יהדות קראית

יַהֲדוּת קָרָאִית (או: קָרָאוּת) היא זרם ביהדות, שהמשתייכים אליו נקראים קראים. היהודים הקראים שונים מהיהודים שמשתייכים לזרם הנפוץ, היהדות הרבנית, בכך שהם לא מאמינים בתורה שבעל-פה ואינם מקבלים את הסמכות הפרשנית-הלכתית של חז"ל, ולפיכך רואים עצמם כמחויבים רק לדברי המקרא הכתובים באופן מפורש בתנ"ך.

קהילת הקראים התגבשה בגלות בבל ובפרס במחצית השנייה של המאה ה־8 והושפעה מענן בן דוד שייסד באותו הזמן את תנועת ה"ענניים". לפי עדויות כתבי הקראים, מנתה העדה קרוב לארבעים אחוז מכלל העם היהודי בסביבות המאות התשיעית והעשירית. כיום, במחציתה הראשונה של המאה ה־21, אוכלוסיית הקראים מהווה פחות מחצי אחוז מהעם היהודי.

כינויים ואטימולוגיה
הקראים ידועים גם בכינויים בני מקרא ובעלי מקרא. מקובל ששם זה ניתן לקראים משום שהם נוהגים על פי המקרא (התורה שבכתב) בלבד, ואינם מאמינים בתורה שבעל-פה.

שם נוסף לבני זרם זה הוא תנ"כיים, אך הוא פחות נפוץ. לפעמים נקראים הקראים גם ענניים, על שם הקבוצה הקראית המובחנת הראשונה כביכול, שנבדלה באופן רשמי מהיהדות הרבנית, ולקחה את שמה משמו של מנהיגה ענן בן דוד.

עקרונות היהדות הקראית
שמאל|ממוזער|250px|היכל שלמה, בית המרכז העולמי של היהדות הקראית, ברמלה
הקראים מאמינים בייחודו של אלוהים, אך בשונה מהיהדות הרבנית הם אינם מאמינים בתורה שבעל פה, ומקבלים רק את התנ"ך (כפי שנחתם בתקופת חז"ל) בתור דברי אלוהים: את התורה והנביאים שהם דברי האלוהים (באופן ישיר או מתועד), ואת הכתובים שהם חוכמת חיים המבוססת על דברי התורה והנביאים.

הקראים, ובייחוד בני תנועת אבלי ציון שעלו לירושלים ממצרים במאה התשיעית, פיתחו תפיסה משיחית שהתבססה בעיקר על כתבי כת קומראן.

מקורות ההלכה
היהדות הקראית נשענת על שלושה סוגי מקורות:
המקרא – עשרים וארבעה ספרי התנ"ך, הכוללים את כל המצוות (עשה ולא־תעשה) שקיבל משה רבנו בהר סיני והן כתובות בחמישה חומשי תורה, וכן ספרי הנביאים והכתובים שהכלילו חז"ל בין כתבי הקודש.
ההיקש – הדרכים שבאמצעותן פוסקים הלכה למקרים שאינם כתובים במפורש בחמישה חומשי תורה, באמצעות היקשים לשוניים ממקומות שונים בתנ"ך, או על פי ההיגיון, הכוללים שבעה מרכיבים (הדומים במקצת למידות שהתורה נדרשת בהן): 1. סתום במקומו ומפורש במקום אחר; 2. מדין הכלל יודע הפרט; 3. היקש הערך (גזרה שווה); 4. קל וחומר; 5. היקש כוח הדיבור; 6. היקש ההגברה; 7. היקש משפט הדימוי. בעבר, חכם קראי שחידש הלכה באחת מדרכי ההיקש, היה מקבל את התואר 'נקש', שהיה עובר גם לצאצאיו (ואם אחד מצאצאיו חידש עוד הלכה בדרך ההיקש, ניתן לו הכינוי 'נקש בן נקש').
סבל הירושה – כלל המנהגים שנהגו בהם בעבר, ובמקרים מסוימים אפילו לפני מתן תורה, ואופן ביצועם הועבר במסורת מדור לדור (כמו אופן ביצוע השחיטה, או אופן ביצוע ברית המילה). כל זאת, בתנאי שאינם סותרים את התורה שבכתב, ובנוסף הם קשורים לאופן ביצועה המדויק של מצווה מסוימת שנכתבה בתורה (במקרה של השחיטה – מצוות איסור אכילת הדם). הקראים אינם טוענים שמנהגים אלה ניתנו על ידי אלוהים, אולם הם דוחים כל מסורת אחרת הסותרת מסורות אלו.

 פירוש התורה בקרב הקראים 
לפי תפיסת הקראים, כל תפקידם של החכמים הוא לפרש את התורה בלבד, ואין הם רשאים לקבוע תקנות וגזירות המוסיפות על המצוות והדינים המוזכרים בתורה, וכל הוראה כזו נתפסת אצלם בתור עבירה על האיסור "בל תוסיף ובל תגרע". זאת, בניגוד לגישת היהדות הרבנית, שלפיה החכמים כן רשאים לקבוע תקנות וגזירות העוזרות לחזק את מעמדן של מצוות התורה, ואילו איסור זה חל רק על שינוי דיני התורה עצמם.

הקראים אינם מאמינים כי התורה שבכתב ניתנה למשה יחד עם פירושים אלוהיים, וטוענים כי כל הפירושים נכתבו על ידי אנשים וניתן לחלוק עליהם. הם אומנם סוברים שהמשנה והתלמוד הם ספרי חכמים, ואף מתבססים במידה רבה על תפיסתם של חז"ל ועל פסיקותיהם (ואף חלק מתקנותיהם) שהנהיגו בקרב היהדות הרבנית, אך הם דוחים פרשנויות שסותרות לטענתם את התנ"ך או את המסורת הקראית.

פסיקה אישית
ביסודו של הזרם הקראי עומד רעיון הפסיקה האישית. בספרות הקראית המאוחרת ייחסו את ניסוח הרעיון לענן בן דוד, שלפי המסורת הקראית אמר: "חפישו באורייתא שפיר – ואל תישענו על דעתי" (בעברית: חפשו בתורה היטב – ואל תישענו על דעתי), אולם "ספר המצוות" שחיבר ענן לא מכיל את הביטוי הזה, וחוקרים טענו שהוא נוצר רק מאות שנים לאחר מכן. רעיון הפסיקה האישית מאפשר לכל אחד לפרש ולפסוק לעצמו את מצוות התורה והלכותיה, מתוך כוונה להגיע כמה שיותר קרוב לרצונו של אלוהים. רעיון זה עולה מתוך פרשנותם של הקראים לפסוקים הבאים בספר דברים:

מאחורי רעיון זה עומדת התפיסה שהאחריות על קיום המצוות מוטלת על כל אדם ואדם, כפי שניסח זאת החכם הקראי סהל בן מצליח הכהן:

דניאל בן משה אלקומיסי ביטא רעיון זה בצורה תקיפה אף יותר: דניאל אלקומיסי ביטא את השאיפה להסתמך רק על המקרא בכל מה שקשור לקיום מצוות. לדבריו, הסתמכות על מקורות אחרים או למידה מפי חכמים, מרחיקה את האדם מהאל.

למרות זאת, היהדות הקראית לא הייתה בעלת אופי אנטינומי. בראש הקראים עמדו מנהיגים רוחניים הנקראים "חכמים", הבקיאים במקרא ובמסורת הקראית. הם שימשו כמנהיגי הקהילה, מדריכיה, מלמדיה ודייניה. למרות תמיכתם של הקראים ברעיון הפסיקה האישית, רובם דוגלים בפרשנויות מקרא והלכות ספציפיות. הקראים מסבירים את הדבר כשיתוף ידע ודעות שמתקיים בקהילתם. הקהילה דנה בדרכים השונות לפרשנות המקרא, והפרשנות שמשכנעת את הרוב הופכת לדומיננטית. אולם, ישנה סובלנות גם כלפי דעות מיעוט, כל עוד הן מבוססות על הבנה סבירה של פשט המקרא. עם השנים, גברה הנטייה לאחידות אצל הקראים. בניגוד ליהדות הרבנית, הקראים עדיין לא קיבלו פסיקה של אף דור כמחייבת כליל את הדורות הבאים. הקראים לא ביטלו את הפסיקה האישית באופן רשמי, אך מספר חכמים קראיים החלו לתבוע שהציבור יכפיף את עצמו לסמכותם ההלכתית.

בספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו", כתב אליהו בשייצי על יכולתם של המנהיגים ("חכמים") לתקן תקנות שיחייבו את כלל הקהילה:  - 

גם החכם הקראי המצרי יוצא רוסיה, טוביה לוי בבוויץ, רמז על מעמדם של החכמים ועל סמכותם לתקן תקנות ולהדריך את העם, בתשובתו לטענה כי הקראות קפאה על שמריה: 

עם עלייתם של הקראים לארץ ישראל, נחלשו המסגרת של הקהילה ותקנותיה, וכך גם מעמדם של החכמים הקראיים. השאלה על מידת סמכותם מעוררת גם בימים אלו חילוקי דעות בקרב החוגים הקראיים.

אמונות
ברוב נושאי האמונות והדעות, אין כמעט מחלוקת בין הקראים לרבניים. עיקרי האמונה הקראיים שכתב החכם יהודה הדסי בספרו "אשכול הכופר", דומים לעיקרי האמונה של היהדות הרבנית כפי שכתב הרמב"ם, בתוספת העיקרים "חובה להבין את התורה לאשורה בלשונה" (כלומר, חובה להתמצא בלשון המקרא בשביל להבין את התורה) ו"המקדש הוא משכן כבוד ה' לעולם".

גם הקראים מאמינים, בעקבות ספר דניאל, באחרית הימים ובתחיית המתים. כמו כן, הם מאמינים בביאת המשיח.

הסיבות להתנגדות הקראים לתורה שבעל פה

בין נימוקי הקראים לעמדתם, שלפיה התורה שבעל פה אינה מחייבת ואינה דברי אלוהים:
לפי הפרשנות הקראית לפסוקים הבאים, אלוהים קורא לכל יהודי לפרש את התורה מתוך יגיעה אישית ומייתר לכאורה את הצורך בסמכות המפרשת: 
אלוהים ציווה במפורש לא להוסיף ולא לגרוע מתוך מצוות התורה. חז"ל תיקנו שבע מצוות דרבנן, תקנות שלדבריהם אינן סותרות את הציווי, כיוון שהאיסור הוא לא לשנות את המצווה המקורית, אולם הקראים רואים בכך כפירה חמורה.
לטענת הקראים, התורה שבעל פה אינה מוזכרת אפילו פעם אחת בתנ"ך. הם טוענים כי אילו הייתה תורה נוספת לעם ישראל, אלוהים היה מורה בפירוש להאמין בה. כשציווה אלוהים על משה לעלות להר סיני ולקבל את התורה, אלה היו דבריו אליו: . לפי הפרשנות הקראית, הפסוק מתייחס רק לתורה שבכתב.
חכמי המשנה והתלמוד חולקים זה על זה. מכאן הסיקו הקראים שהם לא הסתמכו על קבלה ישירה מאלוהים, שהרי אם הייתה להם קבלה, פרשנותם ההלכתית הייתה זהה.
התורה שבעל פה סותרת כביכול את התורה שבכתב במקומות רבים, ולכן לא ייתכן שהיא באה מאותו מקור אלוהי.
במשך הזמן נוספו לתורה שבעל פה עוד ועוד פירושים ותוספות, בין היתר על ידי רבנים בימינו. כל אחד מהרבנים מתבסס בפירושיו ובפסיקותיו גם על התורה שבעל פה ופירושים רבניים קודמים, ולא רק על התורה שבכתב, ולעיתים הוא מתבסס גם על השקפתו הייחודית, שכן שבעים פנים לתורה. מכיוון שכל אדם מועד לטעות, ייתכן לטענת הקראים שפרשנותם של הרבנים בימינו מבוססת על הטעויות של קודמיהם, ההולכות ומצטברות זו על זו.

היסטוריה של הקראים
שמאל|ממוזער|250px|שער הכניסה לחצר הקראים בו שוכן גם בית הכנסת הקראי בירושלים, השוכן ברחוב הקראים שברובע היהודי שבעיר העתיקה

הופעת הקראים כתנועה דתית נקשרת דמותו של ענן בן דוד, חכם קראי מהמאה השמינית. אומנם לא ידוע על קהילה קראית או על קראים לפני תקופתו של ענן בן דוד, אך ההשערה היא שהוא לא המציא את הקראות מאפס, אלא איחד בין קבוצות קיימות בעם היהודי. חלק מהקבוצות האלה היו שרידים של כתות עתיקות מתקופת בית שני שהתנגדו לזרם הפרושים, חלק אחר מחה על שיתוף הפעולה של הקהילה היהודית עם השלטונות, והיו קבוצות שכעסו על עושרו ומעמדו הגבוה של ראש הגולה. ענן איחד את הקבוצות האלה והשיג חופש פוליטי ודתי מידי השלטונות, לאחר שטען כי הקים דת מונותאיסטית חדשה, דבר שהיה חוקי באימפריה העבאסית.

חוקרים אחרים סבורים כי למעשה ענן בן דוד ייסד תנועה אחרת של יהודים, הנקראת על שמו "ענניים", שהתקיימה במקביל לקראים והתאפיינה בגישה שונה במקצת. רק כמה דורות אחרי ענן, נטמעו הענניים בקהילה הקראית ואף שימשו כמנהיגים קראיים. הטוענים כך מסתמכים, בין היתר, על ספר "האורות והמגדלים" שכתב החכם הקראי יעקב הקרקסאני במאה העשירית, שבו מסופר על שתי התנועות האלה כתנועות נפרדות, וכן על עדויות נוספות. לפי סברה זו, ההתנתקות הגמורה של הקראים מהיהדות הרבנית הייתה בימיו של החכם הקראי דניאל בן משה אלקומיסי, מייסד תנועת אבלי ציון הקראית.

חכמים רבניים רבים מימי הביניים סבורים כי הדבר שגרם לענן בן דוד לגבש את התנועה הקראית הוא העדפתם של החכמים בישראל ובבל למנות את אחיו הקטן של ענן, חנניה, לתפקיד ראש הגולה במקומו, מפני שהם ראו בו מועמד ראוי יותר מענן.

פריחת הקראות בימי הביניים
ימי הביניים היו תקופת פריחתה של היצירה הקראית – בארץ ישראל ובגולה – בתחומי פרשנות המקרא, הדקדוק, הספרות, הפילוסופיה והפצת הרעיון הקראי. נראה שמעמדם של הקראים בארץ ישראל היה בכיר ממעמדם של היהודים הרבניים. בתקופה זו פעלה תנועת אבלי ציון הקראית, שחבריה נהגו מנהגי אבלות יתרים על חורבן בית המקדש ועודדו עלייה לארץ ישראל. חכמים קראיים רבים (כדוגמת דניאל בן משה אלקומיסי, סהל בן מצליח הכהן, סלמון בן ירוחם ויעקב הקרקסאני) פעלו במרץ להפצת הרעיון הקראי בגולה. פועלם נשא פרי, והיו קהילות קראיות בכל הגולה. באותו הזמן, הקראים היו עסוקים בניהול פולמוס סוער עם חכמים רבניים כמו רבי סעדיה גאון, שיש אומרים שבלעדיו הקראות הייתה דוחקת את רגלי היהדות הרבנית מהמזרח התיכון. בשל הפולמוס המחודד, נוצרה הפרדה מוחלטת בין הקראים לבין המאמינים בתורה שבעל פה.

עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בשנת 1099, חרבה הקהילה הקראית בירושלים, והיא שוקמה לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי צלאח א־דין בשנת 1187. כיבוש ארץ ישראל הוביל לנדידת מרכז הכובד הקראי לממלכת הכוזרים ולאימפריה הביזנטית, שם התקיימה קהילה קראית עוד לפני הטבח הצלבני בירושלים. באימפריה הביזנטית המשיכו לפעול חכמים קראים כמו יעקב בן ראובן, יהודה בן אליהו הדסי, אהרון בן יוסף הרופא – מחבר "ספר המבחר",  מניקומדיה ("האחרון") – מחבר הספרים "עץ חיים" ו"גן עדן", ואליהו בשייצי – מחבר ספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו", שהוא ספר ההלכה הקראי הנפוץ ביותר. בשייצי הוא אחת הדמויות החשובות ביותר בתולדות הקראים – המהפכה ההלכתית שיזם, שעוררה מחלוקת קשה בקרב הקראים, כללה שינויים מרחיקי לכת וקירבה מאוד את פסיקתם לזו של חז"ל.

המרכז בקונסטנטינופול שקע בסוף ימי הביניים, ועבר לקרים ולמדינות אחרות במזרח אירופה. במחצית השנייה של המאה ה־17 היו כ־30 קהילות קראיות במזרח אירופה. הקראים במזרח אירופה דיברו בשפה ייחודית משלהם – השפה הקראימית ("לשון קדר"). החל מהמאה ה־19 עלתה במזרח אירופה התנועה הלאומית הקראית, שהתכחשה לשורשיה היהודיים. אחד ממנהיגי התנועה הקראית במזרח אירופה בתקופה זו היה אברהם פירקוביץ', שבעקבות פועלו, חלק מקהילות הקראים לא נספו בשואה.

בסוף המאה ה־19 היו כ־12,000–13,000 קראים בעולם.
בתקופת השלטון הסובייטי, הקהילה הקראית במזרח אירופה שקעה מאוד.

הקהילה הקראית במצרים הייתה מרכז קראי עתיק וחשוב במשך דורות. לאחר הקמת מדינת ישראל, ועם האנטישמיות הגואה במצרים – עלו רבים מהיהודים לארץ ישראל, על אף שהתקשו לקחת עימם את רכושם.

הקראים במדינת ישראל
שמאל|250px|הרב הקראי הראשי ד"ר משה פירוז (משמאל) וסגן יו"ר עמותת היהדות הקראית העולמית, אלי אלטחן (מימין), 2016|ממוזער
בשנים שלפני קום המדינה היה בארץ מיעוט של קראים, שהתרכז בעיקר בירושלים. לאחר הכרזת העצמאות עלו מאות קראים לישראל. מוצאם של רוב הקראים במדינת ישראל הוא ממצרים, ומוצאם של השאר מעיראק, טורקיה ורוסיה, והיה גם מיעוט של אנשים שהצטרפו לקהילת הקראים. מספר הקראים בישראל מוערך בכ־25,000 איש (ועוד כ־10,000 ברחבי העולם). ישנן קהילות קראיות ביישובים הבאים: רמלה (עם שני בתי כנסת, ושם נמצא הבניין של "מרכז היהדות הקראית העולמית"), אשדוד (עם שני בתי כנסת), אופקים, באר שבע, קריית גת, בת ים, ראשון לציון, ערד, ירושלים, בית עזרא, וגם ביישובים מצליח ורנן, שנחשבים היישובים הקראיים היחידים בעולם. בסך הכול, ישנם 13 בתי כנסת קראיים בישראל, ב־10 יישובים, ובית תפילה קראי אחד בערד.

כיום נפוצים הנישואין בין יהודים קראיים לרבניים, שמתאפשרים על ידי המעבר של אחד מבני הזוג לזרם השני, אולם יש מגבלות מצד שני הזרמים. גם בקרב הקראים יש כיום תופעה של חילון, וישנם קראים שאינם מקפידים על המצוות כראוי, או כאלה שעוברים לזרם הרבני.

החוק הישראלי מעולם לא הכיר בקראים בתור עדה דתית נפרדת ולכן מעמדם המשפטי של בתי הדין הקראיים בעייתי. היו ניסיונות של הקהילה הקראית בראשות החכם הקראי הראשי חיים בן יצחק הלוי לפעול מול הממשל, אך הם נתקלו בהתנגדות. פסקי הדין בענייני נישואין וגירושין ניתנו לרוב על ידי בית הדין הקראי, אולם לכל אחד מבני הזוג הייתה בעבר אפשרות להעביר את הדיון לבית הדין הרבני. מצב זה השתנה ב־1995, כאשר בית המשפט העליון הפך את פסקי הדין הקראיים למחייבים עבור בני זוג קראיים. בשנת 2014 פסק בית המשפט העליון כי יש להמשיך להנפיק תעודות גירושין לבית הדין הקראי כל עוד לא הוסדר מעמדו בחוק.

 מנהגי הקראים 
 בית הכנסת הקראי 
שמאל|ממוזער|250px|בית הכנסת הקראי ברמלה
שמאל|ממוזער|250px|בית הכנסת הקראי, במושב מצליח
שמאל|ממוזער|250px|בית הכנסת הקראי בירושלים
הקראים רואים בבית התפילה מקדש־מעט, מקום מרכזי וייחודי שבו האדם מתייחד עם בוראו. לכן, כל מי שנכנס אליו חייב להיות נקי וטהור מכל טומאה ולכלוך, בגופו ובלבושו. בבתי התפילה הקראיים נהוג שלא לנעול נעליים מפאת קדושת המקום: חליצת הנעליים, שעליהן דורכים במקומות מזוהמים ומלוכלכים היא מנהג עתיק יומין, עוד מימי משה רבנו ויהושע בן נון, וכך נאמר למשה: "שַׁל נַעַלְךָ מֵעַל רַגְלֶךָ, כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַתָּה עֹמֵד עָלָיו, קֹדֶשׁ הוּא".

רצפת בית הכנסת הקראי מכוסה בשטיחים, שעליהם הם מקיימים את תפילותיהם, המורכבות מהשתחוויות וכריעות, כפי שהם הסיקו מתוך התפילות שמתוארות במקרא.

בראשית המאה ה-21 נמצאו בעולם מספר עשרות בודדים של בתי כנסת קראיים פעילים, ועוד מספר בתי כנסת שאינם עוד בשימוש. רוב בתי הכנסת הפעילים נמצאים בישראל ובמזרח אירופה.

 לוח השנה וחגים 

הקראים אינם משתמשים בלוח שנה קבוע מראש ומבוסס על תבנית מתמטית, אלא מסתמכים על "ראיית הירח": היום שבו נראה הסהר בפעם הראשונה בחודש מאז שהוא נעלם בחודש הקודם (כלומר, מולד הלבנה), נקבע כראש החודש. שיטה זו היא רבנית חז"לית במקורה, המתוארת בהרחבה במשנה ובתלמוד, במסכת ראש השנה. מאחר שלא מצוין במקרא כיצד היו מחשבים את חודשי השנה והעונות, הקראים קיבלו בפועל את שיטת קידוש החודש החז"לית, אולי גם מפני שהם לא הכירו שיטות אחרות לחישוב החודשים, כגון השיטה של כת האיסיים מימי בית שני, שהנהיגו לוח שנה משלהן.

לפי הקראים, הסימן לתחילת האביב, שבו אמור לחול חודש ניסן, הוא הבשלת השעורים. אם השעורים לא הבשילו עד סוף חודש אדר א', מכריזים על שנה מעוברת. חג הפורים נחגג בקרב הקראים בחודש אדר א', גם כאשר השנה מעוברת.

חג פורים נחוג אצלם במשך שני ימים בכל מקום שהוא.

הקראים לא חוגגים את חנוכה משום שאינו מוזכר בתנ"ך, ומשום שלגרסתם, אי אפשר לשמוח על חנוכת בית המקדש, שכן הוא נחרב מאז.

הקראים אינם מציינים יום טוב שני של גלויות, משום שאינו מופיע בתורה שבכתב. אפילו ראש השנה (שנקרא "יום תרועה" בקרב הקראים) נמשך יום אחד בלבד, ואינו מציין את תחילת השנה, מכיוון שהחודש הראשון אצל הקראים הוא ניסן. המסורת שלפיה הציווי "הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים" מדבר על חודש ניסן, מקורה בתורה שבעל פה.

 ספירת העומר וחג שבועות 
ישנה מחלוקת בין היהדות הרבנית לבין הקראים לגבי מועד תחילתה של ספירת העומר ואופן הספירה. לטענת הקראים, הספירה מתחילה החל ממוצאי השבת הראשונה שלאחר ליל הסדר (לפי הכתוב "וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת"), ומסתיימת לאחר שבעה שבועות שלמים ("שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת, תִּסְפָּר־לָךְ"). כך, יוצא שלחג השבועות אין תאריך קבוע.

מנגד, היהדות הרבנית מנמקת כי הביטוי "ממחרת השבת" מתכוון ליום טוב הראשון של פסח, שהוא מעין "שבתון", וכן ניתן לראות כי הביטוי "מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת" חופף לביטוי "מִמָּחֳרַת הַפֶּסַח" בעניין איסור חדש. הביטוי "ממחרת השבת" נאמר גם בעניין האיסור על אכילת תבואה חדשה עד הבאת קורבן העומר ("וְהֵנִיף אֶת־הָעֹמֶר לִפְנֵי ה' לִֽרְצֹנְכֶם, מִֽמׇּחֳרַת הַשַּׁבָּת יְנִיפֶנּוּ הַכֹּהֵן... וְלֶחֶם וְקָלִי וְכַרְמֶל לֹא תֹאכְלוּ עַד עֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה עַד הֲבִיאֲכֶם אֶת קָרְבַּן אֱלֹהֵיכֶם חֻקַּת עוֹלָם לְדֹרֹתֵיכֶם בְּכֹל מֹשְׁבֹתֵיכֶם"), אולם בספר יהושע מתואר כי בני ישראל הקריבו את הקורבן ואכלו מהתבואה החדשה דווקא "מִמָּחֳרַת הַפֶּסַח".

הקראים מסבירים את עמדתם, שלפיה הפירוש ההגיוני היחיד הוא שהמילה "שבת" מציינת את השבת הראשונה שחלה לאחר ליל הסדר, בכך שלטענתם המילה "שבת" אינה מציינת בכל התורה יום טוב, אלא רק שבת. בנוסף, הם טוענים כי לא ייתכן שבאותו קטע המילה "שבת" תציין פעם אחת יום טוב ופעם אחרת שבוע.

החכמים הרבניים מציינים, כי המילה "שבת" או "שבתון" כן מופיעה בהקשרים של מועדים אחרים, כגון ביום הכיפורים, בראש השנה וכן בחג הסוכות ובשמיני עצרת. הם מציינים גם, כי אי אפשר לפרש את המילה "שבת" באותו פסוק בהקשר של השבת הראשונה שחלה לאחר ליל הסדר, שכן כתוב "ממחרת השבת", אך לא מפורש באיזו שבת מדובר – אם השבת שבתוך חול המועד, או בשבת שלאחר כל החג. כמו כן, בהמשך הפסוק ("שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה"), פירוש המילה "שבתות" הוא "שבועות". על כן, אם מפרשים זאת על השבת הראשונה שלאחר ליל הסדר, הביטוי "שבתות תמימות" אינו מובן, מכיוון שאי אפשר לספור שבת שאינה שלמה. לכן, פירוש המילה "שבתות" הוא "שבועות". כלומר, יש לספור שבעה שבועות שלמים מבלי לפספס אף יום, וכך מקבל הביטוי "עד ממחרת השבת השביעית" את הפירוש "עד ממחרת השבוע השביעי".

הנימוק הנוסף שמביאים הקראים לעמדתם, הוא שחג השבועות הוא המועד היחיד שהתאריך שלו אינו מצוין במקרא, ולכן מחשבים את מועדו לפי הספירה. העובדה שביהדות הרבנית כן יש תאריך קבוע לחג השבועות, סותרת לטענת הקראים את הציווי "שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת", מכיוון שעלול להיווצר מצב בו יהיו שמונה שבתות בין חג הפסח לשבועות, במקום שבע. אולם, חז"ל מפרשים את המילה "שבתות" בתור "שבועות", כלומר שבעה שבועות ממחרת חג הפסח – ולכן אין בכך סתירה.

 דיני אישות וטהרה 
בעבר, פירשו הקראים את הפסוק "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד" בדרך מיוחדת: לדעתם, מכיוון שהגבר והאישה הופכים ל"בשר אחד" נאסר על קרוביה של האישה להתחתן עם קרוביו של בעלהּ, ולהפך. שיטה זו נקראה שיטת ה"ריכוב בעריות". בשל מספרם המועט של הקראים, איסור זה איים על המשך התקיימותם. חכמים קראיים מאוחרים גרסו כי שיטת הריכוב בעריות היא הוספה על דברי התורה, ולכן במשך השנים בוטל הדבר בהסכמה כללית. על פי עיקרון ההיקש, הקראים אוסרים נישואין בין אישה לבין דודהּ, כלומר אחי אביה או אחי אמהּ, נישואין שמותרים ביהדות הרבנית.

יחסם של הקראים כלפי מי שנחשבים טמאים הוא מחמיר למדי. הטמאים (גברים או נשים) אוכלים בשולחן נפרד, צריכים לשמור על בידול ונאסר עליהם להיכנס לבית הכנסת. טומאת הנידה אצל האישה נמשכת אצל הקראים רק שבעה ימים (על פי הכתוב "שִׁבְעַת יָמִים תִּהְיֶה בְנִדָּתָהּ"), ולפי הקראים אין צורך לספור שבעה ימים נקיים לאחר סיום הווסת (כפי שנהוג בטומאת זבה). זמן הנידה לאחר לידת בן נמשך שבוע, ושבועיים לאחר לידת בת. לימים אלה נוספת תקופה שנקראת "ימי טהרה" שאורכה 33 ימים ללידת בן, ו־66 ימים ללידת בת, על פי הכתוב בפרשת תזריע בספר ויקרא.

נוהגי הטהרה דומים למנהגם של יהודי אתיופיה, ויש שאפילו שיערו שהתקיימו קשרים בין הקהילות. אולם, הקראים טוענים שהדמיון הרב בין ההלכה הקראית להלכה של יהודי אתיופיה נובע מכך שיהודי אתיופיה גלו מהארץ בתקופה שבה עדיין לא הייתה תורה שבעל־פה, ומכך שיהודי אתיופיה היו מבודדים משאר יהודי העולם ולא נתונים להשפעתם.

הקראים אינם טובלים במקווה טהרה על מנת להיטהר מהטומאה, והם רואים בו המצאה מאוחרת. הקראים סבורים כי אפשר להיטהר באמצעות מים זורמים מכל סוג שהוא, ואפילו במקלחת. זאת, בניגוד לשיטת הרבנית, שלפיה אפשר להיטהר רק באמצעות מים מתוך גוף מים טבעי.

בקרב הקראים בישראל קיימת שחיקה במידה שבה נשמרת הרחקת הטמאים, אך עדיין מקפידים עליה מאוד בבית הכנסת.

מעמד האישה
לפי הקראים, נשים נחשבות כשוות לגברים, בחובות ובזכויות. גישה זו באה לידי ביטוי בהבדלים אחדים בין מנהגי הקראים למנהגי היהדות הרבנית:
הנשים חייבות בכל המצוות בדומה לגברים, כולל מצוות עשה שהזמן גרמן, שלפי היהדות הרבנית הנשים פטורות מהן. הקראים טוענים כי התורה אומרת במפורש מתי מצווה מסוימת נועדה רק לנשים ומתי היא נועדה רק לגברים, ובכל שאר המקרים, המצוות מיועדות לשני המינים באופן שווה.
בשל כך, הקראים אינם מברכים "שלא עשני אישה". במקום זאת, שני המינים מברכים ברכה זהה ("הבוראי בצלם אנוש") כחלק מברכות השחר, על אף שברכות השחר אינן מוזכרות בתורה והן תקנה של היהדות הרבנית.
עדות אישה, לדעת הקראים, שווה לעדותו של גבר.
הקראים נתנו לנשים להחזיק בתפקידי הנהגה, גם בתקופות קדומות. כך למשל במאה ה־11 בספרד, לאחר מותו של המנהיג הקראי סידי אבן אל תראס, מינו את אשתו שכונתה "אל־מועלימה" (המורה) לתפקיד החכם הקראי הראשי בספרד.
לדעת הקראים, בזמן גירושין זכויות וחובות הגבר והאישה שוות. גם הקראים סבורים שעל הגבר לתת את הגט לאישה, אלא שהם פיתחו במאה ה־19, אחרי מחלוקות פנימיות רבות, הלכה שלפיה במקרים מסוימים של עגינות יכול בית הדין לתת את הגט במקום הבעל, וכך לגרש את האישה בעל כורחו.

 הקראים אינם סוברים כי קול באישה ערווה, ולכן הם מתירים שירת נשים בפני גברים.
עם זאת, חוקי הטהרה מכבידים על הנשים בכך שבמשך שבעה ימים מהווסת (זמן נידתן) הן צריכות להימנע מסוגים מסוימים של מגע חברתי ולאכול בשולחן נפרד (כאמור לעיל).

בבתי הכנסת הקראיים בארץ לא נהוג שאישה תעלה לתורה. גם בבתי הכנסת הקראיים ישנה הפרדה בין גברים לנשים, והסיבה לכך היא שמירה על הצניעות.

שבת
בתקופות המוקדמות, הקראים החמירו ביותר בכל מה שקשור לדיני השבת. חלקם לא קיבלו את העיקרון שלפיו ספק פיקוח נפש דוחה שבת. בנוסף, הם סברו כי אסור להשאיר אש דולקת מערב שבת, ולכן לא האירו את בתיהם ולא חיממו את מזונם. רבים אסרו לטלטל חפצים מחוץ לבית בשבת כלל. היו קראים שנמנעו מיציאה מהבית בשבת כלל (למעט תפילה וצרכים חיוניים), ואף מביצוע ברית מילה. עד היום הקראים אוסרים קיום יחסי אישות בשבת, על פי הכתוב "בֶּחָרִישׁ וּבַקָּצִיר תִּשְׁבֹּת", משום שלפי פרשנותם הביאה דומה לחריש ולקציר. כמו כן הם אוסרים ביצוע עבודה על ידי גוי עבור יהודי בשבת (אפילו על ידי רמיזה).

החל מהמאה ה־11 חלה הקלה הדרגתית בדינים אלו: הם התירו להשאיר אש דולקת מערב שבת לשבת (אך לא להשתמש בשעון שבת), וחלק מהקראים אפילו קיבלו את המושג הרבני "תחום שבת". אך למרות הכול, גישתם עדיין מחמירה מהגישה של היהדות הרבנית.

את המושג "פיקוח נפש דוחה שבת" למדו הקראים, בעקבות חז"ל, מהפסוק "ושמרתם את חוקותיי ואת משפטיי, אשר יעשה אותם האדם וחי בהם". מהביטוי "וחי בהם" ניתן להסיק כי החיים קודמים לקיום המצוות.

דינים נוספים
שמאל|ממוזער|250px|ציצית עם פתיל תכלת בקשירה לפי מנהג היהודים הקראים
ממוזער|250px|אטליז קראי ברמלה
הקראים אינם מניחים תפילין, מתוך התפיסה שכל אזכורי המצווה המופיעים בפרשיות העוסקות בנושא זה הם מטפורה שמשמעותה היא לזכור את דברי האל ולהקפיד על קיום המצוות.

המזוזה הקראית היא דף (בדרך כלל קלף), לרוב ממוסגר, שעליו כתובים עשרת הדיברות (שנחשבים דבר ה' העילאי, למרות שהמצוות בעשרת הדיברות שוות במעמדן לשאר מצוות התורה), על אף שהתורה שבכתב לא מגדירה בבירור מהם הפסוקים שיש לכתוב (וגם לא מציינת שיש לכתוב על קלף) אלא רק מצווה באופן כללי שיש לכתוב את "דְּבָרַי אֵלֶּה" "עַל מְזוּזוֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ".

בברית המילה הקראית מתבצעת הסרת העורלה, אך אין פריעה (על ידי המוהל) או מציצה, שאינן מופיעות בתורה שבכתב.

לפי הקראים, מוצאו של האדם נקבע לפי האב, בטענה שכך נהגו בתקופת המקרא, ולראיה הם מביאים את כל שושלות היוחסין בתנ"ך, שבהן מצוינים רק שמות אבותיו של האדם. הקראים סוברים גם כי דתו של האדם נקבעת לפי האב, ולא לפי האם.

הקראים מתירים לאכול בשר עם חלב, ונאסר רק בישול של "גדי בחלב אמו". אולם, יש קראים המסיקים מהפסוק שחל איסור על בישול של כל בעל חיים יונק בחלב של אמו, ואין האיסור מתכוון רק לגדי. ברמלה ובאשדוד קיימים אטליזים המוכרים בשר בשחיטה ובהכשר קראיים.

הקראים מטילים פתיל תכלת בציציותיהם, על מנת לקיים את הכתוב "וְנָתְנוּ עַל צִיצִת הַכָּנָף, פְּתִיל תְּכֵלֶת". אולם לשיטתם, צבע התכלת יכול לבוא מכל מקום שהוא – גם מצמחים שונים – מה שחז"ל מכנים "קלא אילן", בשל העובדה שלפי היהדות הרבנית הם אינם כשרים להפקת התכלת, והמקור הכשר היחיד הוא בדמו של חילזון נדיר מסוים.

את המושג "עין תחת עין" מפרשים הקראים כפשוטו, אדם שהוציא עין לחברו במזיד – יש להוציא את עינו (בניגוד לשיטת חז״ל, שלפיה כוונת התורה היא שיש לפצות בממון על הוצאת העין). אומנם בפועל דין זה אינו נהוג, שכן הוא סותר את דיני המדינה, והעיקרון "דינא דמלכותא דינא" בדיני ממון מקובל על הקראים.

הקראים אימצו את המנהג הרבני של הקריאה בתורה בשבתות ובמועדים, ובעקבות זאת הם מקיימים טקסי בר מצווה לרגל ההגעה לגיל 13.

יחסי היהודים הקראים והיהודים הרבניים
ממוזער|כתובה קראית (פוסטאט, ד'תתע"ז, א'תכ"ח למניין השטרות) שנמצאה בגניזת קהיר (מתוך אוסף הספרייה הבודליאנית באוקספורד, MS Heb. A.3, דף 42a).החתן הוא רבני והכלה קראית, ובכתובה הם מתחייבים לכבד זה את מנהגיו של זה: "לא ידליק עליה נר בשבת... שלא תחלל עליו מועדי אחינו הרבנים".

לאורך ההיסטוריה היהודים הקראים ראו את עצמם בתור חלק בלתי נפרד מעם ישראל, וניסו להפיץ את אמונתם בתוך העם. חריג להשקפה כללית זאת הופיע במזרח אירופה בראשית המאה ה־20, כאשר הופיעו גישות לאומיות בדלניות בקרב חלק מקראי מזרח אירופה, שהכחישו את יהדותם. גם הפוסקים הרבניים ראו את הקראים בתור חלק מעם ישראל, אך בתור חלק חוטא, משום שאינם מאמינים בתורה שבעל פה.

היהודים הרבניים טוענים כנגד הקראים, שגם להם נוצרה במרוצת הדורות מעין "תורה שבעל פה". הקראים מצידם משיבים כי יש הבדל בין הלכות שהתקבלו על ידם כפירוש סביר לתורה (שלא יחייבו בהכרח את הפוסקים הקראיים של הדורות הבאים) לבין התורה שבעל פה, שלפי היהדות הרבנית ניתנה למשה בסיני, ולטענת הקראים כל תוספת בה מחייבת גם את הדורות הבאים.

היו מבין החכמים הרבניים ששיערו כי תנועת הקראים צמחה מתוך הצדוקים והבייתוסים, כתות עתיקות מתקופת בית המקדש השני.

יחסם של הקראים לרבניים
שמאל|ממוזער|250px|אברהם פירקוביץ', חכם דת קראי, בן המאה ה־19, חוקר היסטוריה, ומבולטי המתנגדים ליהדות הרבנית במאה ה־19
בתקופה המוקדמת, הנישואין בין קראים לרבניים היו מקובלים, ונמצאו עדויות רבות לנישואין מסוג זה בגניזת קהיר. הנישואין נערכו לעיתים בבית הדין הקראי, ולעיתים בבית הדין הרבני. כאשר התחתנו קראי עם רבנית או להפך, שני הצדדים התחייבו לכבד זה את מנהגיו של זה, ולאפשר לכל אחד מהצדדים לנהוג לפי פסיקת ההלכה הנהוגה בזרם שלו.

עד השנים האחרונות סירבו הקראים לקבל לקרבם יהודים רבניים. אחד הטעמים לכך היה חשש ממזרות, שכן נישואי קרובים מסוימים שמותרים לפי יהדות הרבנית, נחשבים אצל הקראים כיחסים אסורים. חשש נוסף מהורדת המחיצות בין הקראים לרבניים הובע על ידי מנהיג קראי במשפט: "אנחנו האגם והם האוקיינוס, מה יקרה כשייפרץ הסכר?"

יחסם של הרבניים לקראים
יחסה של היהדות הרבנית אל היהדות הקראית לא היה עקבי במהלך ההיסטוריה. במקרים מסוימים הוא התאפיין בחוסר סובלנות מובהק ובמקרים אחרים היחס היה סובלני הרבה יותר. בדרך כלל, יחסם של הפוסקים הספרדים לקראים היה ידידותי יותר מאשר היחס של הפוסקים האשכנזים.

החכם הרבני יוסף שלמה דלמדיגו, שניהל פולמוס עם הקראים בנוגע לאמיתותה של התורה שבעל פה, תמך גם בלימוד מתוך ספרי הקראים. כך הוא כתב בספרו: "בין כך בני, אל תִּטּוֹשׁ תורת אמך ללמוד בספרי הקראים כֻּלָּם, וב'ספר המצוות' וה'אדרת' (=הספר 'אדרת אליהו' של אליהו בשייצי) – והיית לכל רואיך לשם ולתפארת..."

רבי יהודה הלוי התייחס אל הקראים בספרו "הכוזרי", שנכתב במאה ה־12, שם מובא דיאלוג ספרותי בין מלך הכוזרים לבין חכם רבני:

הרמב"ם פסק בהלכות ממרים שבמשנה תורה, כי מי שאינו מאמין בתורה שבעל פה הוא כופר שיש לו דין "מורידין ואין מעלין", אולם את צאצאי הקראים הגדיר בתור תינוקות שנשבו: .

על אף העימות והסכסוך בין הקבוצות, נישואין בין רבניים לקראים, כששני הצדדים נותרים באמונתם ומקיימים את מנהגיהם, היו נפוצים במאה העשירית ועד המאה השתים־עשרה. כתובות ומסמכים אחרים מן הגניזה הקהירית, כמו גם עדויות בספרי הפוסקים, מעידות על כך. אולם, במאה ה-13 גברה האיבה, והמקורות מאותה תקופה מעידים כי קשרים מסוג זה חדלו ולא נחשבו עוד אפשריים.

פוסקים רבים קבעו כי קראים הם פסולי חיתון, מפני שהם נחשבים ספק ממזרים. הסיבה לכך היא, שהקידושין אצל הקראים קבילים על פי ההלכה הרבנית, אך לא הגירושין. ישנה אפשרות סבירה לגבי כל קראי כי אחד מאבותיו נולד לאישה שעברה גירושין קראיים ולבעלה החדש – ואם הגירושין אינם תקפים הלכתית, האישה עדיין נשואה לבעלה הראשון ונישואיה השניים הם בגדר ניאוף, ולכן ילדיה מבעלה החדש וכל צאצאיהם נחשבים ממזרים. בעמדה זו אחז גם הרמ"א, אחד הפוסקים העיקריים של יהדות אשכנז.

גם במאה האחרונה, רבנים במצרים ובישראל תמכו בקבלתם של קראים ליהדות הרבנית, לפחות בתנאים מסוימים. הרב עובדיה יוסף והרב אליהו בקשי דורון התירו להם להינשא, כשהנימוק העיקרי הוא שלילת תוקפם של הנישואין הקראיים, שכן העדים פסולים מעצם היותם קראים, ולכן הכלה הקראית לא נחשבת אשת איש לפי ההלכה, כך שלא ניתן לטעון שילדיה נולדו מניאוף לאחר הגירושין הקראיים. ניסיון של הרב אליהו אברז'ל, אב בית הדין הרבני בבאר שבע, לבטל את ההיתר הזה, עורר ב־1994 סערה גדולה.

ראו גם
קראי מזרח אירופה
ענן בן דוד
הלוח הקראי
אבלי ציון
 שומרונים

לקריאה נוספת
נתן שור, תולדות הקראים, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003.
יוסף אלגמיל, תולדות היהדות הקראית, המועצה הארצית של היהודים הקראים בישראל. 1979.
אברהם קורמן, זרמים וכתות ביהדות, עמודים 225–248.
אברהם בר גוטלובר, ביקורת לתולדות הקראים, ווילנא תרכ"ד 1865.
ספר אוצר מסעות, מאת יהודה דוד אייזנשטיין, תל אביב, תשכ"ט: "מסעות הקראים לארץ ישראל", עמ' 188 - 218.
רפאל מאהלר, הקראים: תנועת גאולה יהודית בימי הביניים, מרחביה: ספרית פועלים, 1949.
 מיכאל קורינאלדי, המעמד האישי של הקראים, הוצאת ראובן מס, 1984
 יורם ארדר ומאירה פוליאק, תור הזהב הקראי, הוצאת כרמל, 2022
 גודלה אחיעזר, תודעת היסטורית, השכלה ולאומיות בקרב קראי מזרח אירופה, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ירושלים תשע"ו.
 הרב חיים ויסברג, פסיפס: דתות ועדות בצה."ל, מערכות, נובמבר 2022.
 יורם ארדר, דרכים בהלכה הקראית הקדומה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ג.
Meira Polliack (ed.), Karaite Judaism: A Guide to Its History and Literary Sources, Brill Academic Publishers, 2003.

קישורים חיצוניים



 מי הם הקראים?, באתר אנציקלופדית אאוריקה
 אתר היהדות הקראית העולמית
David A.M. Wilensky. "The expanding future of America’s only Karaite synagogue". The Jewish News of Northern California. August 22, 2018

מאמרים ומחקרים
 שמחה אסף, לתולדות הקראים בארצות המזרח, באהלי יעקב, ירושלים תש"ג, עמ' 181 ואילך
היהודים הקראים, פעמים 32, תשמ"ז 1987
היהודים הקראים, פעמים 89, סתיו תשס"ב
יהודים קראים במזרח, פעמים 90, חורף תשס"ב


היהדות המקראית בעברית
יורם ארדר ומאירה פוליאק, הקנון הקראי במאות התשיעית עד האחת עשרה לסה"נ, תעודה כג (תשס"ט), עמ' קסה-רי
אמיר משיח, המפנה במאבק הרבני-קראי מהמאה הי"ח ואילך, בין דת, לאום וארץ א (2014), עמ' 165–180.
 Geoffrey Khan, The Karaites and the Hebrew Bible.




אתרי אינטרנט של היהדות הקראית
בית הדין היהודי-קראי
הפינה הקראית באינטרנט
קראים בישראל
החלטת בג"ץ הקובעת כי אין תוקף לגירושין על ידי בית הדין הקראי
יוסף אלגזי, קשה יותר להיות קראי בישראל, הארץ, 5.9.1997

מכתב בן-גוריון לוועד העדה הקראית בעניין מעמד האישה וחובת השרות, באתר ארכיון צה"ל

 ביאורים 

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:זרמים ביהדות