הסכמי אוסלו

הסכמי אוסלו הם סדרת הסכמים במסגרת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שנחתמו בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין, ונועדו להוות שלב ביניים בתהליך שיביא ליישוב הסכסוך בין הישראלים לפלסטינים. ההסכמים קבעו הכרה הדדית, של ישראל באש"ף כנציג העם הפלסטיני, ושל אש"ף במדינת ישראל, את הקמת הרשות הפלסטינית, העברת סמכויות אזרחיות, תיאומי ביטחון והסדרי ממשל. בהסכמים נקבע כי בתקופת הביניים יתקיים משא ומתן על הסדר הקבע, על בסיס החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם.

ההסכם הראשון נחתם ב-13 בספטמבר 1993 בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. בהסכם אש"ף אשרר את הכרתו במדינת ישראל וישראל הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני, והוסכם על הקמת הרשות הפלסטינית. הוגדרה תקופת מעבר שהייתה עתידה להימשך חמש שנים לכל היותר, החל מרגע הנסיגה של כוחות צה"ל מרצועת עזה ומאזור יריחו, שבמהלכה עתיד היה להתקיים משא ומתן לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בספטמבר 1995 נחתם הסכם "אוסלו ב'" שהגדיר את מגבלות האוטונומיה פלסטינית, אליה העבירה ישראל את השליטה ברוב האוכלוסייה הפלסטינית. במסגרת תהליך אוסלו נחתמו גם הסכמים נוספים, נקודתיים יותר, כמו הפרוטוקולים הכלכליים של פריז.

בשני הצדדים, הפלסטיני והישראלי, היו קבוצות שהתנגדו נחרצות להסכמי אוסלו וגורמים שביצעו פיגועי טרור שפגעו בתהליך – הטבח במערת המכפלה שביצע איש תנועת "כך", שרשרת פיגועי התאבדות של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ורצח רבין שבוצע במטרה לעצור את התהליך. ההסכמים לא התקדמו לפי המתוכנן, ועל אף מעמדם כהסכמי ביניים, הם נותרו על כנם במשך למעלה משלושה עשורים.

רקע
לאורך השנים, ממשלות ישראל דנו עם מדינות ערב בגורל שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, אך נמנעו מדיונים ישירים עם נציגים פלסטינים, ובראשם אש"ף. בשנת 1974, קיבלה אש"ף הכרה מהליגה הערבית כנציגו הבלעדי של העם הפלסטיני. במסגרת הסכמי קמפ דייוויד, מצרים דרשה פתרון לבעיה הפלסטינית, והוסכם על תוכנית אוטונומיה זמנית שתוחלף בהסדר קבע, אך היא לא מומשה. בהסכם השלום בין ישראל למצרים, מצרים לא ביקשה לשוב לשלוט על רצועת עזה, וראתה את גורל הרצועה כחלק מהסוגיה הפלסטינית הרחבה יותר.

בחודשים יולי-אוגוסט 1987 התקיימה סדרת פגישות בין איש תנועת החרות פרופסור משה עמירב לבין בכיר אש"ף בשטחים פייסל חוסייני, בתיווכם של דוד איש שלום ופרופסור סרי נוסייבה, מאוניברסיטת אל-קודס. במהלכה נוסח ביום 25 באוגוסט מזכר הבנות, שתכליתו הייתה לבסס תשתית לשיחות בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לבין ראש אש"ף יאסר ערפאת. סדרת פגישות זו היוותה אופק מדיני בעיני אנשי אש"ף בשטחים, אולם לאחר שדבר הפגישות והמזכר דלפו לתקשורת, הורה שמיר על הפסקת המגעים ועל מעצרו המנהלי של חוסייני. לדעת עמירב ואיש שלום, האכזבה של הפלסטינים מכישלון ההסכם הייתה מהגורמים לאינתיפאדה.

בשנת 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה — התקוממות פלסטינית רחבת היקף נגד השליטה הישראלית ביהודה ושומרון וברצועת עזה. בראשיתה התאפיינה ההתקוממות במחאה עממית רחבה וחוצת־שכבות, שכללה הפגנות, שביתות, יידוי אבנים, מרי אזרחי וחסימות צירים, בהשתתפות גברים ונשים, צעירים ומבוגרים, עירוניים וכפריים. האחדות הפנימית בחברה הפלסטינית, שהתאפיינה בדרך כלל בפיצול פנימי, הגיעה בחודשים הראשונים של ההתקוממות לשיא שלא היה כמותו מעולם. הייתה תמיכה כללית באינתיפאדה, ואף אחד לא היה מוכן לצאת בגלוי נגד רעיונותיה. האינתיפאדה הפתיעה את ישראל הן בהיקף ההשתתפות והן בריסון היחסי בשלביה הראשונים, שהתבטא בהימנעות משימוש נרחב בנשק חם. צה״ל הגיב תחילה בנוכחות צבאית מוגברת, ובהמשך נקט מדיניות של דיכוי בכוח, שכללה מכות, מעצרים המוניים, הטלת עוצר נרחב, סגירת מוסדות חינוך, הריסת ואטימת בתים וצעדי אכיפה נוספים. השפעותיה המדיניות של האינתיפאדה היו מרחיקות לכת, בפעם הראשונה הצליחו הפלסטינים להביא להכרה מדינית רחבה בשאיפתם למדינה.

במהלך האינתיפאדה התחזקו ארגונים אסלאמיסטיים, ובראשם חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שהפכו בהמשך לשחקנים מרכזיים בזירה הפלסטינית ולמתחרים באש"ף. חמאס התגבש בדצמבר 1987 כתנועה פוליטית־אידאולוגית, ובשנים 1988–1989 הקים תשתיות ארגוניות וצבאיות, בעיקר ברצועת עזה. בשלב זה חל שינוי באופי האינתיפאדה: לצד המשך המחאה העממית, חלה עלייה חדה בפיגועים מאורגנים נגד חיילים ואזרחים ישראלים, שכללו ירי, חטיפות ופיגועים קטלניים. ישראל הגבירה את פעולות הסיכול נגד הארגונים האסלאמיסטיים, ובין היתר נקטה צעדים חריגים כגון גירוש מאות פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי ללבנון בשנת 1992. על פי נתוני ארגון בצלם, במהלך האינתיפאדה הראשונה נהרגו כ־165 ישראלים וכ־1,160 פלסטינים. כן נהרגו למעלה מאלף פלסטינים בידי פלסטינים אחרים בעקבות סכסוכים פנימיים והאשמות בשיתוף פעולה עם ישראל. האינתיפאדה דעכה בהדרגה בראשית שנות ה־90.

עם ניתוק הזיקה של ממלכת ירדן מיהודה ושומרון ב-1988, בעקבות אי מימוש הסכם לונדון, התגבר הלחץ על ישראל והפלסטינים לפתוח בשיחות. באותה השנה הכריז יאסר ערפאת על הקמת מדינה פלסטינית עצמאית, ממקום גלותו בתוניס.

האינתיפאדה הראשונה השפיעה על התודעה הישראלית, ושינתה את גישתו לסכסוך של שר הביטחון יצחק רבין. רבין כתב בזיכרונותיו שגם הבריחה ההמונית ממרכזי הערים של ישראלים במלחמת המפרץ, שכנעו אותו שהחברה הישראלית איננה יכולה לחיות תחת איום מלחמתי תמידי, ויש לחתור לשלום. במקביל, יאסר ערפאת נאלץ להתמודד עם עליית כוחם של גורמים פלסטינים מקומיים, כולל חמאס, שאיימו על מעמדו של אש"ף. האינתיפאדה התנהלה במנותק ממנו ומאש"ף. בעקבות תמיכתו בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ, נפגע מעמדו של ערפאת בעולם הערבי והבין-לאומי, ועוד יותר לאחר התפרקות ברית המועצות. בסוף האינתיפאדה, החלו פגישות ראשונות בין נציגים ישראליים למנהיגים פלסטינים בוועידת מדריד ב-1991, אך השיחות לא התקדמו משמעותית עקב התנגדות אש"ף, שחשש שדווקא הצלחתם תביא להיחלשותו.

יצחק רבין עלה לשלטון ב-1992 עם הבטחה לקדם הסדר עם הפלסטינים בתוך תשעה חודשים. בתחילת כהונתו התקיימו שיחות בוושינגטון מול נציגים פלסטינים מקומיים, אך הן לא התקדמו משמעותית, והתחוללה מתיחות בינו לבין משרד החוץ, בראשות שמעון פרס, שחתר למגעים ישירים עם אש"ף. במהלך 1992–1993, סגן שר החוץ יוסי ביילין יזם שיחות חשאיות באוסלו עם הנהגת אש"ף. רבין, שתחילה התנגד למגעים עם אש"ף, שינה את עמדתו ב-1993 בשל שתי סיבות עיקריות: התקדמות השיחות באוסלו לעומת הקיפאון בוושינגטון, ועליית חמאס ככוח מתחרה המסכן את מעמדו של אש"ף. גל הפיגועים של חמאס, שכלל את חטיפת נסים טולדנו ורציחתו, הדגיש לרבין את החשש מהתחזקות חמאס, גירש את פעיליו ללבנון, שלעומתו ראה באש"ף שותף עדיף. באפריל 1993, רבין הסיר את התנגדותו לשיחות ישירות עם אש"ף, ואישר לפרס וביילין להמשיך במגעים באוסלו. התנגדות למגעים עם אש"ף הגיעה מצד מנהיגים פלסטינים מקומיים, ירדן, וארצות הברית, אך אלה השלימו עם המהלך בעקבות תמיכת ישראל.

 ההסכמים 
 ההסכם הראשון 
300x300px|ממוזער|שמאל|קטעי וידאו מהסכמי אוסלו של חברת החדשות של ערוץ 2
ההסכם הראשון נחתם בחשאי באוסלו ב-20 באוגוסט 1993 על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס. דבר המגעים פורסם כעבור זמן קצר בתקשורת. בהסכם הוחלט על הקמת רשות פלסטינית למשך תקופת ביניים של חמש שנים ונסיגת ישראל מהיישובים הפלסטיניים ברצועת עזה ואזור יריחו. מיד אחרי הנסיגה יועברו הסמכויות לידי הרשות הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בענייני הפניםכלומר: חינוך, תרבות, בריאות, רווחה, מיסוי ותיירות ותוקם משטרה פלסטינית. לאחר מכן יתקיימו בחירות ברשות הפלסטינית. ישראל תמשיך להיות אחראית על הגנה מאיומים חיצוניים, ותישא באחריות כוללת לביטחונם של ישראלים בשטחים אלה. לאחר תקופת הביניים יושג הסדר קבע על בסיס החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם. ישראל התחייבה, באופן מעורפל, לבצע נסיגות נוספות ביהודה ושומרון. ההסכם קבע שהשיחות על הסדר הקבע יתקיימו לא יאוחר משלוש שנים לאחר הנסיגה הישראלית. נקבע גם שבהסכם הקבע יעלו לדיון הסוגיות בנושאי ירושלים, פליטים, התיישבות, סידורי ביטחון, גבולות, יחסים ושיתוף פעולה עם שכנים וכן נושאים אחרים בעלי עניין משותף.

ב-30 באוגוסט אישרה ממשלת ישראל את הסכם אוסלו בישיבה מיוחדת. ב-9 בספטמבר החליפו יצחק רבין ויאסר ערפאת מכתבי הכרה הדדית באמצעות שר החוץ הנורווגי, יוהאן יורגן הולסט. ערפאת הכיר בזכותה של ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, קיבל את החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338, והתחייב לנטוש את הטרור ולסיים את הסכסוך בדרכי שלום, תוך שינוי האמנה הפלסטינית במועצה הלאומית. ישראל מנגד הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני, והתחייבה לבטל את האיסור על קשרים עמו.

ב-13 בספטמבר נערך טקס חגיגי בבית הלבן לחתימת "הצהרת העקרונות", באירוח נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. שמעון פרס חתם בשם ישראל ומחמוד עבאס בשם אש"ף, ואחריהם התקיימה לחיצת יד היסטורית בין רבין לערפאת. כעדים חתמו מזכיר המדינה האמריקאי וורן כריסטופר ושר החוץ הרוסי אנדרי קוזירוב. ב-23 בספטמבר אישרה הכנסת את ההסכם, וב-12 באוקטובר אישרה אותו גם המועצה המרכזית הפלסטינית ברוב גדול.

 הסכמים נלווים 
ממוזער|294x294 פיקסלים|ראש הממשלה יצחק רבין בפגישתו עם יו"ר אש"ף יאסר ערפאת בקזבלנקה שבמרוקו, אוקטובר 1994

הסכמים נוספים הנכללים במסגרת הרחבה של הסכמי אוסלו הם:
 הפרוטוקולים הכלכליים של פריז, 29 באפריל 1994
 הסכם קהיר אודות רצועת עזה ואזור יריחו, שנחתם ב-4 במאי 1994
 הסכם העברת סמכויות בין ישראל לאש"ף, 29 באוגוסט 1994

 הסכם אוסלו ב' 

ממוזער|מפת יהודה ושומרון, בה מודגשים שטחי A ו־B
שמאל|ממוזער|250px|שלט אזהרה בכניסה לשטח A
ב-28 בספטמבר 1995 נחתם "הסכם הביניים", שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים המרכזיות ומרבית הכפרים ביהודה, שומרון ורצועת עזה. במסגרת ההסכם, חולקו שטחי יהודה ושומרון לרמות שליטה שונות: שטח A (18% מהשטח) בשליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, שטח B (22% מהשטח) בשליטה ביטחונית ישראלית ואזרחית פלסטינית ושטח C (60% מהשטח) בשליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית. מתחמי קבר יוסף וקבר רחל הפכו למובלעות עם סידורי ביטחון ייחודיים. קבר יוסף נותר בשליטה ישראלית, אך לימים ננטש בגלל הקרב בו נהרג מדחת יוסף, ומאז הושחת כמה פעמים. קבר רחל, לעומת זאת, נשאר נגיש לישראל דרך מסדרון מגודר המוביל ישירות לשטחי C, בזכות קרבתו לגדר ההפרדה בירושלים, ולאחר הסכמה של ערפאת. כמו כן עשרות אלפי פלסטינים גויסו למשטרה הפלסטינית וקיבלו נשק ממדינות זרות דרך ישראל.

ב-5 באוקטובר 1995, התקיים דיון בכנסת על ההסכם. בנאומו הסביר ראש הממשלה יצחק רבין כי מטרת ההסכמים היא למנוע מצב של מדינה דו-לאומית וזאת על ידי הקמת ישות עצמאית "שהיא פחות ממדינה" לצד מדינת ישראל. רבין הדגיש כי בהסכם הקבע לא תהיה חזרה לקווי 4 ביוני 1967, תישמר אחדות ירושלים, יסופחו גושי התיישבות וגבול הביטחון של ישראל יהיה בבקעת הירדן. ההסכם אושר ברוב של 61 תומכים מול 59 מתנגדים. נגד ההסכם הצביעו חברי הכנסת עמנואל זיסמן ואביגדור קהלני, שלימים פרשו ממפלגת העבודה על מנת להקים את מפלגת "הדרך השלישית". לעומתם, תמכו בו חברי סיעת יעוד, אלכס גולדפרב וגונן שגב, שפרשו ממפלגת צומת ב-1994 והצטרפו לקואליציה בראשית שנת 1995.

דעת הקהל
בישראל
אימוץ הסכמי אוסלו, שהוביל לשיחות ישירות עם הנהגת אש"ף, סימן שינוי משמעותי במדיניות ישראל, שהתנגדה בעבר למגעים עם ארגון טרור, שאמנתו קראה להשמדת המדינה. פרסום ההסכמים עורר מחלוקת עזה בישראל, והציבור היהודי נחלק בין תמיכת מחנה השמאל להתנגדות חריפה בימין. לאחר דיון בן יומיים בכנסת, נערכה ב-23 בספטמבר הצבעת אמון על ההסכם וחילופי האיגרות, בה הצביעו 61 ח"כים בעד, 50 נגד, ו-8 נמנעו, בהם חברי הכנסת של ש"ס, ושלושה מחברי הליכוד – שהצביעו בניגוד לעמדת מפלגתם.

 תמיכה 

התומכים סברו כי יש לחזק את הגורמים המתונים בחברה הפלסטינית, המושיטים יד לשלום עם ישראל. בראייתם, התגברות הטרור הגיעה עקב ההאטה בתהליך השלום וכחלק מהניסיון של קיצוניים בצד הפלסטיני לסכל אותו, לצד הרחבת ההתנחלויות ומעשי טרור יהודי, כמו טבח מערת המכפלה. הם הדגישו שהקיפאון במשא ומתן גרם להסלמה שהובילה לאינתיפאדה השנייה. בנוסף, ציינו לחיוב את ההשלכות הכלכליות והמדיניות, כששנתיים אחרי ההסכמים נרשמה עלייה פי 30 בהשקעות הזרות בישראל ונוצרו יחסים מדיניים חדשים עם מדינות שבעבר החרימו את ישראל.

 התנגדות 

ממוזער|מועצת גדולי התורה במכתב נגד הסכמי אוסלו

ההתנגדות להסכם הובעה עם פרסומו. כבר בספטמבר 1993, פרסם יגאל כרמון, מאמר ב"ידיעות אחרונות" תחת הכותרת "יסודותיו הרעועים של שלום ישראל-אש"ף", ובו טען כי "אש"ף לא השתנה ואי-אפשר לסמוך עליו. המשטרה הפלסטינית לא תמנע אלימות, וביטחון ישראל ייפגע. המוטיבציה לאלימות ולאינתיפאדה לא נעלמה". לימים, הסופר עזריאל הירש הביע בספרו "נועדים ביום קרב", שראה אור ב-1995, את ספקנותו לגבי הסכם שלום עם פלסטינים, כינוי שלדבריו הוצמד לערביי ארץ ישראל על ידי מנחם בגין בהסכם השלום עם מצרים, בלחץ ג'ימי קרטר ואנואר סאדאתעזריאל הירש, נועדים ביום קרב, ירושלים, ראובן מס, 1995, עמ' 27. מתנגדי הסכמי אוסלו טענו כי כוונת הפלסטינים הייתה לנצל את ההסכמים כדי להשיג את מטרותיהם בשלב הראשון של "תוכנית השלבים" של אש"ף, ולאחר מכן להפר את ההסכם. הם ציטטו את ערפאת בנאום יוהנסבורג משווה את ההסכמים להסכם חוּדַיְבִּיָּה, הסכם שביתת נשק שהפר מוחמד, וכן כשהתייחס בנחרצות אל ירושלים כ"בירת פלסטין הנצחית" וטען כי יש להמשיך בג'יהאד עד לכיבוש ירושלים.

ההתנגדות גברה לאחר פיגועי טרור כולל חטיפת נחשון וקסמן, וההאשמות שהרשות הפלסטינית לא פעלה מספיק למניעת טרור. בשנים 1993–1996 נרצחו 256 ישראלים בפיגועים, יותר מכפליים לעומת התקופה שקדמה להם. ההתנגדות התעצמה במהלך שנת 1995 ולקראת חתימת הסכם אוסלו ב' והגיעה לשיאה ברצח יצחק רבין ב-1995 על ידי יגאל עמיר, שהתנגד להסכמים, מה שהביא ל, שהעלו לשלטון את ראש האופוזיציה בנימין נתניהו.ממוזער|טקסט=הפגנת ימין נגד הסכמי אוסלו, 1995, אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית|הפגנת ימין נגד הסכמי אוסלו, 1995, אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית

 בקרב הפלסטינים 
התגובות הפלסטיניות להסכמי אוסלו היו מעורבות. ארגוני ההתנגדות, כמו החמאס והג'יהאד האיסלאמי, התנגדו להסכמים בשל שלילת זכות קיומה של ישראל והכרה ב"ישות הציונית". הם ביקרו את הפת"ח על נכונותו לנהל משא ומתן עם ישראל, והגבירו את פעולות הטרור במטרה לחבל בתהליך.

עוד לפני חתימת ההסכמים, במהלך האינתיפאדה הראשונה (1987–1993), בוצעו מאות פיגועי טרור נגד אזרחים וחיילים ישראלים, שגרמו למותם של 147 ישראלים, ובמקביל נהרגו אלפי פלסטינים בעימותים עם כוחות הביטחון הישראליים ובאירועי אלימות נלווים.

פיגועי ההתאבדות של ארגונים פלסטיניים החלו עוד במהלך האינתיפאדה הראשונה: פיגוע ההתאבדות הראשון, הפיגוע בקו 405, בוצע בשנת 1989 ביוזמת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. בראשית שנות ה־90 אימץ גם חמאס שיטה זו.

לאחר חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 חלה עלייה במספר פיגועי ההתאבדות, בעיקר מצד חמאס והג'יהאד האסלאמי. גל שני של פיגועי התאבדות בשנים 1994–1995 החל לאחר טבח מערת המכפלה וגל שלישי לאחר חיסולו של "המהנדס" יחיא עיאש ב-5 בינואר 1996.

הפת"ח, הארגון המרכזי באש"ף, אימץ את ההסכמים, אך היו גם בפת"ח שהתנגדו להם, במיוחד יו"ר הפת"ח פארוק קדומי, שטען כי זכות השיבה חשובה ממדינה פלסטינית. המתנגדים טענו כי ערפאת הסכים מבלי להבטיח פתרונות לסוגיות עיקריות כמו התנחלויות, מעמד ירושלים ופתרון בעיית הפליטים, בשל רצונו האישי לחזור לשטחים הפלסטיניים ממקום מושבו בתוניס. ב-2003 טען אבו מאזן כי הסכמים היו טעות עבור ישראל כי "לקחנו אדמה בלי תמורה". וב-2006 טען זיאד אבו עין כי הם אפשרו את האינתיפאדה השנייה.

בעולם

ממוזער|300px|שמאל|יצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת מקבלים את פרס נובל לשלום בעקבות הסכמי אוסלוהסכמי אוסלו זיכו את יצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת בפרס נובל לשלום לשנת 1994. היו חילוקי דעות בוועדה לגבי הבחירה בערפאת. ההיסטוריון אפרים קארש, המתנגד להסכם, ציין כי ימים לאחר חתימת הסכמים, שלח חוסיין, מלך ירדן, אזהרה לממשלת רבין כי ערפאת לא יעמוד בהסכם.

איראן, שהתנגדה להסכמים, קראה להתנגדות אלימה כדי למנוע את ההסכם, וטענה כי הסכם קהיר הוא "בושה" ו"בגידה חסרת תקדים".

לאחר רצח רבין
ב-4 בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין על ידי יגאל עמיר, במטרה לעצור את ההסכמים. מחליפו, שמעון פרס, המשיך ליישם את ההסכמים, עד שבבחירות 1996 יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו נבחר לראש ממשלה. נתניהו, אשר התנגד להסכמים אך התחייב לכבדם, הציג מדיניות לפיה ישראל תקבע את היקף הנסיגות ותפעל רק אם הפלסטינים יעמדו בהתחייבויותיהם. ב-1997 נחתם הסכם חברון, שהעביר 80% מהעיר לרשות הפלסטינית. ב-1998 נחתם הסכם ואי, שבו הוסדרו הנסיגות של ישראל בתנאי שהפלסטינים יפעלו למאבק בטרור, אך ישראל לא יישמה את יתר שלבי ההסכם בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם. ב-1999 נבחר אהוד ברק כראש ממשלה, וביצע את הנסיגות שסוכמו בהסכם ואי. שיחות קמפ דייוויד בשנת 2000 כשלו, ובסופו של דבר פרצה האינתיפאדה השנייה. בעקבות ההתפשטות הטרור, ישראל ביצעה את מבצע חומת מגן, והשיגה שליטה ביטחונית מלאה ביהודה ושומרון. עם זאת היא שמרה על סממנים אחרים של הסכמי אוסלו, כמו קיום ממשלה פלסטינית, תיאום ביטחוני, והותרת הסכמי המס.

התקווה להסכמים כמוביל לשלום דעכה עקב התפרצות האינתיפאדה השנייה והגברת הטרור. בשנת 2012 קראה מרצ לביטול הסכמי אוסלו ולהגעה להסכם ביניים חדש עם הפלסטינים.

כחלק מהסכמי אוסלו הוקמו מנגנוני התיאום הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית. התיאום המודיעיני החל רשמית בשנת 1996. לאחר מהומות מנהרת הכותל חדלה הרשות הפלסטינית משיתוף פעולה ביטחוני, אך הוא חודש לאחר הסכם ואי. במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) לא היה תיאום יעיל, אך בהמשך הניב הישגים משמעותיים. על פי השב"כ, מנגנוני הביטחון הפלסטיניים אחראים לכ-40% מהמעצרים של חשודים בטרור ב-2016. במאי 2020, בעקבות הצהרות ישראליות על כוונות לספח את בקעת הירדן באופן חד־צדדי, התנער מחמוד עבאס מההסכמים וטען כי יפסיק את התיאום הביטחוני עם ישראל, אך הוא חודש כחצי שנה לאחר מכן.

בתרבות
"יומני אוסלו" (The Oslo Diaries) – "מאחורי הקלעים של שיחות השלום הסודיות", (2018)
אוסלו – מחזה עטור פרסים מאת ג'יי. טי רוג'רס, אשר מתאר את המשא ומתן הסודי שמאחורי הערוץ האחורי שהוביל להסכמים
אוסלו – סרט טלוויזיה אמריקאי מסוגת דרמה היסטורית ומתח של רשת HBO שעלה בבכורה ב-29 במאי 2021.
"הסכת אוסלו" – פודקאסט מבית מכון מולד בנושא הסכמי אוסלו, בהנחיית ד"ר ארנון דגני.

ראו גם

לקריאה נוספת
 יאיר הירשפלד, אוסלו: נוסחה לשלום, עם עובד, 2000.
 לב גרינברג, שלום מדומיין, שיח מלחמה. כשל המנהיגות, הפוליטיקה והדמוקרטיה בישראל 1992-2006, הוצאת רסלינג, 2007
 רון פונדק, ערוץ חשאי: אוסלו - הסיפור המלא, הוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2013.
 אפרים לביא, יעל רונן והנרי פישמן (עורכים), 25 שנה לתהליך אוסלו: ציון דרך בניסיונות ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, 2019
 אודי מנור ואדם רז, העימות רבין-פרס ברקע אוסלו, כיוונים חדשים, נובמבר-דצמבר 2012
 שמעון שיפר, המתריע: שיחות עם האלוף (במיל') עמוס גלעד, הוצאת ידיעות ספרים, 2019, עמודים 73–88
 אבי גיל, נוסחת פרס, מיומנו של שותף סוד, כנרת זמורה-ביתן, 2018
 עמוס שיפריס, רבין ואוסלו, הוצאת כרמל, 2022
 יובל בלומברג, מלכודת אוסלו: מחלום השלום לרחובות המדממים, סלע מאיר, 2023
 Aharon (Roni) Kampinsky, “The Oslo Accords and the National Religious Party of Israel". Polarization and Consensus-Building in Israel: The Centre Cannot Hold, 2023, pp. 40-53.

קישורים חיצוניים

 הסכם אוסלו א באתר יוזמת ז'נבה
 נוסח עברי של הסכם טאבה 1995 ("אוסלו ב'")
 פרוטוקול ישיבת הממשלה שבו אושר הסכם אוסלו הראשון: 

 ד"ר רון פונדק, מאוסלו ועד טאבה: תהליך ששובש
 הדרך לאוסלו - משא ומתן סודי עם אש"ף, ינואר-ספטמבר 1993". פורסם באתר ארכיון המדינה בדצמבר 2022.
 אבי גיל, נוסחת פרס, מיומנו של שותף סוד, כנרת זמורה-ביתן, 2018
נוסח הסכם אוסלו א' ומכתבי ההכרה ההדדיים, באתר מרכז ירושלים למדיה ותקשורת 
 חתימת הסכמי אוסלו, באתר ה-BBC
מרכז תמי שטיינמץ לחקר השלום באוניברסיטת תל אביב ("מדד השלום" ו"מדד אוסלו" - סקרים חודשיים ביחס לדעת הקהל והציבור הישראלי ביחס לתהליך השלום)
ריכוז של ההפרות הפלסטיניות של ההסכמים

 קטעי עיתונות היסטוריים על הסכמי אוסלו, באתר "עיתונות יהודית היסטורית"

  מתוך שידורי הערוץ האקדמי מיסודה של אוניברסיטת חיפה
איך לא לעשות שלום: "סינדרום קונפליקט" ושקיעת הסכמי אוסלו, המכון האמריקאי לשלום
התקפות טרור קטלניות מאז החתימה על ההסכמים 1993-2000 משרד החוץ הישראלי
פרופ' משה מעוז, מדוע קרס תהליך אוסלו?, באתר היום השביעי, יולי 2001

יואל פישמן, עשור להסכמי אוסלו: "המלחמה העממית" של אש"ף, נתיב, נובמבר 2003
עתליה בן-מאיר, הלנצח תאכל חָרב? אוסלו ממרחק 13 שנה, נתיב, נובמבר 2004
סופיות תביעות, מכון ראות


שלמה גזית, הסכם אוסלו, באתר על צד שמאל, 1 באוקטובר 2018


Fatal Terrorist Attacks in Israel Since the DOP (Sept 1993), אתר משרד החוץ 


 ליאב סלע המודיעין והסכמי אוסלו מבט מל"מ, גיליון 84, עמ' 32–33, אוגוסט 2019.





הסכם אוסלו א'
הסכם קהיר 03/11/2018
הסכם העברת סמכויות בין ישראל לאש"ף
הסכם אוסלו ב'
"הסכת אוסלו: עזה תחילה״ הוא פודקאסט מבית "מכון מולד”, בהפקת ״עוגן לעתיד״ ובתמיכת הקרן החדשה לישראל, יולי 2025.

 הערות שוליים 

*
אוסלו, הסכמי
אוסלו, הסכמי
קטגוריה:1993 בישראל
קטגוריה:1993 בפוליטיקה
קטגוריה:1995
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני: הסכמים
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – הרשות הפלסטינית