הושענא רבה

הוֹשַׁעְנָא רַבָּה (בארמית: הושענא רבא; בעברית: הושענא הגדול) הוא היום השביעי והאחרון של חג סוכות והיום השישי של חול המועד סוכות (היום החמישי בחוץ לארץ). נהוג לעשות בו שבע הקפות עם ארבעת המינים ולומר פיוטי הושענות רבים יותר מאשר בששת ימי החג הקודמים, ומכאן שמו. הושענא רבה היה יום שיא מצוות ערבה בבית המקדש, ונהגו לזקוף בו את הערבות על המזבח אפילו אם חל בשבת. כיום נותר לכך זכר במנהג חיבוט ערבה הייחודי להושענא רבה. יום זה מתייחד בכמה מנהגים נוספים, כגון תיקון ליל הושענא רבה, מנהג הצל ועוד. ביום שאחריו מתקיים חג שמיני עצרת, שהוא יום טוב.

 אופי היום ושמותיו 
השם "הושענא רבה" מוזכר לראשונה ככינוי ליום האחרון של חג הסוכות במדרש שוחר טוב. ההסבר המקובל לכינוי מבוסס על ריבוי פיוטי הושענות, אך ניתנו הסברים נוספים בדרך הרמז:
זהו היום העשרים ושישה לאחר יום בריאת העולם, כמניין שם הוי"ה, שנקרא "שם רבה".
זהו יום נ"א (51) בתקופת התשובה המתחילה בראש חודש אלול. לפיכך "הושע-נא" היא תפילה לישועה ביום נ"א זה, שהוא יום גדול ("רבא") שכן הוא חותם את ימי התשובה.

ליום זה שמות נוספים המופיעים במקורות ישראל הקדומים:
יום חותם (או יום החיתום) – יום גמר חיתום הדין. בראש השנה וביום הכיפורים כל באי עולם נידונים כל אחד לעצמו, ובחג הסוכות העולם כולו נידון על המים, כלומר כמה גשם ירד בשנה הקרובה, ועל ברכת הפירות והתבואות. יום זה, שהוא יומו השביעי של החג, הוא יום החיתום האחרון של דין זה. מכיוון שהאדם תלוי במים, דומה הושענא רבה במקצת ליום כיפור, ומרבים בו בתפילה ובתשובה כעין יום כיפור.
יום שביעי של ערבה – על שם מנהג הערבות ביום זה.
יום חיבוט חריות – על שם חריות (ענפי) הדקל שהיו מביאים לבית המקדש ביום זה, לדעת רבי יוחנן בן ברוקה.

בספרות הקבלה הושענא רבה נחשב יום המסוגל להגן על ישראל ולהצילם מאויביהם. הוא גם היום בו על פי המסורת עתידה להיות מלחמת גוג ומגוג.
חגי הנביא ניבא את אחת מנבואותיו "בשביעי בעשרים ואחד לחודש", כלומר בכ"א תשרי – יום הושענא רבה. בנבואה זאת דיבר חגי הנביא על חידוש בית המקדש ונהירת כל הגויים אליו:  ייתכן ויש לכך קשר למסורת המוזכרת בתלמוד, לפיה מנהג חיבוט ערבות הוא "מנהג נביאים" או "יסוד נביאים", ולפי פירוש רש"י הכוונה לחגי, זכריה ומלאכי.

 מצוות הושענא רבה 

ממוזער|הקפות הושענה רבה, איור מיברייסקיה אנציקלופדיה (1906–1913)

בזמן שבית המקדש היה קיים, בחג הסוכות היו מעמידים ערבות בצדי מזבח העולה שעמד בעזרה, חזית בית המקדש, כשראשיהן כפופים על גבי המזבח. הגובה הכולל של המזבח היה 10 אמות, ו-9 אמות מהיסוד שעליו העמידו את הערבות ועד לגג המזבח, לא כולל הקרנות. על כן הערבות היו בנות 11 אמה כדי שיתנשאו מעל המזבח ואמה אחת תהיה מוטה על המזבח מלמעלה.

הכהנים היו מקיפים את המזבח והערבות בכל יום מימי הסוכות, ובהושענא רבה היו מקיפים את המזבח שבע פעמים, כמתואר במשנה:

בגמרא נחלקו אם זקיפת הערבות במקדש היא הלכה למשה מסיני, או לדעת אבא שאול ניתן ללמוד זאת מהמילים "ערבי נחל" – שתי ערבות, אחת למקדש ואחת ללולב. זקיפת הערבה הייתה דוחה את השבת במקדש רק ביום השביעי של חג הסוכות. הבייתוסים התנגדו וניסו למנוע זאת.

נטילת הערבה מחוץ לבית המקדש (בגבולין) היא מנהג שהנהיגו הנביאים מתקופת בית שני, ואינה דוחה שבת. דבר זה הביא לארגון מחדש של לוח השנה העברי כך שהושענא רבה לא יחול בשבת.

 מנהגי הושענא רבה 
כזכר למנהגי היום מתקופת בית המקדש נהוג אף היום להקיף שבע פעמים את בימת בית הכנסת עם ארבעת המינים, תוך כדי אמירת פיוטי הושענות.

 חיבוט ערבות 
ממוזער|מכירת ערבות למנהג חיבוט ערבה בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבניו יורק

לזכר מצוות ערבה במקדש, נוהגים לקחת 5 ערבות אגודות ולחבוט אותן בקרקע 5 פעמים. מנהג זה הוא מנהג נביאים. יש הסוברים שיש להקפיד לחבוט בקרקע שאינה מרוצפת ויש שאין מקפידים על כך. ההקפדה על המספר 5 (5 ערבות ו-5 חבטות) היא מאוחרת ולפי הקבלה, ויש שאין מקפידים עליה.

לפי מנהג אשכנז לאחר הפיוט "תענה אמונים, שופכים לב כמים, והושיעה נא" נוהגים להניח את ארבעת המינים, לקחת 5 ערבות אגודות, איתן ממשיכים לומר כמה פיוטי תפילה על הגשם, ובסיום חובטים את הערבות בקרקע 5 פעמים. על פי מנהג הספרדים חובטים בערבה רק לאחר סיום אמירת כל פיוטי ההושענות, אך יש נוהגים ממש לאחר סיום תפילת מוסף. בכמה קהילות ספרדיות אומרים לאחר חבטת ערבה את תפלת נשמת כל חי.

 הקפות 
נוהגים להקיף ביום זה את הבמה שבע פעמים ולומר את ההושענות המיוחדות ליום זה.

טעם ההקפות לפי פשוטו זכר למקדש שביום זה הקיפו שבע פעמים את המזבח. בירושלמי () כתוב זכר ליריחו. שביום השביעי הקיפו שבע פעמים את חומת יריחו עד שנפלה החומה. לפי המקובלים, שבע ההקפות הם כנגד שבע הספירות, שאנו רוצים לשבר את כוחות הרע שבעולם ושבתוכינו ולהגביר את הטוב כמו שאמרו במדרש שבסוף מלאכי השרת אומרים נצחו ישראל. וכך נוהגים לומר בסיום ההקפות שתסיר מחיצת הברזל המפסקת בינינו וביניך.

 הקפת הר הזיתים 

בזמן הגאונים היה נהוג בארץ ישראל לעלות לירושלים בהושענא רבה, ולערוך שבע הקפות סביב אבן מסוימת על הר הזיתים, שסימלה את המזבח החרב שאין אפשרות להקיף אותו כפי שנהגו בימי בית המקדש. המעמד בהר הזיתים נחשב למעמד רשמי של ההנהגה היהודית בארץ ישראל, ובני ישיבת ארץ ישראל היו מכריזים לאחר מכן על ההר על קביעת לוח השנה והמועדים לשנה הקרובה, וכן על חרמות, נידויים או מינויים חדשים. אל המעמד היו מגיעים גם עולי רגל מבבל לירושלים.

 מנהג הצל 
ממוזער|מנהגי חג הסוכות, תחריט מתוך ספר המנהגים מאת אורי ווייבש, תכ"ב (1661-1662)

מנהג הצל או מנהג הצללים הוא טקס עתיק ושנוי במחלוקת שהיה נהוג לעשותו בליל הושענא רבה. לקיומו ושכיחותו של מנהג זה ישנן עדויות ורמזים כבר אצל בעלי הסוד והמקובלים הראשונים: רבי מנחם מריקנאטי, ר' אלעזר מוורמס, רמב"ן, וראשונים רבים נוספים.

המנהג היה לעמוד לאור הלבנה בלבד ולבחון את צל האדם. אם חסר איבר כלשהו בצללית, אז הדבר הוא אות לגזר הדין שנחתם על אותו אדם בשנה זו:

דברים דומים מופיעים בספר הזוהר. מי שמבצע טקס זה יוצא אחר חצות הלילה אל מקום כלשהו המואר על ידי אור הירח בלבד ושם מסיר את כל מלבושיו ומביט בצל שמטיל גופו הערום באור הירח. מראה הצל בעת ביצוע הטקס מהווה מעין אינדיקציה לגורלו של האדם באותה השנה, ולכן מי שנוהג לבצע את הטקס מקפיד להביט בצילו של כל איבר, כדי לראות שלא צפויה לו פגיעה.

רבים מהראשונים שהזכירו מנהג זה, הוסיפו הסתייגות ממנו בצידו: בשולחן ערוך נכתב בהגהותיו של ר' משה איסרליש: "כתבו הראשונים ז"ל שיש סימן בצל הלבנה בליל הושענא רבה מה שיקרה לו או לקרוביו באותה השנה ויש מי שכתב שאין לדקדק בזה כדי שלא ליתרע מזליה גם כי רבים אינם מבינים העניין על בוריו, ויותר טוב להיות תמים ולא לחקור עתידות". האבודרהם בתפילת סוכות מסיים את דבריו אודות המנהג: "מכאן אני אומר שאין ראוי לנהוג מנהג זה". בעל ערוך השולחן מוסיף: "ובאמת חלילה לעמנו בני ישראל להביט על עניינים כאלו, וברגע אחד כששב בתשובה נתהפך מרע לטוב, ואין לנו רק לישא עינינו אל אבינו שבשמים".

 תיקון ליל הושענא רבה 

תיקון ליל הושענא רבה משלים את מנהג הצל, כי התיקון בא כדי לפתור בעיות שמתגלות בצל בעת הטקס. רבים נוהגים להישאר ערים כל הלילה ולהקדיש אותו ללימוד תורה מתוך סידורים של "תיקון ליל הושענא רבה" או לימוד תורה על פי בחירה אישית של הלומד. מקובל לקרוא בספר דברים, ולאחריו לומר תהלים, מפני שכתיבת ספר תהלים מיוחסת לדוד המלך (), והוא גם האושפיז ביום הושענא רבה. יש שנהגו לשלב בקריאת התהלים אמירת קטעי סליחות, קבלת עול מלכות שמים, והזכרת י"ג מידות.

 מנהגים נוספים 
ממוזער|האדמו"ר מסטיטשין בתקיעת שופר בהושענא רבא לאחר הקפה
 התרת אגד הלולב – בששת הימים הראשונים של חג הסוכות נוהגים לאגוד יחדיו שלושה מארבעת המינים: הלולב, ההדסים והערבות. מעבר לכך, אף את הלולב בפני עצמו אוגדים לאורכו, ומנהגים שונים בדבר. ביום הושענא רבה נוהגים להתיר את האגד של הלולב עצמו.
 ברכת 'פתקא טבא' – אצל יהודי אשכנז מברכים איש את רעהו בברכת 'פתקא טבא', או ביידיש 'א גוט קוויטל', שפירושה הוא 'פתק טוב', מכיוון שביום זה הקב"ה כביכול מוסר ביד השליחים את הפתקים עם גזר הדין, ניתן לשנותו לטובה עד יום זה.
 פרידה מן הסוכה – לקראת צאת החג נפרדים מן הסוכה בסעודה קלה. בסידורים מופיע נוסח לאמירה בשעת היציאה מן הסוכה. בחוץ לארץ נהגו להיפרד מן הסוכה למחרת הושענא רבה, בשמיני עצרת.
 קרעפלאך – יש מנהג לאכול קרעפלאך בסעודת היום.
 תקיעת שופר – יש הנוהגים לתקוע בשופר לאחר כל הקפה.

תפילות הושענא רבה
התפילה בהושענא רבה מורחבת יותר מתפילת חול המועד הרגילה וכוללת הוספות בזיקה לתפילות שבתות וימים טובים, ובעיקר בזיקה לתפילות הימים הנוראים. נוהגים להקיף את הבמה שבע פעמים ולומר את ההושענות המיוחדות ליום זה.

בקהילות אשכנז המזרחי נהוג כי שליח הציבור לובש קיטל, אומרים את פסוקי דזמרא בנוסח המורחב של שבתות וחגים (אך לא אומרים נשמת כל חי) ובניגון של ימים נוראים. על פי קבלת האר"י, אומרים את מזמור ק"ל אחרי ברכת ישתבח (כמו בעשרת ימי תשובה). בעת פתיחת ארון הקודש נאמר נוסח 'אין כמוך' ('אתה הראת' לפי נוסח החסידים) כבשבת, אומרים את פסוקי י"ג מידות הרחמים (ואת התפילה שלאחריהם כבימים נוראים), 'שמע ישראל' ו'אחד אלוהינו', ובתפילת מוסף נאמרת קדושה מורחבת. בעבר היו שנהגו לומר סליחות לפני התפילה. לא כל מנהגים אלו נתקבלו בכל קהילות אשכנז, ויש קהילות הנוהגות רק חלק מהם או אף אחד מהם.

בקהילות ספרד מוסיפים "ה' הוא האלהים ה' הוא האלוהים" אחרי מזמור ק"ג ולפני אמירת ה' מלך של פסוקי דזמרא כמו בימים נוראים (אך לא מרחיבים את פסוקי דזמרא). יש אומרים את מזמור ק"ל אחרי ברכת ישתבח (יש נוהגים לומר גם נשמת כל חי לפני כן). בהושענות אומרים קטעי סליחות (בעבר נהגו לומר בין ההושענות את י"ג מידות הרחמים, אך כיום מקובל לדלגן, בעקבות דברי האר"י), ובסיומן יש נוהגים לומר קדיש תענו ותעתרו ויש אף שתוקעים בשופר.

מנהג ייחודי שהיה נהוג בכמה קהילות רומניוטיות ובחלק מקהילות נוסח צרפת הוא לומר בתפילת מוסף את ההוספות של עשרת ימי תשובה ("זכרנו לחיים" בברכת אבות, וכו') ותפילת אבינו מלכנו, ישנן קהילות של איטלקים הממשיכות את מנהג אמירת אבינו מלכנו גם היום, וחלקן אף מוסיפות בתפילת מוסף את הפיוט ונתנה תוקף.

קיימות עדויות לפיהן במהלך התכנסויות ליל הושענא רבה בבתי הכנסת, נערכו במאות ה-17 וה-18 בקרב יהדות איטליה הצגות מוזיקליות. קהילת יהודי ונציה וקהילת יהודי קזאלה מונפרטו הצטיינו בהלחנה מיוחדת לקטעי שירה ולמופעי תיאטרון ואופרה על נושאים הקשורים לחג.

קישורים חיצוניים


 מאמר עניין בדיקת הצל בליל הושענא רבה, מתוך "שמעתי", הרב יהודה לייב הלוי אשלג


 הושענא רבה באתר הספרייה הלאומית





 הערות שוליים 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:חגי תשרי
קטגוריה:סוכות
קטגוריה:מנהגים יהודיים: חגים
קטגוריה:חול המועד
קטגוריה:ערב חג