תוכנית המצפים בגליל

ממוזער|מושב כחל
ממוזער|תצפית על בקעת בית נטופה מהמצפה הררית
ממוזער|יובלים, מבט מאתר הנצחה לבן היישוב ארבל רייך
ממוזער|מצפה הילה, תצלום אוויר, 2005
תוכנית המצפים בגליל הייתה תוכנית רחבת היקף להקמת יישובים יהודיים ב בשנים 1979–1980 (בתקופת ממשלת בגין), במסגרת מדיניות "ייהוד הגליל". במסגרת התוכנית הוקמו בפרק זמן קצר מספר גדול של קדם יישובים יהודיים קטנים, אשר כונו "מצפים". הכוונה הכללית הייתה שיהפכו בהמשך ליישובים רגילים כגון יישובים קהילתיים, קיבוצים וכו'.

היסטוריה
את התוכנית יזם שר החקלאות אריאל שרון.

החלטת הביצוע למפעל המצפים התקבלה באפריל 1979, בישיבת הוועדה להתיישבות המשותפת לממשלת ישראל ול. ההחלטה אישרה הקמת 30 מצפים בטווח של 6–8 חודשים. לפי יוזמיה, מטרת התוכנית הייתה לפרוש אוכלוסייה יהודית ברחבי הגליל ההררי כדי להגדיל את שיעור האוכלוסייה היהודית בגליל ולמנוע השתלטות של תושבים ערבים על אדמות מדינה באזור.

התוכנית מומנה בעיקר על ידי המחלקה להתיישבות של ההסתדרות הציונית.

בשלב ראשון אויש כל מצפה על ידי 7–15 משפחות שהתגוררו במבנים זמניים. חלק מהיישובים תוכננו עבור אוכלוסייה שחיפשה מגורים ואיכות חיים.

בפועל עד 1981 אוכלסו 26 מצפים.

מטרות התוכנית מול תוצאותיה
בתחום הטריטוריאלי
מבחינה טריטוריאלית, התפיסה התיישבותית ראתה בנוכחות הפיזית ערובה יחידה לקיום בעלות על הקרקע. זאת בשילוב של המצפים עם תוכניות רכישת קרקעות תוך מניעת רצף טריטוריאלי ערבי.
שליטה על קרקעות: מפעל המצפים הביא להסדרת דונמים רבים על ידי גידור שטחים למרעה וחקלאות.
רכישת קרקעות: מהמגזר הערבי, גם לצורכי הרחבה וגם כאסטרטגיה. בפועל היו מקרים בצד הערבי של הקשחת עמדות אל מול המצב שהוביל לנטיעת מטעי זיתים שלא כחוק ועוד.
פיקוח על קרקעות: אחת ממטרות המצפים הייתה מניעת בנייה לא חוקית. בפועל התופעה גברה עקב הדרכים שנפרצו למצפים.
עיבוי גושי התיישבות ומניעת רצף לא יהודי: בגליל ההררי המרכזי היו ב-1986 כ-75% לא יהודים. פריסת המצפים יצרה מציאות חדשה, בעלת חשיבות גאו-פוליטית. כמו כן נוצר קשר הדוק בין שתי האוכלוסיות.

בתחום הדמוגרפי
בהגדרת מטרות המצפים נכתב במפורש כי לא יהיה בכוחם לשנות את האיזון הדמוגרפי בגליל, אך הועמדו בפניהם יעדים אחרים בתחום, כגון - משיכת אוכלוסייה עירונית ועולים חדשים לאזור לצד מסגרת לדור ההמשך של מושבי הגליל. יעדים שהושגו באופן חלקי בלבד.
משיכת אוכלוסייה לגליל: האוכלוסייה שהיגרה מאזורים אחרים בארץ הייתה אמורה להגיע ליישובים ייחודים מבחינה רעיונית-חברתית ומבודדים גאוגרפית. בפועל, חלק הארי לאכלוס המצפים היה המעמד הבינוני-גבוה ממחוזות חיפה והצפון שעבר למצפים ששכנו בקרבה למישור החוף הצפוני, עובדה שאפשרה שמירה על מקומות הפרנסה במרכז ויצרה למעשה פרבור. הקרבה לערי פיתוח שאינן מבוססות ככרמיאל, הביאה ליציאת האוכלוסייה החזקה מהן למצפים סביבה.
פתרון לבני מושבי הגליל: בני המושבים שלא יכלו להיקלט במושבי האם, הופנו למצפים ייעודיים. בפועל נקלטו בהם בין 10 ל-20 אחוז מבני המושבים. רוב המועסקים במצפים אלו עובדים מחוץ להם. עיקר הבעיה היא אי התאמה בין יכולת מצפים אלו להתפתח כיישובים חקלאיים מסיבות שונות, לבין הרצון שיהיו כאלו.
המצפה כצורת התיישבות חדשה: נעשה ניסיון ליצור יישובים שלא שייכים לאף זרם אידיאלוגי התיישבותי. יישובים שיהיו בעלים ישירים על אדמותיהם ובעלי עצמאות כלכלית שתקל על הממסד. בפועל, יישובים מעטים בלבד הגיעו לעצמאות כלכלית ותושביהם נאלצו לחפש עבודה מחוץ להם.

 ביקורת על תהליך הקמת המצפים 
הביקורת על תהליך הקמת המצפים (בצפון) מתמקדת בכמה כשלים מרכזיים הנובעים מאופי ההקמה הייחודי, שאופיין במהירות, כמות גדולה וזמניות. הגורם המרכזי לכשלים הללו מסוכם בקביעה כי "הצורך הפוליטי להקים מספר גדול של יישובים, ומהר, יצר חלק ממשגים אלו"סופר ופינקל 1988 עמ' 76. במידה מסוימת, תהליך זה היווה חזרה על משגי הקמת עיירות הפיתוח, שם לחצי זמן הובילו לפריסה נרחבת תוך יצירת אפשרויות פיתוח מוגבלות ותחרות מרחבית עם יישובים קיימים. מטרת תהליך זה הייתה ליצור זעזוע במערכת ההתיישבותית בגליל, אך בפועל הזעזוע היה קצר-מועד, והמערכת שבה למסלולה הרגיל.

המהירות שבה הוקמו המצפים הובילה לליקויים תכנוניים ותפעוליים שהאטו משמעותית את התפתחותם ואכלוסם, והשליכו על האזור כולו. ליקויים אלה כללו את אי-הסדרת מובלעות קרקע בבעלות ערבית בתוך מרכזי היישובים ואת היעדרן של תוכניות מתאר מתאימות. בנוסף, ההתיישבויות סבלו מתעסוקה מוגבלת ומאמצעי ייצור מוגבלים. האחראים חשו אי-שביעות רצון מקצב האכלוס, והניסיונות להאיצו נתקלו בקשיים תשתיתיים וכלכליים אלה. מבחינה חברתית, ייחודם של המצפים יצר קשיים בהתאמת מתיישבים חדשים. רבים לא מצאו מסגרות חברתיות תואמות, ואף נרשם חוסר רצון של המתיישבים הראשונים לקלוט חברים חדשים במטרה לשמר את המסגרת הייחודית של היישוב.

המיקום הפיזי של המצפים היווה מקור לקשיים נוספים. חלק גדול מהם הוקמו בקרבה או בתוך שמורות טבע ואזורי יער, עובדה שמקשה הן על פיתוח היישוב והן על שמירת הטבע. מצפים אחרים מוקמו באזורים בעלי טופוגרפיה קשה רק מפני שהיו שם אדמות מדינה. מיקום כזה מקשה על הפיתוח, גורם לנזק אקולוגי ומייקר את העלויות. עם זאת, מיקומים אלו מציעים נוף ייחודי עם פוטנציאל תיירותי שטרם מומש.

התכנון והיישום המהיר יצרו בעיות ארוכות טווח באסטרטגיית הקרקעות והפריסה. נוצר חשש למחסור עתידי בשטחי קרקע לא רק לעתודות התיישבות אלא גם לצרכים חיוניים כמו ריכוז אשפה וביוב. צורך זה עלול להוביל לפגיעה בשטחים הירוקים, שהם יתרון ייחודי של הגליל. נטען כי פריסת היישובים הייתה רחבה מדי ביחס לרזרבות הקרקע, וכי ניתן היה לשמור על הקרקע בדרכים חלופיות כמו מרעה או התיישבות ארעית של הנח"ל. ניתוח היתרונות והחסרונות של מיקום המצפים הראה כי גם אם כמות המצפים הייתה קטנה בשליש, התוצאות מבחינת השמירה על הקרקע היו דומות.

חלוקת המצפים
המצפים חולקו בין תנועות ההתיישבות על פי מפתח פוליטי וחלוקה זאת הביאה לתלונות קיפוח מצד בני מושבים בגליל. משלא נענו דרישותיהם, פלשו גרעינים של בני מושבים לשני מצפים, צבעון וטל אל. לבסוף הובטח לבני המושבים שלושה מצפים והם פינו את המצפים אליהם פלשו. בעקבות זאת, דאגו בתנועות הקיבוציות לשלוח כוחות חלוץ לאייש מצפים שלהם בהקמה, כדי למנוע פלישות נוספות.

רשימת המצפים

ראו גם
פיזור אוכלוסין
יישובי הכוכבים
מסמך קניג
מועצה אזורית משגב

לקריאה נוספת
ארנון סופר ורחל פינקל (1998). "המצפים בגליל – לקחים ראשונים" מתוך "סוגיות בפיתוח אזורי", עמ' 63–88, המרכז לפיתוח כפרי ועירוני, ירושלים.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: היסטוריה
קטגוריה:הגליל: היסטוריה
קטגוריה:ההתיישבות היהודית בארץ ישראל
*
+
קטגוריה:1979 בישראל
קטגוריה:1980 בישראל