שומרונים

שומרונים (בעברית שומרונית: ࠔࠠࠌࠝࠓࠩࠉࠌ שָׁמֵרִים, במשמעות שומרי התורה, בערבית: السامريون, אַ־סָּאמִרִיּוּן) הם עם וקבוצה דתית-טריטוריאלית ייחודית שחיה במשך מעל אלפיים שנה בשומרון, וטוענת להיותה המשך ישיר של בני ישראל. השומרונים טוענים כי הם צאצאי שבטי אפרים, מנשה ולוי שלא גלו במהלך גלות עשרת השבטים לאחר חורבן ממלכת ישראל.

הדת השומרונית היא דת טריטוריאלית, ומבוססת על האמונה כי השומרונים הם ה"שומרים", כלומר שומרי התורה המקורית, לפי נוסח ייחודי של התורה המצוי בידם. נוסח זה, הכתוב בכתב שומרוני הדומה במידה רבה לכתב העברי הקדום, כולל כמה הבדלים עלילתיים. שפתם של השומרונים דומה לעברית עתיקה, והם מחזיקים בגרסה משלהם לחגים המקובלים גם ביהדות וגם מנהגיהם שונים מאלה הנהוגים בעם היהודי. עקב אמונתם רק בחומשי התורה ובספר יהושע מתוך כל כתבי המקרא, סיפור הזיכרון הלאומי-היסטורי שלהם מתחיל מסיפורי התורה וכיבוש יהושע את הארץ, ממשיך כאלפיים שנה בזיכרון שושלות הכהנים הגדולים בהר גריזים, ומתרחב לקראת סוף העת העתיקה, מתקופת בבא רבה והלאה. בניגוד לזיכרון ההיסטורי היהודי, הנרטיב השומרוני נעדר סיפורים על תקופת השופטים ותקופת ממלכת ישראל, מלכיה ונביאיה, ומתייחס רק להתפלגות הכהונה הגדולה באותה תקופה. במהלך ההיסטוריה התגלעו מחלוקות בעלות אופי דתי בין היהודים לבין השומרונים, המכונים בספרות חז"ל בשם "כותים" ומעמדם ההלכתי שנוי במחלוקת. המחלוקת המרכזית בין היהודים לשומרונים סובבת סביב "המקום הנבחר" לבניית בית המקדש, אותו מזהים השומרונים עם הר גריזים. וכן סביב האמונה בשאר כתבי הנביאים והכתובים.

בשלהי העת העתיקה חייתה בשומרון אוכלוסייה שומרונית צפופה, שהתפשטה גם דרומה ומערבה בעקבות הידלדלות היישוב היהודי ביהודה במרד בר כוכבא, וכן במספר קהילות מחוץ לארץ ישראל. אולם, במהלך המאות ה-5 וה-6, העדה הצטמצמה כתוצאה ממרידות השומרונים כנגד האימפריה הביזנטית וכן תהליכי התנצרות. לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, שומרונים רבים המירו את דתם לאסלאם בעקבות רדיפות דתיות, מיסים כבדים, עוני ופרעות, והישוב השומרוני הכפרי כמעט ונכחד. השומרונים חוו שוב רדיפות, מעשי טבח והתאסלמות בכפייה גם בימי הצלבנים, האיובים והעות'מאנים, ועד ראשית המאה ה-20 שרדו כ-130 נפש בלבד, שהתרכזו בעיר שכם. מספר משפחות מוסלמיות בשכם וסביבתה מתייחסות לשומרונים ושומרות את דבר מוצאן השומרוני.

בעשורים האחרונים השתקמה מעט הקהילה השומרונית, ונכון ל-2021 היא מונה כ-840 נפשות, מרביתם חיים בקריית לוזה שבהר גריזים, ובשכונה השומרונית בעיר חולון. ייסוד השכונה בחולון נעשה ביוזמתו של הנשיא יצחק בן-צבי, שחקר בעברו כהיסטוריון את השומרונים, כדי לאחד את הקהילות הקטנות שהיו פזורות לכדי קהילה מגובשת ויציבה. השומרונים תושבי חולון מחזיקים בתעודת זהות ישראלית ומתגייסים לצה"ל, ואילו תושבי קריית לוזה מחזיקים בתעודת זהות כפולה, ישראלית ופלסטינית, וכן לומדים ועובדים בצמוד לאוכלוסייה הערבית בשכם, ולכן פטורים משירות צבאי.

מוצאם
 הגישה המחקרית 
לפי החוקר בן-ציון לוריא נבנתה האוכלוסייה השומרונית מחמישה רבדים:

האוכלוסייה הישראלית המקורית שעליה נוספו ארבעה גלי הגירה בתקופה של 80 שנה לאחר כיבוש שומרון. הגל הראשון מקורו באוכלוסייה מערי בבל ומכותא שהוגלתה על ידי מלך אשור כשנה לערך מכיבוש שומרון בשנת 721 לפנה"ס.

הגל השני בשנת 715 לפנה"ס מקורו בשבטי ערב (תמוד, אבדידי, מרשימנו, וחיפא (עיפא)) שבמדבר הסורי אשר הוגלו על ידי סרגון השני לאזור השומרון. על הגל השלישי קיים מידע מועט והוא נזכר בוויכוח הידוע שבין ראש הגולה זרובבל בן שאלתיאל לבין "צרי יהודה ובנימין". הגל הרביעי מקורו בגולים עילמים שהוגלו על ידי אשורבניפל מלך האימפריה האשורית החדשה, מעט אחרי 641 לפנה"ס.

ההגליות שאירעו לאחר הכיבוש האשורי של עבר הירדן והגליל היו כנראה רחבות יותר בהיקפן, ושבטי ראובן, גד, דן ונפתלי לא נזכרים יותר במקורות ההיסטוריים. מנגד, נראה כי ההגליות מאזור השומרון, שבו הייתה התיישבות צפופה יותר באותה העת, היו מצומצמות יותר. גם אם האשורים הגלו כ-30,000 איש כפי שהם טענו, סביר שרבים נשארו באזור. בהתבסס על הממצא הארכאולוגי מאזור השומרון, הארכאולוג אדם זרטל העריך כי רק 10% מתושבי השומרון הוגלו, ובמקומם הובאה לאזור אוכלוסייה של לא יותר מכמה אלפים. לפיכך, הוא מציע שרוב האוכלוסייה הישראלית באזור נותרה במקומה. טענה זו מתיישבת עם הכתוב בספר דברי הימים, שבו נזכרים בני אפרים, מנשה, זבולון, אשר ויששכר גם אחרי חורבן ממלכת ישראל. גם הארכאולוג יצחק מגן סבור כי הגרסה המובאת בספר דברי הימים קרובה יותר למציאות ההיסטורית; לטענתו, ייתכן שמדיניות חילופי האוכלוסין האשורית נכשלה, וחלק גדול מתושבי ממלכת ישראל נותרו בשומרון.Yitzakh Magen, "The Dating of the First Phase of the Samaritan Temple on Mt Gerizim in Light of Archaeological Evidence", in Oded Lipschitz, Gary N. Knoppers, Rainer Albertz (eds.) Judah and the Judeans in the Fourth Century B.C., Eisenbrauns, 2007 pp. 157–212. p. 187.

 מחקרים גנטיים 
הגנטיקה המודרנית תומכת באופן חלקי הן בטענות השומרונים והן בתיאור המקראי והתלמודי, מה שמרמז כי שושלת היוחסין של השומרונים נעוצה בשילוב כלשהו של שתי המסורות הללו. , Hum Mutat 24:248–260, 2004.

בתחילת המאה העשרים ואחת נערכו מספר מחקרים גנטיים על העדה השומרונית. מחקר גנטי שנערך ב-2004 השווה בין השומרונים ליהודים מעדות שונות כולל אשכנזים, עיראקים, טריפוליטאים, מרוקאים, תימנים וביתא ישראל. במחקר נבחן גם הקשר בין אוכלוסיות אלו לבין דרוזים ופלסטינים. מחקר זה, שנערך תוך השוואה וסיכום של מחקרים קודמים, העלה כי:
 רמת הגיוון הגנטי שנמצאה אצל השומרונים בכרומוזום Y (המועבר מאב לבן) נמוכה ביותר. בנוסף, רמת האחידות של הכרומוזום בתוך כל אחת מארבע משפחות השומרונים גבוהה. יש בכך כדי להצביע על אופייה הפטריארכלי של החברה השומרונית.
 כרומוזומי Y אצל השומרונים דומים יותר לאלו של היהודים, ובעיקר לאלו של יהודים "כוהנים", מאשר לאלו של ערביי ארץ ישראל. לעומת זאת, הגנום המיטוכונדרי (העובר מאם לילדיה) של השומרונים דומה לאוכלוסיות מזרח-תיכוניות אחרות.
על בסיס ממצאים אלו ועל בסיס ההתייחסות המקראית לשומרונים משערים החוקרים שמרבית השומרונים הם צאצאים של קבוצת כוהנים מממלכת ישראל שלא גלו בגלות עשרת השבטים אלא נשאו נשים אשוריות ואחרות, שהוגלו לארץ ישראל בהתאם למדיניות האשורית.

במקורות השומרוניים
לפי המסורת השומרונית, הם "ישראלים טהורים", חלק מעם ישראל ונושאי מורשתו האמיתית. את הפירוד בינם לבין היהודים הם תולים בחילוקי דעות בדבר "המקום הנבחר" לבניית בית המקדש. לדבריהם משה רבנו קבע את קדושתו של הר גריזים, ולכן, לפי המסורת שבידם, בנה יהושע בן נון את המשכן בהר גריזים באתר על ההר שהם מכנים "גבעות עולם". בהר כיהנו ככהנים גדולים פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן ובניו. המשכן, בהר גריזים, הוכר על ידי כל שבטי ישראל. הם מצביעים על שושלת בני אהרן הכהן:

לאבישוע המוזכר בסוף השושלת הם מייחסים את כתיבת ספר התורה המצוי עד היום ברשותם, הוא "ספר אבישע". מקום קבורתם של פנחס ובניו בגבעת פינחס הוא הכפר הערבי
עוורתא, הנחשב למקום קדוש לעדת השומרונים. לתקופה זו, שבה היה המשכן בהר גריזים, קוראים השומרונים "רחותה" (הגייה: רוּתָא; במקור נכתב "רעותה") – ימי הרצון.

השומרונים מספרים על סכסוך שפרץ בין עלי הכהן שהיה מזרע איתמר הכהן לבין עזי הכהן (ראו לעיל בשושלת). כתוצאה מכך פרש עלי הכהן והקים את המשכן בשילה. רוב העם הלך אחרי עלי הכהן. לפיכך יוצא כי הפירוד בעם ישראל נוצר על ידי השבטים שפרשו ולא קיבלו את הדעה כי הר גריזים הוא "המקום בו בחר ה'".
שמאל|ממוזער|250px|כהן דת שומרוני מציג ספר תורה בבית הכנסת השומרוני בחולון, 1998
שמאל|ממוזער|250px|מנורה ופסוקי התורה בכתב שומרוני בכניסה לבית מגורים בשכונת נווה פנחס
שמאל|ממוזער|250px|בית הכנסת הקטן בנווה פנחס
ממוזער|שמאל|250px|שומרוני מול שער כניסה חדש לבית הכנסת הקטן בנווה פנחס
שמאל|ממוזער|250px|שומרונים בתפילה על הר גריזים, פסח 1944
250px|ממוזער|שומרונים מתפללים על הר גריזים בחג הסוכות, 2005
בסוף ימיו של עזי הכהן החלה תקופת "פנוּתה", הסתרת הפנים, וזאת בעקבות נטישת הר גריזים. רק שבטי בני יוסף, שבט אפרים ושבט מנשה, המשיכו לשמור על המסורת האמיתית. לכן, השומרונים קוראים לעצמם "שָׁמֵרִים" משום ששמרו לדעתם את תורת משה המקורית.

השומרונים היום טוענים שהם צאצאי השבטים הישראלים אפרים ומנשה, אשר לא גלו עם שאר עשרת שבטי ממלכת ישראל בגלות אשור שאירעה בשנת 722 לפנה"ס.

השומרונים אינם מאמינים בכתבי המקרא מהנביאים ומהכתובים, אלא מאמינים בחומשי התורה ובספר יהושע השומרוני השונה באופן מהותי מספר יהושע הקיים בספרייה היהודית. עקב זאת, על אף שהם רואים עצמם צאצאי שבט אפרים מהרי השומרון, הנרטיב השומרוני אינו מכיר בגדעון, יפתח, ירבעם בן נבט, אחאב, אליהו הנביא, אלישע, יהוא ובעיר שומרון כבירה – אישים אשר עיצבו את הר אפרים וממלכת אפרים לפי הנרטיב היהודי, ואינו מכיר בייחודיות בית-אל כפי שהופיע בנרטיב היהודי של זיכרון ממלכת ישראל. כמו כן לא מצוי בנרטיב השומרוני זיכרון של ממלכת ישראל או של השופטים.

במקורות היהודים
 מקור השומרונים לפי המסורת היהודית 

לפי המסורת היהודית, השומרונים הם צאצאי הקבוצות שהגלו האשורים לשומרון לאחר חורבן ממלכת ישראל במאה ה־8 לפנה"ס. האימפריה האשורית החדשה פעלה בשיטת ההגליה: את האוכלוסייה שכבשה היא הגלתה ממקום מושבה אל מקום אחר, ככל הנראה על מנת למנוע מרידות אזוריות.

בכתובת אשורית מלכותית שנחשפה, מתפאר סרגון השני על כך שגירש 27,290 איש מתושבי שומרון. ספר מלכים מתאר גם הוא את חילופי האוכלוסין שביצעו האשורים:

ממוזער|הסכך בסוכה בתוך בית בשכונה השומרונית בחולון
ממוזער|בית הכנסת השומרוני בחולון
על פי המסופר במקרא (ספר מלכים), לאחר חורבן ממלכת ישראל הגלו האשורים את הכותים לשומרון מכותא וערים נוספות באזור מסופוטמיה. בתלמוד השומרונים מכונים בשם כותים, כינוי המייחס את מוצאם לעיר העתיקה כותה, הממוקמת בעיראק של ימינו. גם יוסף בן מתתיהו משתמש בכינוי "כותים" לתיאור השומרונים.

כאשר הגיעו אותם המהגרים לשומרון, ה' שלח אריות שהרגו בהם. הכותים הכירו בכך שהאריות באו עליהם משום שאינם יודעים "את משפט אלוהי הארץ", ולכן פנו אל מלך אשור בבקשה לטפל בכך. מלך אשור ציווה להשיב לשם את אחד הכהנים מממלכת ישראל שהגלה לאשור על מנת ש"יֹרֵם אֶת-מִשְׁפַּט אֱלֹהֵי הָאָרֶץ". כך מסופר שהכהן לימדם את חוקי עם ישראל, והם קיבלו את תורת עם ישראל. על שם הסיפור הזה קיבלו הכותים את הכינוי "גרי אריות" – שכן התגיירו מפחד האריות שהרגו בהם.

מנגד, בספר דברי הימים ב' מוזכרים בני השבטים מנשה, אפרים, שמעון והגרים שהיו איתם, כמי שמצטרפים לתושבי ממלכת יהודה בימיו של אסא. בפרק ל', חזקיהו מלך יהודה פונה לבני אפרים, מנשה, זבולון, אשר ויששכר לשוב ולהתאחד עם תושבי יהודה על מנת לחגוג את חג הפסח בירושלים, ובימי יאשיהו, המקדש משופץ בכסף שנאסף גם "מיד מנשה ואפרים ומכל שארית ישראל" (ל"ד, ט'). ירמיהו אף הוא מזכיר אנשים משכם, שילה ושומרון שמעלים מנחה ולבונה לבית המקדש (ירמיהו מ"א, ה'). למעשה, בדברי הימים אין אף אזכור להגירה של כותים אל השומרון.Yitzakh Magen, "The Dating of the First Phase of the Samaritan Temple on Mt Gerizim in Light of Archaeological Evidence", in Oded Lipschitz, Gary N. Knoppers, Rainer Albertz (eds.) Judah and the Judeans in the Fourth Century B.C., Eisenbrauns, 2007 pp. 157–212. p. 186.

לאורך ההיסטוריה, יהודים רבים דחו את טענתם של השומרונים כי מוצאם בשבטי ישראל הצפוניים, אם כי חלקם ראו בדת השומרונית כזרם נוסף ביהדות (כדוגמת היהדות הקראית). ממצאי המחקר הגנטי המתפתח, הקרבה הרבה בין הכתב השומרוני לבין הכתב העברי הקדום, ומחקרים רבים שהדגימו את הקשר בין נוסח שומרון לבין נוסח המסורה, הובילו לכך שכיום כמעט בלתי ניתן להפריך את היותם של השומרונים צאצאיהם של בני ישראל,Feldman, Marc. "The Genetics of the Samaritans and Other Middle Eastern Peoples."Goldstein, David B. Jacob's legacy: a genetic view of Jewish history. Yale University Press, 2008. אם כי אינם יהודים על פי מסורת ישראל.

 בספרות חז"ל 

חז"ל עסקו רבות בשאלה האם השומרונים חלק מישראל או שמא הם נוכרים. רבי עקיבא קבע כי הם גרי צדק (ירושלמי, גיטין א ה, מג ע"ג). רבי ישמעאל, למשל, קבע כי כותים גרי אריות הם (בבלי קידושין עה ע"ב), או שאומנם "גירי צדק היו מתחילתן", אך לימים הם נאסרו (כותיים ב ז). המחלוקת בנושא גברה לאחר מרד בר כוכבא. בבראשית רבה מתואר מפגש בין רבי מאיר לבין שומרוני:

השומרוני טוען כי מוצאו מיוסף, אך רבי מאיר משיב לו שהשומרונים מקורם בשבט יששכר. רבן שמעון בן גמליאל טען שכותי כישראל (תוספתא, תרומות ד יב, יד), אך ר' יוסי ור' שמעון לא הסכימו עם קביעה זו (שם, דמיי ה כא). רבי יהודה סבר אף הוא כי כותים כישראל, אבל אחר כך חזר בו וקבע כי הם מלים לשם הר גריזים (עבודה זרה ג יג).

על פי מדרש פרקי דרבי אליעזר,פרקי דרבי אליעזר (הוצאת 'חורב') פרק ל"ז, דיבור המתחיל 'ובא אל הבית'. מקור השם שומרונים נובע ממגוריהם בקרבת העיר המקראית שומרון.

היסטוריה
התקופה הפרסית
בין השומרונים והיהודים התעוררה מחלוקת בתקופת שלטונה של האימפריה הפרסית בארץ ישראל. כורש מלך פרס ששלט לפי עקרון הסובלנות הדתית אפשר ליהודי בבל (שהוגלו על ידי מלך בבל ב-586 לפני הספירה לאחר חורבן בית המקדש הראשון) לחזור לארץ ישראל ולבנות את בית המקדש השני. האישור שהגולים קיבלו ממלך פרס נקרא הצהרת כורש. הגולים ששבו מבבל בשנת 516 לפני הספירה, מצאו במקום את השומרונים. על פי המסורת היהודית (כמסופר בספר עזרא), השומרונים רצו להצטרף לבניית בית המקדש השני בירושלים, אך הגולים סירבו. השבים דחו אותם בטענה שרק להם ניתן האישור לבניית הבית. השומרונים עצמם טוענים שמעולם לא רצו להצטרף לבניית בית המקדש בירושלים, אלא שהם דבקו במקדש שליד שכם מאז ימי יהושע בן נון. השומרונים הערימו קשיים על בניית המקדש. הם ניסו למנוע את הקמת בית המקדש באיומים ובפגיעה במורל של שבי ציון. בנוסף, לפי המקרא פנו השומרונים בתלונות שקר לשלטונות הפרסיים שהיהודים מתכוונים למרוד בשלטון הפרסי.

לפי ספר נחמיה, אדם בשם סנבלט החורני חתר תחת נחמיה וניסה לחבל בחידוש בניין חומות ירושלים. בלשון הכתוב, סנבלט והמתנגדים נקראים יחד בשם הגנאי "צרי יהודה". רמז על מוצאו ותפקידו של סנבלט מופיע בפסוק "וַיֹּאמֶר לִפְנֵי אֶחָיו וְחֵיל שֹׁמְרוֹן". כשנחמיה גילה כי אחד מבניו של יהוידע בן אלישיב הכהן הגדול התחתן עם בתו של סנבלט, הוא גירש אותו מהכהונה. באחד ממכתבי יב, סנבלט מוזכר כמנהיג השומרונים ופחה של פחוות שומרון מטעם האימפריה הפרסית. באחת האיגרות, יהודי האי יב מבקשים מבניו של סנבלט לעזור להם לבנות מחדש את המקדש לאלוהי ישראל.

על פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו בהר גריזים, מקדש שומרוני נבנה במקום ככל הנראה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס.

התקופה ההלניסטית
אחרי כיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר מוקדון מרדו בו השומרונים. בעקבות המרד, הצבא היווני החריב את העיר שומרון והאזור היה למושבה צבאית מקדונית. כך עבר מרכז השומרונים לעיר שכם. לפי מגילת תענית, השומרונים ביקשו מאלכסנדר מוקדון להרוס את ירושלים, מזימה שסיכל שמעון הצדיק.

יוסף בן מתתיהו מסכם את אופי היחסים בין היהודים לשומרונים בתקופת בית שני: "והשומרונים, אשר המטרופולין שלהם באותו זמן הייתה שכם החונה ליד הר גריזים והמיושבת אנשים שפרשו מעם היהודים, בראותם שאלכסנדרוס חלק ליהודים כבוד ויקר עד כדי כך, החליטו להכריז (על עצמם) כי יהודים הם. שכן מטבע השומרונים הוא... כשהיהודים נתונים בצרה, הרי השומרונים מכחישים שהם קרוביהם ומודים אותה שעה על האמת; אולם כשהם רואים, שהמזל מאיר להם (ליהודים) פנים קצת, הריהם ממהרים להתחבר אליהם ואומרים שהם קרובים להם ומתייחשים על אפרים ומנשה".

באי דלוס נמצאו שתי כתובות הקדשה ביוונית (מתוארכות לשנים 250–175 לפסה"נ ו-150–50 לפסה"נ בקירוב), הנפתחות במשפט: "הישראלים אשר בדלוס, המעלים מנחה להרגריזים הקדוש". כתובות אלו מעידות על הגדרתם העצמית של השומרונים את זהותם בתקופה ההלניסטית, המושתתת על ישראליוּת ועל קדושתו של הר גריזים, ומעידות גם על קיומה של פזורה שומרונית מחוץ לארץ ישראל כבר בתקופה ההלניסטית המוקדמת. עדות זו מצטרפת לידיעות על קיומה של פזורה שומרונית במצרים באותה תקופה.

לפי ספר מקבים ב, פרק ד', כאשר חזר אנטיוכוס אפיפנס ממסעו הלא מוצלח לכיבוש מצרים ודיכא את מרד יאסון שפרץ בירושלים, הוא מינה את אנדרוניקוס על הר גריזים. על פי פרופ' מור מעשה זה מעיד על כך שגם השומרונים מרדו באנטיוכוס. את אנדרוניקוס החליף אפולוניוס כמושל השומרון.
לטענת יוסף בן מתתיהו, גזירות אנטיוכוס הביאו את השומרונים להתכחש לקשר הדתי אל היהודים: "כיוון שראו השומרונים את היהודים נתונים בצרה, שוב לא הודו שהם קרוביהם ושהמקדש על הר גריזים הוא מקדש לאל עליון, והיה מעשה זה לפי טבעם... אלא אמרו, שהם מתיישבים (שבאו) מן המדים והפרסים". לדבריו, שלחו השומרונים מכתב אל אנטיוכוס, ובו טענו כי הם "צידונים מימים קדמונים" ושהם שונים מהיהודים בגזעם ובמנהגם, ואף ביקשו שמקדשם יכונה "מקדש זאוס ההלני".

בשנת 111 או 108 לפני הספירה נחרב המקדש השומרוני על הר גריזים ונכבשה שכם, מרכזם של השומרונים, בידי השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס. יוסף בן מתתיהו מספר כי באותה התקופה, אנטיוכוס יצא למלחמה נגד המדיים ובין ערי סוריה כבש את שכם ואת הר גריזים ו"הכניע את עם הכותים, אשר ישב סביב לבית-מקדש כתבנית המקדש בירושלים".

התקופה הרומית
בזמן השלטון הרומאי היה השומרון חלק מפרובינקיית יהודה.

על פי יוסף בן מתתיהו, משיח שקר כינס את השומרונים על הר גריזים, סביב שנת 35, ופונטיוס פילטוס, שחשש ממרד, טבח בהם למרות אי-היערכותם.

יוסף בן מתתיהו מספר על התנגשויות שאירעו בין השומרונים ליהודי הגליל בתקופת הנציב קומאנוס. לאחר שעולה רגל יהודי מהגליל שהיה בדרכו לירושלים בזמן חג סוכות בשנת 51 לספירה, נרצח בכפר "גמה" (כיום העיר ג'נין) בשומרון, התאספו המונים מיהודי הגליל וירושלים כדי להתנפל על השומרונים כנקמה, ובנוסף להם גם חבורתו של אלעזר בן דינאי, שהתנפלה על שכניהם השומרונים במחוז עקרבת, טופרכיה דרומית-מזרחית לשכם (בחורף שנת 51–52). קומאנוס יצא מקיסריה לעזרת השומרונים עם גדוד פרשים והרג רבים מאנשי החבורה של אלעזר ורבים אחרים לקח בשבי. בחג פסח שנת 52, הגיע הנציב הרומי בסוריה, אומידיוס קוודרטוס, לקיסריה, וציווה לצלוב את כל האנשים שקומאנוס תפס.

טבח נוסף ערכו הרומאים בשומרונים בזמן המרד הגדול בשנת 67 לערך, כאשר נאספו שנית בהר גריזים מתוך מחשבה שהמקום הקדוש יגן עליהם.

השומרונים לא השתתפו במרד הגדול ובמרד בר כוכבא, ובעקבות דילול האוכלוסייה היהודית כתוצאה מן המרידות, האוכלוסייה השומרונית התפשטה מחוץ לחבל השומרון והפכה למרכיב העיקרי בפרובינקיה. על פי הערכה של השומרונים עצמם, מספרם במאות ה-4 וה-5 היה כמיליון ומאתיים אלף נפש.

 קבורה שומרונית 
ממוזער|שמאל|ממוזער|ארון קבורה שומרוני מן התקופה הרומית
ממצא ארכאולוגי המאפיין את השומרונים בתקופה הרומית, הם ארונות קבורה מאבן שתקופתם במאות השנייה והשלישית לספה"נ. אלה נמצאו במקומות שונים שבין הגליל למרכז הארץ ומשזוהו כשומרוניים שימשו במחקר למפות את האתרים והיישובים של השומרונים בתקופה הנדונה. זוהי קבוצה הומוגנית שתפוצתה מצביעה על פריחת היישובים השומרוניים בעיקר באזור הר שומרון ובבמישור החוף הצפוני בתקופה הנדונה. הסרקופגים השומרוניים מבטאים שמירה על המסורות הדתיות של השומרונים וחלקם נושאים כתובות עם שמות שומרוניים.רחל ברקאי, סרקופגים שומרוניים, ספר השומרונים, ירושלים 2002, עמ' 338-310.

האימפריה הביזנטית

בבא רבה היה מנהיג בולט של עדת השומרונים במאה ה-4. הוא פעל כנגד הלחץ הרומאי על העדה השומרונית והאיסור על המילה שהוטל על השומרונים. כצעד ראשון הוא פתח בתי כנסת שהיו נעולים, בנה שמונה בתי כנסת חדשים ברחבי השומרון ויזם בניית מקוואות טהרה. בנוסף, הוא ארגן גם את כל העם השומרוני בארץ ישראל. הוא חילק את הארץ לאחד־עשר מחוזות שהשליטה בהם הוענקה למשפחות מכובדות. כן מינה מועצה לביצוע פעולות חינוך ולניהול בתי הכנסת, ושבעה שופטים בכפרי השומרון. הוא חי ב"תקופה השמינית" לכרונולוגיה השומרונית. בהמשך, בבא רבה הוזמן לקונסטנטינופול, שם נאסר, מת ונקבר.

לאחר מותו של בבא רבה פרצו ארבע מרידות של השומרונים: בשנת 484 השומרונים ביקש לנצל את המרד של אילוס (484–488) שבסיסו היה באנטיוכיה כדי לערער את השלטון הביזנטי בארץ ישראל, אך המושל (Dux) של ארץ ישראל הצליח לדכא את המרד והוציא את מנהיגו, יוסטאטס, להורג. המורדים נענשו ואף הוצב חיל מצב ביזנטי בהר גריזים, הקדוש לשומרונים.

המרד השני והיותר משמעותי של השומרונים נגד השלטון הביזנטי פרץ בראשית שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 529. הרקע למרידה הגדולה הזאת היה המתח בין הנוצרים לשומרונים בארץ ישראל וגזירות הדת הקשות שנכפו על האוכלוסייה השומרונית על ידי השלטון הביזנטי. עם זאת, הסיבות המיידיות שגרמו לפרוץ המרד אינן ידועות. בראש המרד עמד שומרוני בשם יוליאנוס בן צבר (הידוע גם כיוליאנוס סברוס).

מיעוט המקורות לא מציג תמונה ברורה של מהלך המרד, אך נראה שהמוקד היה באזור שכם בשומרון. אש המרד אחזה עד מהרה כמעט בכל ארץ ישראל והמורדים ניצחו את היחידות הביזנטיות המעטות ששמרו על הסדר בפנים הארץ. המורדים בזזו כנסיות ורצחו נוצרים רבים ואף החריבו כפרים נוצריים שלמים. למרות ההצלחה הראשונית, התעשת השלטון הביזנטי וכוחות צבא רבים בראשותו של מושל הפרובינקיה פלשתינה טרטיה, תאודורוס סימוס, הביסו את המורדים בקרב מכריע. מעשי הנקם של השלטון הביזנטי היו קשים, וכמה עשרות אלפי שומרונים נהרגו.

לאחר מכן היו עוד שתי מרידות שומרוניות – בשנת 555 או 556 ובשנת 572. מרידות אלה גרמו לתגובות קשות של השלטון הביזנטי, ושומרונים רבים נהרגו, אחרים נעקרו מעל אדמתם, ורבים נאלצו להתנצר. עם זאת, ממקורות בני התקופה עולה כי היישוב השומרוני שרד את המרידות. עולה רגל איטלקי שעבר בשומרון בשנת 570 לספירה לערך, מספר כי "הגענו לעיר סבסטה, מקום קבורתו של הנביא אלישע. היו ערים וכפרים שומרוניים אחדים בדרכנו בעמקים, ובכל מקום, כשעברנו לאורך הרחובות, הם שרפו את טביעות רגלינו בעזרת תבן, בין אם היינו נוצרים ובין יהודים, וזאת בשל סלידתם משניהם". מהמחקר הארכאולוגי עולה כי לא התרחש שינוי משמעותי בזהות האוכלוסייה המקומית תחת השלטון הביזנטי.

על פי מנחם מור, הגורם המרכזי לדלדול האוכלוסייה השומרונית במאה ה-5 וה-6 לא היה המרידות בביזנטים, אלא תהליך ההתנצרות הממושך של אוכלוסיית ארץ ישראל באותה העת. לדעתו, שומרונים רבים בערים ובכפרים אימצו את הנצרות, חלקם בכפייה ואחרים מרצונם החופשי. הוא טוען כי הן המקורות השומרוניים והן הנוצריים העדיפו להסתיר את התופעה הזו: השומרונים העדיפו לייחס את הירידה המספרית של בני עדתם למאבק שניהלו נגד הניסיון להעביר אותם על דתם, ואילו הנוצרים לא רצו להודות בכך שהנצרות נכפתה על השומרונים בכוח, והעדיפו לצייר את הצמצטמות האוכלוסייה השומרונית כתוצאה של אופיים המרדני והמרידות שבהן נהרגו שומרונים רבים.

התקופה המוסלמית המוקדמת

ערב הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, התגוררה בשומרון אוכלוסייה שומרונית ענפה, בנוסף לקהילות במצרים, סוריה ואיראן. ניצחון המוסלמים בקרב הירמוך בשנת 636 הוביל לבריחתם של שומרונים רבים, בעיקר מקרב הקהילה השומרונית במישור החוף.

תחת שלטון בית אומיה, לא הופעל לחץ מיוחד על האוכלוסייה המקומית, והשומרונים המשיכו לחיות בארץ ישראל כד'ימים, בני חסות, ושילמו מיסים כדוגמת מס הג'יזיה. אולם, תחת שלטון בית עבאס התערערו היחסים עם השלטונות המוסלמיים. מהכרוניקות של אבו אל-פתח עולה תמונה של דעיכה משמעותית של האוכלוסייה השומרונית בעקבות שורה של רדיפות דתיות בידי השליטים המוסלמים ותושבים מקומיים, מיסים כבדים ורעב תחת הח'ליפים אל-מאמון (שבימיו יצאה תעמולת הסתה הטוענת כי "יהודי סמארה [ככל הנראה כינוי לשומרונים, שהמוסלמים חשבו לעדה יהודית] הם הגרועים שביהודים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה מוסרית" – מה שמעיד שהמוסלמים החליטו להתמקד בשומרונים כיעד לכיליון), אל-מעתצם, אל-ואת'ק ואל-מתוכל, וכן בידי מורדים בשלטון העבאסי שהצליחו להחזיק לסירוגין באזור שכם, ובהם אבן פירסה. באותה העת גם התיישבה באזור השומרון אוכלוסייה מוסלמית. אירועים אלו הביאו להתאסלמות של חלק גדול מבני העדה.

המחקר הארכאולוגי תומך במסקנות העולות מן הטקסטים בני התקופה, ומדגים כי העבודה בגתות ממערב לשומרון נפסקה בתקופה העבאסית, בשעה שהכפרים שהפעילו אותן נותרו מיושבים. לדעת נתן שור, ממצא זה מעלה כי השומרונים יושבי הכפרים התאסלמו באותה התקופה, ונאלצו לציית לכללי הדין האסלאמי שאוסר על יצירת יין ועל צריכתו. בסופה של התקופה המוסלמית הקדומה, האוכלוסייה הכפרית בשומרון "נעלמה", והאוכלוסייה השומרונית העירונית המצומצמת התרכזה בעיקר בעיר שכם, אבל גם בערים נוספות בארץ ובאזור כדוגמת קיסריה, קהיר, דמשק, חלב, סרפנד ואשקלון.

באפולוניה הייתה קהילה שומרונית גדולה. ב-809, בעקבות מותו של הח'ליף הארון א-רשיד, נערכו פרעות בקהילה השומרונית המקומית ונהרס בית הכנסת שלה.

 בתקופה הצלבנית והממלוכית 
במאה העשירית השתפרו היחסים בין המוסלמים, היהודים והשומרונים. במאה ה־14 שלטו בארץ הממלוכים, שפגעו באתרים המקודשים לשומרונים והפכו אותם למסגדים. בשל העובדה כי מוחמד לא שמע על השומרונים או הכיר את דתם, חשבו הכובשים הערבים והמוסלמים כי השומרונים הם "פגאנים" ולכן יש לנהוג בהם כמו שמורה הקוראן ביחס לכופרים ולהשמידם אם לא יתאסלמו, בשל כך שומרונים רבים נאלצו להתאסלם כדי להישאר בחיים.

על פי מסורת שנמסרה מפי כהן גדול שומרוני במאה ה-20, לאחר שכבש את הארץ במאה ה-12, סלאח א-דין אילץ מאתיים שומרונים מהכפר אימאתין להתאסלם.

בסוף התקופה הממלוכית התמעטו השומרונים עד היותם לעדה קטנה – כחמש מאות איש.

האימפריה העות'מאנית
על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני שנערך בשנים 1525–1526, 25 משפחות שומרוניות התגוררו בעזה, ו-29 משפחות התגוררו בשכם. במפקד של 1548–1549, 18 משפחות גרו בעזה ו-34 בשכם. כעבור 150 שנות השלטון העות'מאני נשארה רק הקהילה השומרונית בשכם.

בשנת 1625–1626 משפחות השומרונים שנותרו עברו לגור בשכם. הקהילה השומרונית במצרים הצטמצמה בעקבות רדיפות עות'מאניות אחר השומרונים שעבדו אצל הממשל הממלוכי, ורובם נאלצו להתאסלם. הקהילה בשכם קלטה גם את השומרונים מדמשק, שנרדפו שם. מושלי דמשק ערכו טבח כללי באלפי שומרונים ורבים מאלה שנותרו בחיים המירו את דתם. מתועד פוגרום שנערך בימי הפאשא מרדם בק ב-1625, שבו הותקף הרובע השומרוני בדמשק, נהרגו רבים ורבים עוד יותר התאסלמו, השומרונים נעלמו מעין הציבור אולם מספר משפחות שכונו "מושם" ושמוצאם שומרוני נשארו בולטות בעשייה בעיר. שכם שימשה אז מקלט בטוח לשומרונים, ובאותה העת עברו להתגורר בשכם הן משפחת מטרי שהתגוררה לפני כן בעזה, והן משפחת מרחיב שהתגוררה בסרפנד שבלבנון. ידוע על סופרים, פייטנים, תאולוגים ורופאים שומרונים שחיו בשנים האלה בעיר. עם זאת, נוסע קראי מספר כי בשנת 1640 הוא מצא בשכם שתים־עשרה משפחות יהודיות ורק עשר משפחות שומרוניות.

בראשית המאה ה-17 אירע אסון לעדה השומרונית: מנהיגה הדתי, שלפי המסורת היה הנצר האחרון מגזע בני פנחס בן אלעזר בן אהרון, הכהן הגדול, שלמה בן פנחס, מת. תחתיו כיהן צדקה בן טביה ומאז, במשך כ-400 שנה, הכהנים הגדולים הם ממשפחתו. צדקה בן טביה היה לפי המסורת השומרונית מבני שבט לוי מזרע עוזיאל בן קהת, דוֹד משה רבנו, ולכן למעשה הכהנים הגדולים אינם מזרע אהרון. אך לאחר כמה דורות החלו הכהנים הגדולים לטעון שגם הם מזרע אהרון רק לא מזרע אלעזר בן פנחס בן אהרן אלא מבני איתמר בן אהרון. גרסה זו היא הגרסה המקובלת היום על השומרונים וכך היא מסורתם.

באמצע המאה ה-18 הצליח שומרוני בעל השפעה משכם, הפייטן והפרשן אברהם בן יעקב הדנפי, לרכוש בראש הר גריזים חלקת אדמה לשם הקרבת זבח הפסח, וכן את גבעת פינחס. כך חודשה המסורת של הקרבת זבח הפסח על ההר. הקרבה שלו למשפחת טוקאן ששלטה באותה העת בשכם שיפרה משמעותית את חיי הקהילה, אך לאחר מותו, משנת 1785 עד 1820, נאסר על השומרונים לעלות להר לשם הקרבת זבח הפסח.

רעידת האדמה בשכם בשנת 1837 גבתה עשרים נפש מהשומרונים מתוך קהילה של 200 נפש.

בסכנת כליה
בשנים 1831–1840, אבראהים פחה המצרי שלט על סוריה ועל ארץ ישראל. אבארהים פחה התנכל לעדה השומרונית והחלה תקופה קשה בתולדותיהם. ד"ר א. לוי, מזכירו של משה מונטפיורי שביקר בשכם בחודש אב שנת תקצ"ח 1838, כותב על הפחה: "נחשבו לו השומרונים לעובדי אלילים, אשר לא אבה לתת להם ניר בארצו. ותהי להם עת צרה אשר כמוה לא נהייתה, כי ידעו כי נכון המוות מידו". לאחר גירוש המצרים מארץ ישראל, בשנת 1840, אליזבט רוג'רס, אשת הקונסול האנגלי, כותבת כי תושבי שכם רדפו אותם באכזריות מפני שלא רצו לקבל עליהם את דת האסלאם. העולמא, חכמי הדת המוסלמים טענו שלשומרונים אין דת ואין זכות לחיות במשטר האסלאם, היות שהם אינם מאמינים באחד מהספרים שנכתבו ברוח הקודש: תורת משה, הברית החדשה, ספר תהילים, הנביאים או הקוראן. השומרונים טענו כי הם מאמינים בחמישה חומשי תורת משה, אולם המוסלמים, שלא ידעו עברית ולא הכירו את הכתב השומרוני, לא קיבלו את דבריהם, וטענו שאין הם 'אהל אל-כיתאב' ('עם הספר'), ולכן מעמדם כמעמד הפגאנים. כתוצאה מכך, הועמדה בפני השומרונים ברירה – להתאסלם או למות. לאחר שכמה שומרונים אוסלמו בכוח, הקהילה פנתה בבקשה לעזרה אל הרב הספרדי הראשי של ירושלים, רב חיים אברהם גאגין, המכונה מירקאדו גאגין, שהיה החכם באשי. בשנת 1841 הרב נתן לשומרונים תעודה בכתב המאשרת כי "העם השומרוני הוא ענף מבני ישראל המודה באמיתות התורה". חכמי הדת המוסלמים חדלו מפעולות ההסתה והשומרונים ניצלו.

הסכנה לשומרונים בשכם לא הייתה מדומה, שכן בדמשק, במאה ה-17, קרה אירוע דומה ורוב חברי העדה נרצחו. ממשלות צרפת ואנגליה התערבו בדבר וביקשו מהשלטון העות'מאני להגן על השומרונים. השומרונים נותרו בחיים, אך כל רכושם ועושרם נשדד.

בשנת 1838 נמנו בשכם 150 נפש, בשנת 1859 מנו השומרונים 140 נפש לכל היותר, בשנת 1876 – 135 ובשנת 1901 – 152. במפקד ממשלת המנדט נמנו בשנת 1922 163 נפש: 83 גברים ו-80 נשים.

יצחק בן צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל, פגש ב-1908 את זקן העדה השומרונית, אברהם בן מרחיב צדקה הצפרי, שהשכיר לו חדר בדירתו שביפו. במשך התקופה שגר אצלו, לימד הצפרי את יצחק בן צבי על קורות העדה השומרונית ועל הלכותיה, ובתוך שלושה חודשים לימד אותו הצפרי לדבר ערבית בצורה שאפשרה לבן צבי לנהל שיחות עם שומרונים, יהודים מארצות האסלאם וערבים ומוסלמים שפגש בדרכו. בן-צבי כתב כי השומרונים הם העדה הכי מדוכאת בארץ ישראל, וכי שכניה בשכם לועגים ורודפים את השומרונים בשל אמונתם.

בימי טריפוליטניה האיטלקית התקיימו הפגנות מצד המוסלמים בשכם כנגד הקולוניאליזם האיטלקי בלוב, אולם בשל העובדה שאין איטלקים בשכם, המוסלמים התגודדו מול ריכוזי המגורים של השומרונים וניסו לפגוע בהם. עוד ב-1957 ניסו לפגוע בשומרונים בעת זבח פסח צעירים מוסלמים ביידוי אבנים, בעוד שמאז תקופת המנדט נהגו לבקר את המעמד גם יהודים וגם אנגלים.

גישת חלק מהשומרונים לגבי האנוסים שלהם מימים ימימה, היא השלמה עם כך שהם כבר "אבודים" ולא ישובו לדת אבותיהם.

דמוגרפיה
במאה ה-4 מנו השומרונים יותר ממיליון נפש. במאה ה-12 הצטמצם מספרם לכ-2,000. במאה ה-16 מנתה הקהילה כ-200 שומרונים, במאה ה-17 – 140, במאות ה-18 וה-19 – כ-150. ב-1919 דיווח של נשיונל ג'יאוגרפיק העריך את מספרם בפחות מ-150.

במהלך המאה ה-20 השתנתה המגמה, והקהילה החלה לגדול. ב-1948 היה מספר בני הקהילה 250 נפש, מהם 192 בשכם ו-58 בתל אביב (לימים עברו לחולון). ב-1969 היו 414 שומרונים וב-1997 – 595. במחקר שנערך ב-2003 ומיפה את כל השומרונים נספרו 654 שומרונים, מתוכם כ-30 נשים ממוצא יהודי שנישאו לשומרונים (כמעט כולן בחולון). הפורשים מהקהילה אינם נספרים במניין השומרונים.

ב-1 בינואר 2017 מנתה הקהילה 796 נפשות, מתוכם 415 במדינת ישראל, ו-381 בהר גריזים. בחלוקה לפי מגדר: 414 גברים ו-382 נשים, ולפי מעמד אישי: נשואים – 372; רווקים – 218; רווקות – 170; אלמנים – 7; אלמנות – 24; גרושים – 2; גרושות – 0.

מספרם הקטן של השומרונים, בצירוף סירוב היסטורי לקבל מומרים, מוביל למחלות גנטיות בקהילה. כדי להילחם בכך הוחלט כי לגברים שומרונים יותר להינשא גם למי שאינן שומרוניות, בתנאי שתקבלנה את מנהגי השומרונים. הנישואים הראשונים מסוג זה נערכו ב-1924 בין שומרוני בשם יפת צדקה שהיגר משכם ליפו לבין מרים חייקין, יהודייה שעלתה מרוסיה. תאורטית, גם גברים שאינם שומרונים יכולים לקבל על עצמם את מנהגי השומרונים ולהינשא לנשים שומרוניות, אולם בפועל אין תקדים לכך. הנישואים בתוך הקהילה מבוקרים על ידי גנטיקאים מבית החולים תל השומר. מקרי הנשירה מהקהילה נדירים.

לפי הערכת כהן יפת, מנכ"ל מוזיאון השומרונים - גריזים, עד 2007 הצטרפו לעדה השומרונית 60 נשים יהודיות, נשים מוסלמיות בודדות מטורקיה ובעשור האחרון גם מספר נשים מאוקראינה. לדבריו תהליך קבלת עיקרי הדת השומרונית וההשתלבות של הכלות הזרות עבר בהצלחה. הסיבה לכך היא שהדרישות הדתיות מהנשים בעדה השומרונית אינן רבות.

 מוצאם השומרוני של תושבי שכם וכפרים נוספים בשומרון 
מרידות השומרונים בשלטון הביזנטי, רדיפות דתיות, מיסים כבדים, עוני ופרעות תחת שלטון בית עבאס ושושלת טולון, וכן צו שפרסם הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם בשנת 1021, במסגרתו נצטוו כל היהודים והנוצרים בארץ ישראל להתאסלם או לעזוב, תרמו להצטמצמות המהירה של אוכלוסיית השומרונים.M. Levy-Rubin, "New evidence relating to the process of Islamization in Palestine in the Early Muslim Period - The Case of Samaria", in: Journal of the Economic and Social History of the Orient, 43 (3), pp. 257–276, 2000, SpringerFattal, A. (1958). Le statut légal des non-Musulman en pays d'Islam, Beyrouth: Imprimerie Catholique, pp. 72–73. כתוצאה מכך, הם פחתו מאוכלוסייה של מאות אלפים המאכלסים בצפיפות את חבל השומרון בשלהי התקופה הרומית, לקהילה מצומצמת של כ-146 אנשים המרוכזים בעיר שכם בשלהי התקופה העות'מאנית.

על פי מספר מחקרים, חלק גדול מאוכלוסיית העיר שכם הם צאצאיהם של שומרונים שהתאסלמו. לפי ההיסטוריון פיאד אלטיף, מספר רב של שומרונים התאסלם עקב רדיפות תחת שליטים מוסלמים שונים, ומכיוון שהאופי המונותאיסטי של האסלאם הקל עליהם לקבל זאת. השומרונים עצמם מתארים את התקופה העות'מאנית כתקופה הגרועה ביותר בהיסטוריה המודרנית שלהם, שכן משפחות שומרוניות רבות נאלצו להתאסלם במהלכה.The Political History of the Samaritans  - zajel / An-Najah National University, January 24, 2005 גם כיום, שמות משפחה מסוימים של פלסטינים מוסלמים תושבי העיר כדוגמת אל-עמד, אל-סמרי, מסלמני, יעיש ושקשיר לצד אחרים, מרמזים על עברם השומרוני.

בשנת 1940 יצחק בן-צבי, לעתיד נשיא ישראל השני, כתב מאמר שבו טען כי שני שלישים מתושבי שכם והכפרים הסמוכים לה הם ממוצא שומרוני. הוא הזכיר את שמן של מספר משפחות מוסלמיות כבעלות מוצא שומרוני, כולל משפחות אל-עמד, אל-סמרי, בווארדה וקאסם, שהגנו על השומרונים מפני רדיפות מוסלמיות בשנות ה-50 של המאה ה-19. עוד טען כי למשפחות אלו היו רישומים כתובים המעידים על מוצאן השומרוני, שנשמרו על ידי זקני המשפחה.

גם מחוץ לשכם עצמה, משפחות מוסלמיות מרובות באזור השומרון מתייחסות לשומרונים: משפחת סמארה מטול כרם, הנחשבת לאחת המשפחות החשובות באזור, דאר שירי-עיש, משפחת סוחרי תבואה עשירה, משפחת בית צופאן המשכילה מכפר קדום ומשפחת הדנפים בירושלים, משומרי המסגדים על הר הבית. יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל ואז חוקר תולדות השומרונים, מציין בספרו כי מספר הנפשות של כל אחת מהמשפחות הללו עולה על מספר בני העדה השומרונית כולה.
בתחילת המאה ה-20, התגוררה חמולת סמארה בחורבת סמארה שעל גדת נחל אלכסנדר ובניה עסקו בגידול אבטיחים שיוצאו באמצעות רפסודות וכלי שיט לעבר אגן הים התיכון ובמיוחד למצרים. בדמשק מתגוררות משפחות שמייחסות את מוצאן לשומרונים שאוסלמו במאה ה-17 ומכונות "מושם". על פי השומרונים, חלק מהמשפחות בכפר עוורתא הן ממוצא שומרוני.

על פי האקונומיסט, רוב השומרונים האתניים הם כיום מוסלמים אדוקים.

הפריסה היישובית
מידע היסטורי ושרידים ארכאולוגיים של אוכלוסייה שומרונית נמצאו בעיקר בחבל ארץ השומרון אך גם בשאר חבלי ארץ ישראל ובארצות השכנות, בעיקר בסוריה ובמצרים.

רשימת האתרים השומרונים

 השומרון הצפון המרכז הדרום ארצות שכנות הר גריזים בית שאן חולון עזה דמשק שכם חורבת קסטרא קיסריה אשקלון קהיר קדומים מגידו או לגיואו כפר עותנאי רמלהרפיח (חצרים) הר נבו (ירדן) ח'רבת סמארה עיר בהר הכרמל נתניה ים סוף אי השומרונים צור (לבנון) קריית צברין עכו בית דגן שלם רבתהיפו עוורתא יבנה כפר עלאר צור נתן קריית בית נמארה שעלבים עקרבה טירה קריית טירהאבנתה, יאלן מורא צריפין שבי שומרון  אל ח'רבה לוד סבסטיה אמאוס חג'הרמת השרון

השומרונים במאה ה-21
שמאל|ממוזער|250px|שומרוני בבגד חג – בחג הסוכות – מהלך ברחוב הראשי, מול חלקת הקרבת קורבן הפסח
שמאל|ממוזער|250px|שומרונים על פסגת הר גריזים בחג השבועות (3 ביוני 2006). ברקע רואים את קברו של השייח' ע'נאם
יותר ממחצית השומרונים מתגוררים בשכונת נווה פנחס בחולון והשאר בעיקר בשכונת קריית לוזה שבהר גריזים. כמו כן יש ארבע משפחות ביישובים אחרים בארץ: שתי משפחות בבנימינה וגבעת עדה, משפחה אחת באשדוד ומשפחה אחת במתן. עד לפני האינתיפאדה הראשונה היו שומרונים שהתגוררו בתוך שכם, בשכונה השומרונית העתיקה, אך עברו להר גריזים, בתחום שליטה צבאית ישראלית, סמוך ליישוב היהודי הר ברכה. השכונה השומרונית בחולון, נווה פנחס, הוקמה ב-1954 ביוזמת הנשיא יצחק בן-צבי. לכל בני הקהילה, מרחבי הארץ, יש בתי מגורים בקריית לוזה בשכם, אליהם הם עולים לרגל בשלושת הרגלים, המקובלים עליהם כמו שהם מקובלים ביהדות. רוב שומרוני חולון (ובעיקר הדור הצעיר) דוברים עברית כשפת אם ואילו השומרונים תושבי הר גריזים דוברים עברית בניב השומרוני במהלך היום. אך הם גם דוברים עברית רגילה וערבית.

לכל השומרונים יש אזרחות ישראלית. לתושבי קריית לוזה שנכללת בתחום המוניציפלי של שכם יש גם אזרחות פלסטינית, ובנוסף, יש להם אזרחות ירדנית. השומרונים מוכרים כעדה דתית נפרדת על ידי ישראל ועל ידי הרשות הפלסטינית. גם במועצה הלאומית הפלסטינית יש להם נציג. כקהילה קטנה הנמצאת בין שתי קבוצות יריבות, השומרונים נמנעים מלתמוך בגלוי באחד מהצדדים.

הכוהן הגדול השומרוני הוא הגבר המבוגר ביותר במשפחת הכהנים. ב-2004 מת הכוהן הגדול השומרוני שלום בן עמרם והוחלף באלעזר בן צדקה. ב-4 בפברואר 2010 נפטר אלעזר בן צדקה בגיל 83, והוא הוחלף על ידי אהרן בן אב-חסדה, בן גילו. באפריל 2013 מת אהרן בן אב-חסדה בגיל 87. הכוהן הגדול השומרוני (נכון ל-2014) הוא עובדיה כהן בן וואסף כהן. על פי המסורת השומרונית עובדיה כהן הוא הכוהן הגדול ה-134 מאז אהרן, אחי משה, וצאצא ישיר שלו. אחיו הצעיר יפת הוא כהן העדה של השומרונים בהר ברכה, הוא ממלא את תפקידו של הכהן הגדול בהיעדרו.

על אף היותם אזרחי הרשות הפלסטינית, הרשות החליטה להענישם ב-2004 על כך שהם בקשרים עם מדינת ישראל ושללה מהם את המשך ייצוגם באמצעות חבר פרלמנט אחד משלהם ברשות הפלסטינית.

ארבעה בתי אב
ניתוח אילן יוחסין, עץ משפחה, ב-13 הדורות האחרונים מראה כי לשומרונים ארבעה ענפים משפחתיים:
צדקה – מיוחס לשבט מנשה, יהושע-מרחיב והדנפי (ששוני ואלטיף) – מיוחסים לשבט אפרים והכהנים – מיוחסים לשבט לוי.

הקהילה השומרונית מנהלת מעקב מדויק אחר מספר בני העדה. נכון ל-28 בדצמבר 2025 מונה העדה 950 נפש (כ-0.0095% מכלל תושבי מדינת ישראל): כמחציתם בשכם ומחציתם בחולון.
אין שומרונים מחוץ לארץ ישראל. קהילת השומרונים מחולקת לארבעה בתי אב:
 בית הכהנים (משפחת כהן), משתייכים לשבט לוי, מספרם 202 נפשות.
 בית הצפרי (משפחת צדקה), משבט מנשה, מספרם 158 נפשות.
 בית הדנפי (משפחת אלטיף ומשפחת ששוני-סיראוי), משבט אפרים, מספרם 242 נפשות.
 בית מרחיב (משפחת מרחיב ומשפחת יהושע), משבט אפרים, מספרם 149 נפשות.
שושלת בית המטרי משבט בנימין כלתה בשנות ה־60 של המאה ה־20 עם מותה של ופיקה בת בנימים אל-מטרי בחולון.

כמו כן, משפחות שלבי ומשלמה לבית הדנפי, חדלו להתקיים בתחילת המאה ה-21.

 א.ב. - חדשות השומרונים
ממוזער|שמאל|200px|דף מתוך גיליון של "א.ב. - חדשות השומרונים" הכתוב בעברית שומרונית (אלפבית שומרוני מודרני)|דף מתוך גיליון של "א.ב. - חדשות השומרונים" הכתוב בעברית שומרונית (אלפבית שומרוני מודרני)
לעדת השומרונים יש כתב עת בשם "א.ב. - חדשות השומרונים". (שומרונית: ࠀ ࠰ ࠁ - ࠇࠃࠔࠄࠕ ࠰ ࠄࠔࠌࠓࠉࠌ) העיתון מופיע בארבע שפות, בכתבים שונים: בערבית, בשומרונית, באנגלית ובעברית מודרנית. החוברת הראשונה יצאה בשנת 1969, ועורכיו מאז היווסדו הם האחים בנימים ויפת בני רצון צדקה או בשמו השומרוני: רצון בן בנימים בן שלח צדקה הצפרי, שנפטר בשנת 1990. כתב העת עוסק בענייני היום, ברשימות ובמחקרים על העדה. בנוסף, הוא מציין ילדים שנולדו, חגים, ונושאי עניין אחרים של העדה.

 מצטרפים חדשים לשומרונים 
מאז קום מדינת ישראל, נרשמו נישואין בין יהודים ושומרונים משני המינים בשתי העדות.

השומרונים אינם נוטים לקבל גרים, אולם בשל בעיות שנבעו מהצטמצמות הקהילה, הוחלט כי גברים שומרונים יוכלו להינשא לנשים מאוקראינה שהביעו נכונות לקבל על עצמן את הדת השומרונית. נכון ל-10 בנובמבר 2022, נספרו 30 כלות אוקראיניות שכאלה. הקהילה קיבלה פנייה מכמות של כמה מאות ברזילאים שלמדו על קיום הקהילה השומרונית דרך האינטרנט, החלו לכנות את עצמם "נאו-שומרונים" בקבוצת פייסבוק, ושהביעו נכונות להצטרף לדת השומרונית ולהגר לשטחי יהודה ושומרון, אולם הנהגת הקהילה מפקפקת בכוונותיהם והחליטה שלא לנסות לעודד אותם להגיע ארצה.

 השומרונים וצה"ל 
הגיוס לצה"ל בקרב השומרונים נחלק לשניים. הקבוצה שחיה בחולון מתירה את הגיוס לצה"ל ואף מעודדת לכך את צעיריה, ואילו תושבי הר גריזים מעדיפים שלא להתגייס לצה"ל משום שאינם רוצים לעורר סכסוכים ועוינות מצד שכניהם הערבים.

שומרונים ממשפחות כוהנים אינם מחויבים לשרת בצה"ל, אך בדור האחרון גברו המודעות והרצון לשרת, ועל כן גם בנים למשפחות כוהנים בוחרים להתגייס. שומרונים המשרתים בצבא מקבלים הקלות בתנאי השירות בהתאם לדתם. לינת בית, שירות קל"ב (קרוב לבית) וחופשה מיוחדת בחגים השומרונים מקילים עליהם את השתלבותם במסגרת הצבאית.

אמונה ומנהגים

הדת השומרונית מבוססת על האמונה כי השומרונים הם "השומרים", כלומר שומרי התורה, לפי הנוסח המצוי בידם. השומרונים מאמינים בחומשי התורה ובספר יהושע, אך אינם מאמינים בשאר הנביאים והכתובים. הם מדגישים את נאמנותם לדת משה. לשומרונים גרסה משלהם לחגים המקובלים ביהדות וכן מנהגיהם שונים מאלה הנהוגים בעם היהודי. עיקרי אמונתם מתבטאים בנוסח קצר זה:
שמאל|ממוזער|250px|ספר דברים המקראי לעומת ספר דברים השומרוני – נמצא במוזיאון השומרונים בהר גריזים – ראו את חלל הריק בדיבר העשירי בספר המקראי
250px|ממוזער|שמאל|סוכה שומרונית, הנבנית בתוך הבית
השומרונים מאמינים בחמשת עיקרי האמונה הבאים:
 קיום אל אחד, אלוהי ישראל. אמונה היא באחדות הבורא שהיא אחדות מוחלטת. הוא – עילת העילות, והוא ממלא את העולם כולו. טבעו לא ניתן להבנת בני האדם, אלא לפי מעשיו ועל פי התגלותו לעמו וחסדיו שהראה להם.
 הספר הקדוש היחיד לפי דת העדה הוא תורת משה שהוכתבה למשה בן עמרם. העותק שעובר אצלם מדור לדור שונה במעט מהעותק המקובל ביהדות. הם נאמנים רק לקיום החוקים הכתובים בתורה, ולפי תפיסתם התורה נבראה לפני בריאת העולם ומי שעוסק בה מובטח לו שיש לו חלק בעולם הבא. השינוי העיקרי בספר התורה שלהם לעומת התורה שבידי היהודים הוא כי בעשרת הדיברות בדיבר העשירי מופיעה הפרשה הקשורה בבניית המזבח בהר גריזים. (ראו תמונה משמאל)
 משה הוא לא רק אדון הנביאים אלא גם הנביא היחיד שקם מעולם. "ולא קם כמשה" – הוא מקרא מפורש. משה איננו אדם ככל ילוד אישה – הוא יצור מיוחד במינו. הוא דומה יותר למלאך מאשר לאדם. רוב התפילות מקושרות עם משה. לו מוקדשת השירה ומבחר האגדות. הוא גם הגואל העתיד לבוא – "התַּהֵבּ" – המשיח, שיביא גאולה לעולם כולו.
 הר גריזים (במסורת השומרונית: הרגריזים) הוא מקום הפולחן שנבחר בידי אלוהים. השומרונים אינם רואים קדושה בירושלים ואינם מכירים בהר המוריה. בהר גריזים התרחשו האירועים הבאים: עקידת יצחק, מצבת אבני בני ישראל, המשכן נבנה עליו בעת שיהושע עבר את הירדן. גם המזבח שנח בנה אחרי המבול, מזבח אדם ושת וגם גן העדן מכוונים להר גריזים.
 העיקרון החמישי הוא מעט מאוחר: האמונה בתורת הגמול ובעולם הבא. השומרונים מאמינים ביום נקם ושלם (אחרית הימים) שבו דמות בשם תַּהֵבּ (נביא בדומה למשה) תביא להחזרת בני ישראל בתשובה, תגלה את מקום המשכן שנגנז בהר גריזים ובכך יסתיימו ימי הגלות ותבוא הגאולה ותחיית המתים.
ממוזער|מאמינים שומרונים חוגגים את מתן תורה בהר גריזים 1984 מתוך אוסף דן הדני ששמור בספריה הלאומית

סיפורי עם

בכנס מחקרי יהודה ושומרון מטעם מכון המחקר "המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל", בשנת 2003, תיאר החוקר דב נוי אפיונים של סיפורי העם של השומרונים. נוי התייחס לקובץ של 12 האגדות השומרוניות שנכללו באסופה שחיבר רצון צדקה, שהיה עורך ביטאון השומרונים. הסיפורים עוסקים בעבר ההיסטורי של השומרונים. הסיפור הראשון הוא על בת עמרם בן עקבון הכהן. הסיפור האחרון הוא על נישואי הברכה של פנחס הכהן. לפי נוי נמצאים בארכיון הסיפורים באוניברסיטת חיפה 56 סיפורים של השומרונים. בחקר הסיפור העממי מקובל להגדיר 15 מאפיינים לסיפורי עם. בסיפורי העם של השומרונים מצויים 8 והם: דיבור ישיר, חזרות, שילוש (שלושה גיבורים), משחק מילים, שאלות רטוריות, עימות בין הדמויות הפועלות, מוטיבים על-טבעיים ומשאלה כמוסה.

כתבי יד שומרונים

אחד האוספים הגדולים של כתבי השומרונים הוא אוסף פירקוביץ'. בשנת 1870 נמכר האוסף על ידי אברהם פירקוביץ' לספרייה הציבורית הצארית, היום הספרייה הלאומית הרוסית, בסנקט פטרבורג שברוסיה. אוסף פירקוביץ' נוצר באותה דרך שבה הגיעו כתבי יד שומרוניים רבים לספריות ציבוריות, אוניברסיטאיות ופרטיות באירופה ובצפון אמריקה – מצבה הדחוק של הקהילה השומרונית בשכם, שבין המאה ה-16 ועד סוף המאה ה-19 נמצאה פעמים רבות על סף כיליון מוחלט, גרם למכירת כתבי היד. רוב אוצרותיה הרוחניים של הקהילה נמכרו, ברוב המקרים תמורת סכום כסף זעום. כ-4,000 כתבי יד של השומרונים מפוזרים בספריות ברחבי תבל. רק מאות בודדות של כתבי יד נותרו בידי השומרונים עד היום. האוספים הבולטים של כתבי יד שומרוניים מצויים במנצ'סטר, בספריית בודליאנה באוקספורד, בספריית האוניברסיטה של מדינת מישיגן באיסט לאנסינג ובספרייה הלאומית בפריז.

ראו גם
הדת השומרונית
עברית שומרונית
 מוזיאון השומרונים - גריזים
 תיבת מרקה - מדרש שומרוני עתיק מהמאה הרביעית לספירה
יהדות קראית
הר גריזים

לקריאה נוספת
 דנצ'ו ארנון, השומרונים, בישול מסורות מנהגים, ראש ירוק 1999.
 אפרים שטרן וחנן אשל (עורכים), 'ספר השומרונים', הוצאת יד בן צבי, רשות העתיקות והמינהל האזרחי ליהודה ושומרון, 693 עמ'
 אדם זרטל, עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל, ידיעות ספרים, תל אביב, 2000.
 רפאל קירכהיים, כרמי שומרון, פרנקפורט תרי"א.
 מנחם מור, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, תשס"ג.
 א.ב. - חדשות השומרונים, כתב עת של העדה השומרונית, דו-שבועון (מאז 1969) (זמין בספריות אקדמאיות ולמנויים, לאיתור בספריות חפשו כאן)
 משה פלורנטין (עורך ומהדיר), מספד שומרון, אסופת פיוטי אבל, תוכחה ושבח של האל, מוסד ביאליק, ירושלים, תשע"ב.
 אילה ליונשטם, עיונים בספרות השומרונית ובספרות הקראית, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, 2008.
כץ ישראל, בין יהודים לשומרונים, הוצאת כרמל, ירושלים, 2020.
 הרב חיים ויסברג, פסיפס: דתות ועדות בצה"ל, מערכות, נובמבר 2022.

קישורים חיצוניים





 הקהילה השומרונית, אתר אינטרנט רשמי של הקהילה השומרונית בישראל
 אתר "הישראלים השומרונים", אתר אינטרנט המופעל על ידי אחד מבני הקהילה;
 שיחה עם רצון צדקה, כולל הדגמות מוזיקליות (תפילות, מנהגים, היסטוריה של הקהילה). הקלטה מארכיון הצליל הלאומי באתר הספרייה הלאומית
 אפרים שטרן וחנן אשל (עורכים), ספר השומרונים, הוצאת יד יצחק בן-צבי; רשות העתיקות; המינהל האזרחי, קצין המטה לארכאולוגיה, יהודה ושומרון, ירושלים, תשס"ב

 זאב ח' ארליך, 'השומרונים באים', סגולה מגזין להיסטוריה 11 (ניסן תשע"א אפריל 2011)
 סרטים

 Samaritan at mount Gerizim באתר יוטיוב  (חגיגות לאחר זבח הפסח, הר גריזים 2007)
 The Samaritan's priests at Passover sacrifice, mount Gerizim באתר יוטיוב  (כוהני השומרונים, הר גריזים 2007)
מאמרים

 מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בִן-גריון), סִפּוּרִים שומְרוֹנִים, פרויקט בן-יהודה.
 אברהם משה לונץ, שיחה עם הכהן הגדול של השמרונים, בתוך: אלי שילר (עורך), לוח ארץ ישראל: מבחר מאמרים בידיעת הארץ, באתר פרויקט בן-יהודה.
 יעקב גלר, השומרונים: מוצאם, מורשתם וחגיהם, "דף שבועי", גיליון 420, הפקולטה למדעי היהדות, אוניברסיטת בר-אילן, פרשת ויצא, תשס"ב

  (גרסה מקוונת באתר סנונית)

 רבקה שחל, תרומתה של מסכת כותים להבנת היחסים בין השומרונים והיהודים אחר חורבן הבית השני

 אסתר שהם, הרקע להבדלות השומרונים לאור תיאורי המקרא והעדות הארכאולוגית, חיבור לשם קבלת התואר דוקטור לפילוסופיה




 בלועזית
 Jossi Hillel, Population structure of ethnic groups in Israel - Institute of Animal Breeding and Genetics
 Reconstruction of Patrilineages and Matrilineages of Samaritans and* Other Israeli Populations From Y-Chromosome and Mitochondrial DNA Sequence Variation

ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:עמים שמיים