו גם גברה הנטייה לייחס לקדושים כוחות על-טבעיים ולבקש את עזרתם.

העברת שרידי הקדושים בוצע באופן חגיגי וגילוי שרידי קדושים עזר לחיזוק האמונה הנוצרית באזור. במאה ה-4 החלו להיבנה מבנה דת מיוחדים, הנועדו לכבוד הקדושים - הנקראים מרטיריום (היכל המרטירים).

ימי הביניים הקדומים
בימי הביניים הקדומים תפסו שרידי הקדושים תפקיד מרכזי בפרקטיקה הדתית של הנוצרים. בקרב עמים שנוצרו זה מקרוב, נתפשו הקדושים כאלהויות זעירות בפנתיאון הנוצרי, ולעיתים נעשה זיהוי בין אלים פגאניים לקדושים בעלי מאפיינים ביוגרפיים רלוונטיים. שרידי קדושים הופצו בכל העולם הנוצרי כקמיעות בעלי סגולות מאגיות וכבסיס לכנסיות בקהילות נוצריות חדשות. בתעודות היסטוריות יש עדות לכך שגם פגאנים השתמשו בשרידים נוצריים בשל המוניטין שלהם כמבצעי נסים. בתקופה זו הושם הדגש בעיקר על שרידי הקדושים ולא על חייהם של הקדושים.

לצד השימוש המאגי בשרידים קדושים, רווחה בימי הביניים הקדומים גם הקדשה של אנשי כנסייה שמילאו את תפקידיהם בצורה טובה במיוחד, גם אם לא היו נוצרים מעולים בצורה יוצאת דופן. האפשרות להכריז על כל אדם מיוחד כקדוש הניבה יבול עצום של קדושים מקומיים, שלא הוכרו מחוץ לאזור מצומצם.

בתקופה זו הוכרו אנשים רבים כקדושים, דבר שעזר לבסס את האמונה בנצרות בקרב חברי הקהילה. חלק מאנשי הכנסייה ניסו להעלות את מעמדן של קהילותיהם באמצעות הכרזה על מציאת שרידים קדושים באזור. קדושים מקומיים אלו זכו להערכה רבה יותר מצד האוכלוסייה, ויצרו לקהילה מוניטין טובים בזכות הקשר הקרוב עם הקדוש. אנשי כנסייה אחרים ניסו לספח פולחנים קיימים אל חיק הנצרות, באמצעות המצאת מיתוס חליפי לטקס שהתקיים במקום. כך יוסדו כנסיות עם שרידים של קדושים נוצרים על שרידיהם של מקדשים פגאניים, או של אתרי פולחן-טבע עתיקים. המוניטין של מקומות אלו כקדושים נותר על כנו, אך ההסבר להתרחשויות העל-טבעיות בו השתנה.

קאנוניזציה

במאה ה-11 החליטה הכנסייה למסד את תהליך ההקדשה, ויצרה מנגנון רשמי של הכרה בקדושה – הקאנוניזציה. מנגנון זה ביטל את ההכרה בקדושתם של קדושים מקומיים רבים, שלא הייתה הוכחה שחיו באמת, או שביצעו נסים. אחד התנאים להכרה בקדוש היא עדות מהימנה כי האדם ביצע לפחות שלושה נסים לאחר מותו. אם האדם אינו מרטיר, יש להוכיח גם שחי חיים ראויים להערכה. חלק מאלו אשר נחשבו לקדושים אך לא עברו את תהליך הקאנוניזציה קיבלו מעמד של מבורכים.

ימי הביניים – הקדוש כמופת
בשיא ימי הביניים השתרש החינוך הדתי הנוצרי, והדגש בשיח המרכזי על קדושים הוסט מהמאגיה אל המוסר. בתקופה זו הדגישה הכנסייה לא את יכולתם של הקדושים או שרידיהם לחולל נפלאות, אלא את אורח חייהם הראוי להערצה. קדושים אלה, שהיו מופת בחייהם וזכו בעקבות זאת להיות בניו הנבחרים של האל, מכונים קונפסורים (להבדיל ממרטירים, שהם קדושים מעונים). מבטא מובהק של תופעה זו הוא פרנציסקוס מאסיזי, מייסד מסדר הפרנציסקנים שהתבלט בסגפנותו ובאדיקותו. במאה ה-13 גם פורסם הספר "מקראת הזהב" (1265) – אסופה של סיפורים על חיי קדושים. אסופה זו מבטאת אף היא את מרכזיותה של אישיות הקדוש בפולחן.

הכנסייה הפרוטסטנטית והקדושים

במאה ה-16 הכריזו הפרוטסטנטים, ובעיקר הקלוויניסטים, כי האל הוא האחראי הבלעדי להתרחשויות בעולם, וכי לכנסייה גם אין סמכות לקבוע מיהם הקדושים. קבוצות פרוטסטנטיות רבות ביטלו את פולחן הקדושים באזוריהן בטענה שמדובר בסוג של עבודת אלילים. לעומת התפיסה הקתולית שטוענת שמדובר בקדושה, טענו הפרוטסטנטים שכל חברי "הכנסייה האמיתית" הם נבחרי האל ולפיכך קדושים.

בעת החדשה נוספו לכנסייה קדושים רבים – בעיקר מרטירים שנרדפו במשטרים טוטליטריים, אך גם נוצרים שהצטיינו במעשיהם.

חקר הקדושים המודרני
התאולוג הגרמני רודולף אוטו שחי בשנים 1869–1937 כתב מחקר בנושא הקדוש הנחשב עד ימינו לאחד החשובים במחקרי הנושא במאה ה-20. לדבריו, בכל דת שהיא, היסוד העמוק ביותר הוא יסוד הקדושה אותו הוא כינה "נומינוזי" מהמילה הלטינית NUMEN – אל. האדם הסוגד לקדוש או לשרידיו נמצא במצב נפשי נומינוזי שהוא מצב נפשי מיוחד של התעלות השונה מכל סוג התעלות אחרת מוסרית או אסתטית. בנוסף להתעלות, מצב נפשי זה מתאפיין בהתבטלות עצמית מול הקדוש, פחד מעוצמתו ותדהמה מיכולותיו. מצב נפשי זה הוא לא רציונלי ועל כן קשה להבנה. מכאן שהקדושה אינה תכונה פנימית של הקדוש. הקדושה אינה נובעת מתכונות פיזיות של הקדוש או שרידיו אלא מיחסו של המאמין אל הקדוש. הקדוש ויכולותיו המיסטיות הם סוג של סמלים בעיני המאמין הסוגד. רק ניתוח תהליכים היסטוריים, חברתיים ופסיכולוגיים יכולים לפרש ולהסביר סמליות זו.

הסוציולוג אמיל דירקהיים טען שהקדושים מסמלים, בעיני המאמינים, התגלמות אידיאלית של חברתם. הוא גם קבע שלקדושים ופולחנם יש תפקיד חשוב בליכוד החברתי של הקהילה.

ייחוס מעשי ניסים לקדושים לאחר מותם
לאורך ההיסטוריה האנושית התפתחו אגדות על ניסים סביב חייהם של דמויות דתיות, כמו קדושים בנצרות. לפי גישה ביקורתית מודרנית, תופעה זו משקפת תהליך תרבותי: ככל שדמות זוכה להערצה עמוקה יותר, כך מתרבות סביבה מסורות על כוחות על-טבעיים. עם הזמן, וככל שמתבססת תפיסה מדעית של חוקי הטבע וביקורת מקורות היסטורית, סיפורי הניסים נוטים להצטמצם או להיתפס כמיתולוגיים. עם זאת, יש הכרה בכך שאישים כריזמטיים עשויים לחולל שינוי ממשי במצבם הנפשי או הגופני של מאמיניהם, גם ללא הסבר על-טבעי לדוגמה אפקט פלצבו.

בספר היסטוריה של מלחמת המדע עם התיאולוגיה בנצרות שכתב אנדרו דיקסון וייט, מייסד אוניברסיטת קורנל, בשנת 1896 הוא מתחקה אחר תהליך שבו יוחסו מעשי ניסים לקדושים שונים לאחר מותם.

ממוזער|פרנסיסקו חאווייר|פרנסיסקו חאווייר, שנים רבות לאחר מותו החלו לייחס לו ביצוע מעשי ניסים, שהוא עצמו או אנשי תקופתו לא כתבו עליהם כלל
כמקרה מבחן מביא וייט את סיפור חייו של פרנסיסקו חאווייר, מן הדמויות המרכזיות במסדר הישועים. חאווייר, אציל ספרדי ופרופסור בפריז, ויתר על קריירה אקדמית מבטיחה ויצא כמיסיונר למזרח הרחוק. במשך כשתים-עשרה שנים פעל בהודו וביפן, כשהוא עובר מכפר לכפר ומלמד את עיקרי הנצרות, עד מותו בשנת 1552. סביב דמותו, כמו סביב קדושים רבים אחרים, נוצרה ספרות עשירה של "ניסים".

במהלך שנותיו כמיסיונר כתב מספר רב של מכתבים מפורטים, אשר נשמרו ולאחר מכן פורסמו; ואלה, יחד עם מכתביהם של בני תקופתו, מציגים בבירור את כל מאפייני חייו. בשום מקום במכתביו שלו או במסמך בן זמנו לא מופיע תיאור של נס שחולל. לכל היותר, התרחשו שניים או שלושה מקרים במהלך כל חייו, שנדרשת אמונה יוקדת כדי להציגם כהתערבות אלוהית.

למשל במסע באירופה הוא חצה נהר עם שגריר אחד המשרתים נקלע למים עמוקים והיה בסכנת טביעה. השגריר התפלל בלהט רב, המשרת נאבק ויצא מהזרם. תוך 60 שנה לאחר מותו הגדילו ביוגרפים שונים את המקרה ל"נס". במקום שהשגריר יתפלל מסופר שהוא עצמו התפלל. אצל כותבים מאוחרים יותר, חאווייר מתואר כמרים את הסוס ורוכבו מן הזרם במעשה על־טבעי ברור. לפי מכתביו שלו, מכתבי חבריו ודברי האב אקוסטה מראים שהשפה היפנית הייתה קשות לו, ולימודן דרש מאמץ רב. בביוגרפיות המאוחרות של חאווייר נוצרה אגדה שהוא דיבר יפנית ושפות שבטיות באופן מושלם.

במכתביו של חאווייר אין כל אזכור לניסים במובנם הרגיל, אף שהוא מתאר בפירוט רב את פעילותו ומדווח בלהיטות על כל מה שראה בו סימן לעידוד או לחסד אלוהי. גם בהתכתבויות של עמיתיו המיסיונרים אין אזכור לניסים שחולל. אוספי מכתבים ישועיים מן התקופה, ובהם הקובץ שפרסם עמנואל אקוסטה כעשרים שנה לאחר מותו, אינם כוללים כל תיעוד עכשווי של נס שביצע, דבר המצביע על כך שסיפורי הניסים יוחסו לו רק בשלב מאוחר יותר.
בשנת 1562 נשא יוליוס גבריאל אאוגובינוס (Julius Gabriel Eugubinus) נאום חגיגי על מצבתו בפני נציגי האפיפיור ואבות מועצת טרנטו. אף שהזכיר סימנים רבים לחסד אלוהי, הוא לא הזכיר כלל את ריבוי הניסים שיוחסו לפי האגדות לחאווייר מאוחר יותר.

בשנת 1622 התקיימו ברומא הליכי הקנוניזציה של פרנסיסקו חאווייר. הקרדינל מונטה, בנאומו בפני האפיפיור גרגוריוס החמישה־עשר, ציין עשרה ניסים עיקריים שביצע חאווייר לכאורה, כולל הפיכת מי ים למים מתוקים, ריפוי חולים, החייאת מתים, החזרת סירה אבודה, התרוממות גופנית, גרימת רעידת אדמה לעיר חילונית, ואפילו סיפור מוזר שבו סרטן השיב לו צלב שאבד בים. כמו כן הוזכרו נס שבוצעו לאחר מותו, כגון מנורות ממולאות במים קדושים שדלקו כאילו היו שמן. לאחר ההכרזה כקדוש הופיעו ביוגרפיות רבות, שכל אחת מהן הגדילה את מספר הניסים והעצימה אותם. לדוגמה, סיפור על קופת כסף שבו חאווייר החזיר מפתח מבלי לקחת כסף – בסיפורים מאוחרים יותר הפך לניסי פלאי עם הבטחה שהקופה תישאר תמיד מלאה. בשנת 1682, 130 לאחר מותו של חאווייר, פרסם האב בוהור (Father Bouhours) ביוגרפיה קלאסית, שבה ריבוי הניסים הוגדל עוד יותר: מספר ההחייאות, אספקת המים, דגיגים פלאיים והתרוממויות (טרנספיגורציות) גדלו משמעותית לעומת הסיפורים הקודמים, והניסים שהופיעו במקורות מוקדמים במידה מועטה, הופיעו כעת כמות גדולה יותר ובעוצמה חזקה יותר.

ראו גם
 קדוש מגן
 מבורך
 חגי קדושים נוצרים

לקריאה נוספת
אביעד קליינברג, רגל החזיר של האח ג'ינפרו, זמורה-ביתן, תל אביב 2000.
סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים, האוניברסיטה הפתוחה, 2006.

קישורים חיצוניים

 רשימת קדושים בנצרות (אנגלית)


הערות שוליים

*