איסיים

האִיסִיִּים היו כיתה דתית יהודית סגפנית מתקופת בית שני ששמה נודע מכתביהם של שלושה מחברים שחיברו ספרים במאה הראשונה לספירה ביוונית או לטינית: פילון האלכסנדרוני, פליניוס הזקן ויוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס). לדעת החוקרים, מקור הקבוצה בזמן בית חשמונאי, עת נוצרו זרמים שונים (ובהם הצדוקים והפרושים) כתוצאה מפיצול ביהדות. 

לא נותר שריד ברור לאיסיים, אך רוב החוקרים מזהים אותם עם עדת ה'יחד', מחברי מגילות מדבר יהודה. לעומתם רחל אליאור מזהה את עדת ה'יחד' עם הצדוקים, ולדעתה האיסיים המתוארים בידי שלושת המקורות הקדומים הם כיתה מדומיינת.

מקור שמם
שמם של האיסיים ידוע רק מהשפה היוונית ("Ἐσσήνοι" או "Ἐσσαῖοι", תעתיק: אֶסַּיּוֹי, אֶסֵּנוֹי). המקום הראשון בו מוזכרת המילה "איסיים" בעברית הוא בספר יוסיפון מימי הביניים. בעקבות דבריהם של יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני, ואפיפניוס מסלמיס מאבות הכנסייה, כבר מהמאה ה-19 חוקרים העלו שיש לגזור את מקור השם מהמילה הארמית "איסיי" (מרפא), כלומר מרפאים, מילה זו הושאלה מהשומרית בתיווך האכדית (שטבעה את נגזרתה המוכרת של המילה "איסיים" – "אסותא", אסֻתּוּ – asûtu). בלשון צאפית נמצא השם אסי, ולפי החוקר ג. ריקמנס במשמעות "סבלנות".

אצל יוספוס כתוב בפירוש שהאסיים היו מומחים בצמחי מרפא ושימוש באבנים מיוחדות. מחזיקים בתפיסה זו בין היתר החוקרים גוסטף דלמן, גזה ורמש ובצלאל בר כוכבא.

על פי פירוש נוסף בדברי פילון האלכסנדרוני, יש המשערים כי מקור השם הוא בשיבוש של המילה היוונית "ὁσιότης", שמשמעה חסידות (תעתיק: הֹסְיוֹטֵס): 

כמה חוקרים משערים כי המילה "איסיים" היא שיבוש של המילה "עצה".

מקורות היסטוריים
 פילון האלכסנדרוני 
פילון קושר את ראשיתם עם משה רבנו: 

בתיאורו את אורח חייהם, הוא מדגיש את רוחניותם:

על פי פילון, האיסיים היו קבוצה פציפיסטית שאיננה עוסקת בייצור נשק מכל סוג, ואף איננה עוסקת במקצועות שגורמים להשחתת המידות כמו מסחר ותגרנות, אלא עוסקת בחקלאות, רעית בהמות, גידול דבורים, ואומנויות שונות. האיסיים מעריכים את ערך השוויון והאחוה בין בני האדם, לומדים את התורה באופן פילוסופי ואליגורי, ודואגים לחלשים בחברתם כמו חולים וזקנים. פילון מציין שבין האיסיים אין ילדים, תינוקות או נשים אלא גברים בגיל מבוגר קרובים לזקנה, שהגיעו למידת החירות האמיתית בכובשם את היצר הרע.

פילון מסכם במשפט: 

 פליניוס הזקן 
להבדיל מפילון ויוספוס היהודים, פליניוס הזקן יוצא דופן בהיותו מקור היסטורי חוץ-יהודי לאורח חייהם של האיסיים: 

פליניוס מדגיש בתיאורו את יחודם התרבותי של האיסיים, בכך שהם חיים בפרישות מן העולם, מנשים ומיצר מיני, ללא כסף, ובכל זאת אוכלוסייתם גדלה באופן תמידי, בלי אף לידה, על ידי הצטרפותם של זרים, שמתוך לאות חייהם נוהרים אל האיסיים ומאמצים את מנהגיהם.

 יוסף בן מתתיהו 
בשונה מפילון, יוסף שערך את ספריו לאחר חורבן המקדש ששקע באותה עת במאבקי כוח (גם בין הכהונה ללוויים) מוסיף כי כעת האיסיים לא נמנעים מקבלת ילדים לכיתתם: "אוספים אליהם אנשים זרים בעודם רכים בשנים ונוחים לשמוע".

יוסף בן מתתיהו כתב כי חי בקרבם 3 שנים ולמד מהגותם: 

יוספוס ציין שהם חיו בכל עיר בישראל ואף סיפר שאחד ממנהיגי המרד הגדול היה איסי ושמו יהודה. הוא אף הרבה שבח על הכנסת האורחים שלהם. האיסיים תוארו על ידי פלביוס כאידיאליסטים – חבורה העוזבת את הבלי העולם הזה, מתעלה מעל לעולם החומרי, מגיעה להכרה מיסטית, ומוותרת על חיי המותרות. הם נהגו, כמו כן, להשתתף ברכושם – בדומה לרעיון הקיבוץ המודרני. הוא אף מעריץ אותם בעמידתם האיתנה מול הרומאים, על אף שעינו אותם בעינויים קשים כדי לעבור על המצוות, לא נכנעו.

 דיו כריסוסטום 
על פי סינסיוס, גם הנואם והסופר דיו כריסוסטום (40–115 לספירה בערך) תיאר את האיסיים: "הוא משבח את האיסיים, עיר מבורכת מאוד הממוקמת בקרבת 'המים המתים' בחלקה הפנימי של פלשתינה, באותה הסביבה של סדום". נראה כי דיו כריסוסטום לא כתב חיבור מיוחד עליהם, אלא רק הזכיר אותם באחד מנאומיו האבודים. הוא הסופר הפגני היחיד שהתייחס אל האיסיים, מלבד פליניוס ומחברים שהסתמכו עליו, כמו סולינוס. בניגוד לסופרים היהודים בשפה היוונית, פילון ויוספוס, שאינם מזכירים קשר כלשהו בין ים המלח והאיסיים, פליניוס ודיו מדגישים אותו. להבדיל מפליניוס, שאינו רומז שעין גדי הייתה עיר איסיית, דיו מקנה לאיסיים עיר נפרדת. בזמן שפליניוס מדבר על "יהודה", דיו משתמש בשם הבלתי רשמי אז, "פלשתינה", אם כי ייתכן שהיא הוכנסה על ידי סינסיוס. השם "סדום" מכוון כאן להרים הסובבים את ים המלח.

 סולינוס 
המדקדק הלטיני סולינוס (המאה ה-3 לספירה) מספר גם הוא על האיסיים: 

מרטיאנוס קפלה (תחילת המאה ה-5) הזכיר את האיסיים בתיאורו את ארץ ישראל, אולם תיאור זה משקף את מקורותיו: פליניוס וסולינוס.

 העדר מקורות נוספים 
מלבד המקורות הנזכרים למעלה, האיסיים אינם נזכרים באף מקום אחר. אמנם פילון ויוספוס היו יהודים, אך אין אף מקור בעברית או בארמית משלהי העת העתיקה, היודע על קיומם של אלפי נזירים החיים חיי חסידות שלווים או על מציאותן של קהילות רבות שחיו על בסיס של שיתוף כלכלי, בעולם שנשים נעדרו ממנו ומסחר לא התקיים בו. המשנה, התוספתא והברית החדשה, המתעדות את המציאות בארץ ישראל במאה הראשונה לספירה, אינן מזכירות את האיסייםבמשנה במגילה ד, ח נאמר: "האומר איני עובר לפני התיבה בצבועין, אף בלבנים לא יעבור". נראה שיש כאן פולמוס עם קבוצה שמתפללת רק בבגדי לבן, וייתכן שמדובר על התנגדות למנהג האיסיים שהקפידו על לבוש לבן.. מטבע שונותה מדרכי הקהילה היהודית, ומעצם היקפה המונה לדברי ההיסטוריונים אלפי אנשים, הייתה מצופה התייחסות של דיון הלכתי או משפטי לאיסיים בדיני נזירות, ירושה ואימוץ. רבי עזריה מן האדומים סובר כי האיסיים הם ה"בייתוסים", אך רבי צבי הירש חיות חולק עליו וסובר כי מדובר ב"חסידים הראשונים" ו"אנשי המעשה".
חוקר התלמוד שמואל קרויס מוסיף כי לדעתו הממרא המשנאית ממסכת מגילה ד' ח: "אֵינִי עוֹבֵר לִפְנֵי הַתֵּבָה בִּצְבוּעִין, אַף בִּלְבָנִים לֹא יַעֲבֹר". תוקנה כלפי כת האיסיים שלא רצו בשליח ציבור כזה בשל רצונם להיראות ככהן גדול בעבודתו, דבר שנתפס כיוהרה ושהזכירה משקעי וסכסוכי עבר בגינם חרב בית המקדש שלהם.

מגילות מדבר יהודה
שמאל|ממוזער|250px|המגילות המוצגות בהיכל הספר
לאחר מציאת מגילות מדבר יהודה רבים מהחוקרים זיהו את כת ים המלח שחייתה בקומראן, ונקראה במגילות "עדת היחד", עם האיסיים, אף על פי שהמגילות מציגות אידיאלים שונים במקצת מאלו שתארו ההיסטוריונים.

בעלי המגילות התבדלו מעם ישראל ויצרו הגות דואליסטית המחלקת את האנושות לשני מחנות נבדלים: "בני האור" – אנשיהם – ולעומתם שאר ישראל ואומות העולם – "בני החושך". הם ראו את שאר ישראל (ובעיקר הפרושים והחשמונאים) כחוטאים ורק את עצמם כמקיימי המצוות. כתביהם מציגים את חברי הקבוצה כעוזבים את החברה – לאו דווקא מתוך פציפיזם אלא כהכנה למלחמת שמד של העולם – מהפכה עולמית שלאחריה יהוו הם את הגרעין ואת העילית של ישראל. אסור היה להם לקבל מתנות מן העולם החיצוני או לתת מתנות לקרוביהם בלי אישור הממונים וכל אדם שנכנס לחברתם צריך היה למסור את כל הונו.

לאנשי הכת בעלי המגילות היה לוח שונה מזה של שאר עם ישראל – לוח שמשי שאינו מתחשב בירח, ולפיו כל שנה היא בת 364 ימים, וכל חג חל ביום קבוע בשבוע. לפי לוח השנה שלהם הקרבת העומר הייתה ממחרת השבת שלאחר שביעי של פסח בכ"ו לחודש הראשון, ניסן, וממילא חג השבועות שחל לאחר חמישים יום חל בט"ו בסיון ובכך היה דומה לסוכות ולפסח שאף הם בט"ו לחודש. לוח זה מבוסס על הספרים החיצוניים – ספר מהלך המאורות וספר היובלים. מועדי חגי אנשי הכת היו אפוא שונים ממועדי החגים של שאר עם ישראל, וזה היה הגורם המשמעותי ביותר לפירוד בינם לבין שאר העם. כאמור, אין אף עדות על לוח שונה בתיאורי האיסיים אצל ההיסטוריונים.

החוקר דוד פלוסר טוען שלוח זה היה מרכיב משמעותי כדי להעצים את הבידול מהציבור שהונהג על ידי הסנהדרין בירושלים כשם שראשוני הכנסייה הנוצרית שינו את היום המקודש בשבוע ודאגו שחג הפסחא לא יחול בזמן הפסח היהודי כדי להעצים את הבידול החברתי, וכשם ששינה ירבעם בן נבט את תאריך חג הסוכות מהתאריך בו חגגו בירושלים.

ההיסטוריונים סיפרו שהאיסיים התנזרו מנשים, אך בחפירות בקומראן נמצאו עצמות נשים (עם זאת, כבר יוסף בן מתתיהו מציין שיש כת אחרת של איסיים שנוהגת לשאת נשים). במגילות מדבר יהודה בכלל ובמגילת ברית דמשק ובמגילת "חוכמת רז נהיה" בפרט, נמצא דיון רחב בנשים ובמשפחות שאינו עולה בקנה אחד עם ההתנזרות המיוחסת לאיסיים.

עם זאת, מציין פלוסר כי הפציפיזם של האיסיים היה פציפיזם על תנאי ולא כפי שמתארים אותם יוסף בן מתתיהו ופילון. הפציפיזם של האיסיים היה מושתת על שנאה מוסתרת כלפי שאר ישראל וציפייה למלחמה הסופית – "מלחמת בני אור בבני חושך", שבה יושמד הרשע. ייתכן וברבות השנים איבדו חלק מהאיסיים את בסיס השנאה המוסתרת ואכן יצרו את התמונה האידילית המתוארת על ידי יוסף בן מתתיהו ופילון. במגילות מצוי דיון רחב על מאבק בני אור בבני חושך ועל מאבק של כוהן רשע בכוהן צדק, אולם באף אחד מתיאורי האיסיים אין עדות על עוינות, על מאבק או על מלחמה.

ע"ש "בני אור" נקראת חטיבה 460 - "עוצבת בני אור".

 הכת והנצרות 
קיים דמיון בין האוונגליונים והאיגרות שבברית החדשה לבין המגילות. כמו כן, גם בקרב כת קומראן רווחו תפישות התבדלות רדיקליות מיתר היהודים והגדרה עצמית כעם ישראל האמיתי היחיד, שנבעו מתוך האמונה שהם נושאיה של "הברית החדשה" החזויה בספר ירמיהו; כותבי מגילת דמשק התייחסו לעצמם כ"באי הברית החדשה בארץ דמשק". דמיון זה הוביל חוקרים מסוימים לטעון כי ישו הנוצרי השתייך לכת תקופה מסוימת והושפע ממנה, אך חוקרים אחרים שוללים טענה זו. השערות אחרות מצאו דמיון בין רעיונותיהם לבין אלו של פאולוס, הנוקב אף הוא במושגים 'בני האור' ו'בני החושך' (הראשונה אל התסלוניקים ה' ה': אַתֶּם כֻּלְּכֶם בְּנֵי הָאוֹר וּבְנֵי הַיּוֹם לֹא בְנֵי־הַלַּיְלָה אֲנַחְנוּ וְלֹא בְּנֵי הַחשֶׁךְ), או בין מנהגי הטבילה שלהם למה שמדווח ביחס ליוחנן המטביל. מנהגם של האיסיים ללבוש בגדי לבן, ובייחוד בעת עבודת הקודש, מוזכר גם לגבי לנוצריםהגמרא בתלמוד בבלי מגילה, כד ע"א, מנמקת את הדרתו של העובר לפני התיבה בבגדי לבן בכך שחוששים 'שמא מינות נזרקה בו'. רש"י מפרש שם: "כומרין תלמידי ישו הנוצרי מקפידין בכך"..

 הכת והמנדעיזם 
לאורך השנים הועלתה הסברה שישנו קשר בין המנדעים לבין האיסיים, המבוססת הן על המקורות ההיסטוריים שמתארים את האיסיים והן על הממצאים הארכאולוגיים ובראשם מגילות ים המלח. המנדעים הם בני קבוצה אתנו-דתית בת כ-100,000 איש שמרכזה בדרום עיראק ובדרום מזרח איראן, אך בעשורים האחרונים, בעקבות רדיפות ומלחמות, התפזרה ברחבי העולם. חוקרים רבים סבורים שמקור הקהילה המנדעית בקבוצה שהיגרה מאזור ארץ ישראל לדרום מסופוטומיה במאות הראשונות לספירה. דתם של המנדעים, המנדעיזם, דוגלת בהשקפת עולם דואליסטית-גנוסטית. במרכזה, עומד טקס הטבילה, והנביא החשוב ביותר הוא יוחנן המטביל. מקור המילה "מנדעיזם" במילה הארמית "מַנְדַּע", ידע, והמנדעים מכנים את עצמם גם בשם "נצוראיא" – משורש נ.צ.ר, כלומר אלו ששומרים על ידע סודי. אב הכנסייה אפיפניוס מסלמיס השתמש במונח דומה, "נצרים", לתיאור קבוצה מסוימת בקהילת האיסיים. אפיפניוס טוען שקהילה זו הייתה קיימת עוד לפני ימיו של ישו, אמנם יש מחלוקת בקרב חוקרים האם אכן כך הדבר.

הדת המנדעית חולקת מספר עקרונות, תפיסות ומושגים עם מגילות ים המלח, והמילה "ירדנה", הקשורה כנראה לירדן, משמשת את המנדעים לתיאור אתרי טבילה. המנדעים סבורים שהם הקהילה האמיתית של בני האור, או בשפתם, "בני נהורא", מושג ששימש גם את האיסיים. "מרא דרבותא", אחד משמות האל במנדעיזם, מוזכר גם במגילה החיצונית לבראשית שהתגלתה בקומראן. המרכזיים הקהילתיים המנדעים, המכונים "בית מנדע", מתוארים בטקסטים מנדעים כ"הבית הגדול של האמת" ו"בית השלמות" – מונחים שהמקבילים היחידים אליהם נמצאו בסרך היחד. בעבר הרחוק, המנדעים השתמשו גם במונח "בחירי צדקה" כדי לתאר את עצמם. מונח זה מצוי גם בספר חנוך ובמגילה החיצונית לבראשית. בדומה לאיסיים, למנדעים אסור לחשוף את שמות המלאכים לגויים. הקברים המנדעים נבנים באוריינטציה של צפון-דרום. המנדעים מחזיקים במסורת בעל-פה לפיה חלקם היו במקור צמחוניים, והם פציפיסטיים.

שער האיסיים
שער ושרידי חומה, שנחשפו בירושלים, בסוף המאה ה-19. השער זוהה כ"שער האיסיים" אותו תיאר יוסף בן מתתיהו:. רוחב השער: 66.2 מ'. החרסים שנמצאו סמוך למזוזות תוארכו לתקופה החשמונאית ולראשית תקופת הורדוס. השער משולב בחומת העיר הדרומית ותחתיה נחשפו שרידי חומה נוספת מהתקופה החשמונאית, ומתחתיה שרידי חומה נוספת (שלישית) שככל הנראה שימשה כחומת העיר מימי בית ראשון. החוקר זאב וילנאי העלה סברה שמשער זה יצאה הדרך לדרום מזרח, אל "משכנות האיסיים במדבר יהודה. 

ראו גם
 מגילות מדבר יהודה
 קומראן
 פרישי מדברא
 הפילוסופיה הרביעית

לקריאה נוספת
 פרופ' דוד פלוסר, כת מדבר יהודה והאיסיים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
 יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (תרגום: ד"ר י"נ שמחוני), הוצאת מסדה, 1968, ספר שני פרק ח.
 יגאל ידין, מגילת המקדש, ספרית מעריב, 1990.
 שמריהו טלמון, "לוח השנה של בני עדת היחד", קדמוניות 114 (תשנ"ח) עמודים 105–114
 רחל אליאור, זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה, ירושלים ותל אביב: מכון ון-ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ט 2009.
 מאיר בר-אילן, עולמם הסודי של אנשי קומראן וחכמים, שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום, י"א (תשנ"ז), עמודים 285–301


קישורים חיצוניים


 פילון האלכסנדרוני (בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין), על האסיים (קטעים ושרידים), הוצאת שטיבל, תל אביב, תרצ"ז, באתר דעת
 , מתוך: מחניים סב, חשוון תשכ"ב
 אשכול מאמרים בנושא איסיים, אתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית:


  (על מקום מושבם של האיסיים)


  (תגובה לדוד עמית וג'ודי מגנס)



 רחל אליאור בראיון בתוכנית לונדון את קירשנבאום, מי חיבר את מגילות מדבר יהודה?, באתר נענע 10, 16 במרץ 2009





 הערות שוליים 

קטגוריה:התקופה החשמונאית בארץ ישראל
קטגוריה:התקופה הרומית בארץ ישראל
קטגוריה:תולדות עם ישראל בארץ ישראל
קטגוריה:כתות זרמים וקבוצות ביהדות בתקופת בית שני
קטגוריה:קומונות