ג'ורג' האריסון

ג'ורג' האריסון (באנגלית: George Harrison; 25 בפברואר 1943 – 29 בנובמבר 2001) היה מוזיקאי, זמר-יוצר וסופר אנגלי. ידוע בעיקר כגיטריסט להקת הביטלס. לאחר פירוק הלהקה המשיך בקריירת סולו כמוזיקאי והקים חברה להפקת סרטים.

למרות שמרבית שירי הלהקה נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, רוב אלבומי הביטלס משנת 1965 ואילך הכילו לפחות שני שירים של האריסון, כולל "Taxman", "Within You Without You", "While My Guitar Gently Weeps", "Something" ו"Here Comes the Sun". בנעוריו הושפע האריסון מוזיקלית בעיקר מאמנים דוגמת ג'אנגו ריינהארדט, קארל פרקינס, צ'ט אטקינס וצ'אק ברי. עד 1965 החל להוביל את הביטלס לסגנון הפולק רוק, עקב התעניינותו בבוב דילן וב, ולסגנון המוזיקה הקלאסית ההודית דרך שימוש בכלי נגינה הודיים, דוגמת הסיטאר, אותו הכיר על סט צילומי הסרט "Help!". הוא ניגן בסיטאר בשירים רבים של הלהקה, דוגמת "Norwegian Wood (This Bird Has Flown)". לאחר שיזם את אימוץ שיטת המדיטציה הטרנסצנדנטלית על ידי הלהקה, בשנת 1967, פיתח קשר עם התנועה הבין-לאומית למען תודעת קרישנה. האריסון נישא לראשונה לדוגמנית פאטי בויד בשנת 1966, ממנה התגרש בשנת 1977. שנה לאחר מכן נישא לאוליביה אריאס, עימה הביא לעולם בן, דהני.

לאחר פירוק הביטלס הוציא האריסון את האלבום המשולש All Things Must Pass, שזכה לשבחי המבקרים, בו גם הופיע כמה הסינגל המצליחים ביותר שלו. הוא גם ארגן את מופע הצדקה "הקונצרט למען בנגלדש" בשנת 1971, עם המוזיקאי ההודי ראווי שנקר.

כאמן סולו הוציא האריסון מספר סינגלים ואלבומים רבי-מכר. בשנת 1988 היה ממקימי להקת הטרוולינג וילבריס. הוא גם שיתף פעולה עם אמנים רבים, בהם בוב דילן, אריק קלפטון, רינגו סטאר וטום פטי. המגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-31 ברשימת 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2023. הוא נכנס פעמיים להיכל התהילה של הרוק אנד רול - בזכות חברותו בלהקת הביטלס בשנת 1988 ובזכות קריירת הסולו שלו בשנת 2004 (לאחר מותו). האריסון, שעישן כל חייו, נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2001, בגיל 58, שנתיים לאחר ששרד ניסיון דקירה בביתו.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו (1943–1958) 
ממוזער|ימין|הבית בו נולד וגדל האריסון
האריסון נולד בליברפול, ב-25 בפברואר 1943. בית ילדותו שוכן ברחוב ארנולד גרוב 12. הוא הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של הרולד הרגריבס (או הרגרוב; 1909–1978) ושל לואיז (לבית פרנץ'; 1911–1970) האריסון. הרולד היה נהג אוטובוס שעבד כספן בווייט סטאר ליין, ואימו הייתה מוכרנית בחנות ממוצא אירי-קתולי. הייתה לו אחות אחת, לואיז, ושני אחים, הרולד ופיטר.

לדברי אשתו הראשונה, פאטי בויד, אימו של האריסון תמכה בו במיוחד: "כל מה שרצתה עבור ילדיה היה שהם יהיו מאושרים, והיא הכירה בכך ששום דבר לא משמח את ג'ורג' כמו יצירת מוזיקה". לואיז הייתה חובבת מוזיקה נלהבת, והיא נודעה בקרב חבריה בזכות קול שירתה הרם, שלעיתים הבהיל את המבקרים בכך שהרעיד את חלונות בית המשפחה. כשהייתה בהיריון עם ג'ורג' נהגה להאזין לעיתים קרובות לשידור השבועי של "רדיו הודו". הביוגרף של האריסון, ג'ושוע גרין, כתב: "בכל יום ראשון היא האזינה לצלילים מיסטיים של סיטארים וטאבלות, בתקווה שהמוזיקה האקזוטית תביא שלווה ורוגע לתינוק שברחמה".

האריסון התגורר ברחוב ארנולד גרוב 12 עד 1 בינואר 1950, לאחר שבסתיו 1949 הוצע למשפחתו בית פרטי והיא עברה להתגורר ברחוב אפטון גרין 25. שנתיים קודם לכן, בשנת 1948, נרשם האריסון ללימודים בבית הספר היסודי דובדייל. הוא עבר את בחינת הקבלה ללימודים תיכוניים ולמד ב, בין השנים 1954 ל-1959. למרות שבמכון הוצעה לתלמידים מגמת לימוד מוזיקה, התאכזב האריסון מהעובדה שלא היו בה גיטרות, וחש כי המכון "הפך [תלמידים] לפחדנים".

בנעוריו הושפע האריסון מוזיקלית בעיקר מאמנים דוגמת קאב קאלוויי, ג'אנגו ריינהארדט והוגי קרמייקל; עד שנות ה-50 השפיעו עליו קארל פרקינס ולוני דונגן באופן משמעותי. בתחילת 1956, בעת שרכב על אופניו, שמע את השיר "Heartbreak Hotel " של אלביס פרסלי מתנגן מבית סמוך, ובכך התעוררה בו התעניינותו ברוק אנד רול. בשיעורים הכיתתיים הוא ישב, בדרך כלל, בחלק האחורי של הכיתה, ובספרי הלימוד שלו נהג לצייר גיטרות. מאוחר יותר אמר ש"הייתי מרותק לחלוטין לגיטרות".

כשהיה בן 14 בערך הציע חברו של האריסון, ריימונד יוז, למכור את הגיטרה שלו. אימו של האריסון שילמה עבור הגיטרה, שעלתה 3 פאונד ו-10 שילינג. אחד מחבריו של אביו לימד את האריסון לנגן מספר שירים. בהשראת המוזיקה של דונגן ייסד האריסון להקת סקיפל בשם ה-Rebels, יחד עם אחיו פיטר וחברו ארתור קלי. באוטובוס התלמידים לבית ספרו פגש האריסון את פול מקרטני, שלמד גם הוא בבית הספר לבנים של מכון ליברפול, והשניים התחברו בזכות אהבתם המשותפת למוזיקה.

 הביטלס (1958–1970) 
שמאל|ממוזער|280px|הביטלס מגיעים למסע הופעות בארצות הברית, 1964. האריסון שני מימין
מקרטני וחברו, ג'ון לנון, היו חברים בלהקת סקיפל בשם The Quarrymen. במרץ 1958, בעידודו של מקרטני, נבחן האריסון מבחן במה עבור הלהקה, אך לנון סבר כי האריסון, שזה עתה מלאו לו 15, צעיר מדי מכדי להצטרף ללהקה. מקרטני ארגן מבחן חוזר, שנערך על אוטובוס בליברפול, במהלכו הרשים האריסון את לנון בכך שניגן את תפקיד הגיטרה הראשי בשיר האינסטרומנטלי "". בתחילה התרועע האריסון עם חברי הלהקה, מילא את תפקיד הגיטרה לפי הצורך, ולאחר מכן התקבל ללהקה באופן רשמי. למרות שאביו רצה שימשיך את לימודיו, האריסון עזב את בית הספר בגיל 16 ועבד במשך מספר חודשים כשוליית חשמלאי בחנות כלבו מקומית. במהלך סיבוב ההופעות הראשון של הלהקה בסקוטלנד, בשנת 1960, אימץ האריסון את שם העט "קרל האריסון", על שם קארל פרקינס.

בשנת 1960 דאג האמרגן אלן ויליאמס שהלהקה, שכעת כבר קראה לעצמה הביטלס, תופיע בשני מועדוני לילה בהמבורג. אולם תקופת מגוריהם הראשונה בהמבורג הסתיימה בטרם עת כאשר האריסון גורש מהמגורים בשל היותו בן 17 (קטין), מה שאומר שהוא צעיר מכדי לעבוד במועדוני לילה. כאשר בריאן אפשטיין הפך למנהל הלהקה, בדצמבר 1961, הוא שיכלל את תדמיתה, ומאוחר יותר הבטיח לחבריה חוזה הקלטות עם EMI. הסינגל הראשון של הלהקה, "Love Me Do", הגיע למקום ה-17 ברקורד ריטיילר, וכשאלבום הבכורה שלה, Please Please Me, יצא לאור בתחילת 1963, החלה תקופת ה"ביטלמניה".

בתקופה זו נחשב האריסון ל"חבר השקט" בלהקה. כינוי זה הומצא כאשר הגיעו הביטלס לארצות הברית בתחילת 1964, והאריסון לקה בדלקת גרון סטרפטוקוקלית וסבל מחום. הוא קיבל ייעוץ רפואי לפיו עליו להגביל את דיבורו ככל האפשר עד שיופיע בתוכנית "המופע של אד סאליבן" כמתוכנן. הוא קיבל שני קרדיטים של שירה מרכזית באלבום, בהם השיר "Do You Want to Know a Secret" שכתבו לנון ומקרטני, ושלושה קרדיטים באלבומם השני, With the Beatles. הקרדיט האחרון היה על השיר "Don't Bother Me", השיר הראשון פרי עטו של האריסון שהופיע באלבום של הלהקה.
ב-1965 יצא אלבומה החמישי של הלהקה, Help!, בו הופיעו שני שירים שיצר: "I Need You" ו"You Like Me Too Much". האריסון שימש מעין "גשש" של הלהקה לאיתור אלבום אמריקאי חדש, בשל בקיאותו במוזיקת נשמה. באותה השנה יצא גם האלבום Rubber Soul. עד ליציאת אלבום זה לאור החל להוביל את הביטלס לסגנון הפולק רוק, עקב התעניינותו בבוב דילן וב, ולסגנון המוזיקה הקלאסית ההודית דרך שימוש בסיטאר בשיר "Norwegian Wood (This Bird Has Flown)". מאוחר יותר אמר כי Rubber Soul הוא "אלבום הביטלס האהוב עליו".

האלבום Revolver, שיצא לאור בשנת 1966, כלל שלושה משיריו: "Taxman", שנבחר כרצועת הפתיחה של האלבום, "Love You To" ו"I Want to Tell You". לדברי האתנומוזיקולוג דייוויד רק, השיר האחרון באלבום ("Tomorrow Never Knows") קבע תקדים במוזיקה הפופולרית כדוגמה לייצוג התרבות האסייתית על ידי אנשי העולם המערבי בכבוד וללא פרודיה. האריסון המשיך להעמיק את התעניינותו בכלי נגינה לא-מערביים, וניגן על  בשיר "Strawberry Fields Forever".

בסוף 1966 העמיק האריסון את תחומי העניין שלו והתרחק מעט מהנעשה בלהקה. הדבר בא לידי ביטוי בבחירתו בגורואים ובמנהיגים דתיים מהמזרח להכללה בעטיפת האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, שיצא לאור ב-1967. השיר היחיד שאותו יצר ונכלל באלבום היה "Within You Without You", שאותו הלחין בהשראת המוזיקה ההודית. יתר חברי הלהקה לא הופיעו כלל בשיר זה. בשיר ניגן האריסון בסיטאר ובטמבורה , בליווי מוזיקאים מ. מאוחר יותר אמר על האלבום: "זו הייתה אבן רחיים ואבן דרך בתעשיית המוזיקה... בערך חצי מהשירים אני אוהב ואת החצי השני אני לא סובל".
שמאל|ממוזער|280px|האריסון ב-1968
בינואר 1968 הקליט את רצועת הבסיס לשירו "The Inner Light" באולפן של EMI בבומביי, בעזרת קבוצת מוזיקאים מקומיים שניגנו על כלי נגינה הודיים מסורתיים. השיר, שיצא כצד B ל"Lady Madonna" של מקרטני, היה השיר הראשון של האריסון שהופיע בסינגל של הלהקה. מילות השיר, הנגזרות מציטוט מהדאו דה ג'ינג, שיקפו את התעניינותו הגוברת של האריסון בהינדואיזם ובמדיטציה. במהלך הקלטות הלהקה באותה שנה גברה המתיחות בתוכה והמתופף רינגו סטאר אף פרש ממנה לזמן קצר. ארבע תרומותיו של האריסון לכתיבת שירי האלבום הכפול כללו את "While My Guitar Gently Weeps", בו השתתף גם אריק קלפטון, ו"Savoy Truffle" המבוצע בידי כלי נשיפה.

לבוב דילן ול היו השפעה מוזיקלית גדולה על האריסון בסוף דרכו בלהקת הביטלס. במהלך ביקור בוודסטוק בסוף 1968 החל בקשרי חברות עם דילן ומצא עצמו נמשך לתחושת היצירה המוזיקלית הקהילתית של הבנד ולשוויון היצירתי בין חבריה, דבר שעמד בניגוד לשליטתם של לנון ומקרטני בנושאי כתיבת השירים וההנחיה היצירתית של הלהקה. הדבר אירע במקביל לתקופה פורייה בכתיבתו וברצונו הגובר לפרוש מהלהקה. המתחים בתוך הלהקה צצו שוב בינואר 1969, באולפני טוויקנהאם, במהלך החזרות המצולמות לאלבום Let It Be, שהפכו לסרט תיעודי שעלה לאקרנים ב-1970. האריסון, שהיה מתוסכל מאולפן הסרטים הקר והסטרילי, מניתוקו היצירתי של לנון מהביטלס, וממה שנתפס כגישה שתלטנית מצידו של מקרטני, עזב את הלהקה ב-10 בינואר. הוא חזר אליה 12 ימים אחר כך, לאחר שחבריו ללהקה הסכימו להעביר את פרויקט הסרט לאולפן משלהם ולנטוש את תוכניתו של מקרטני לחזור להופעות פומביות.

היחסים בין הביטלס הפכו ללבביים יותר, אם כי עדיין היו מתוחים, כאשר הקליטה הלהקה את אלבומה משנת 1969, Abbey Road. האלבום כלל שני שירים שיצר האריסון: "Here Comes the Sun" ו"Something", שזכו להצלחה רבה. במהלך הקלטת האלבום גילה האריסון שליטה יצירתית רבה יותר מבעבר, ודחה הצעות לשינויים בשירים שלו, במיוחד מצד מקרטני. "Something" הפך לשיר הראשון של האריסון שנכלל ב-צד A, כשהוא יוצא כסינגל כפול עם השיר "Come Together"; השיר הגיע למקום הראשון במצעדי המוזיקה בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד וגרמניה המערבית, ושני השירים יחדיו הגיעו לראש מצעד "בילבורד הוט 100" בארצות הברית. בשנות ה-70 הקליט פרנק סינטרה את "Something" פעמיים (1970 ו-1979) ומאוחר יותר כינה אותו "שיר האהבה הגדול ביותר ב-50 השנים האחרונות". במאי 1970 שולב שירו של האריסון, "For You Blue", בסינגל אמריקאי עם שירו של מקרטני, "The Long and Winding Road", ובכך הפך לשיר השני של האריסון שהגיע לראש מצעד "בילבורד הוט 100", כאשר שני הצדדים הופיעו יחד במקום הראשון במצעד הוט 100. בעוד שהאריסון חווה שגשוג ככותב שירים, תפקודו כמלחין באלבומי הביטלס נותר מוגבל לשניים או שלושה שירים בלבד, מה שהגביר את תסכולו ותרם משמעותית לפירוק הלהקה. סשן ההקלטות האחרון של האריסון עם הביטלס היה ב-4 בינואר 1970, אז הקליט, יחד עם מקרטני וסטאר, אובר-דאב לשיר "Let It Be" עבור אלבום אולפן הנושא את אותו השם.

קריירת סולו (1968–1987)
קריירת סולו מוקדמת (1968–1969)

150px|ממוזער|שמאל|האריסון במודעת פרסום עבור האלבום Wonderwall Music
עוד לפני פירוק הביטלס הקליט והוציא האריסון שני אלבומי סולו: Wonderwall Music ו-Electronic Sound, ששניהם מכילים בעיקר קטעים אינסטרומנטליים. האלבום Wonderwall Music (1968), אלבום פסקול לסרט "Wonderwall" , מכיל לחנים המשלבים כלי נגינה הודיים עם כלי נגינה מערביים, בעוד ש-Electronic Sound המאופיין במוזיקה אלקטרונית ואוונגרד. Wonderwall Music היה אלבום הסולו הראשון של חבר הביטלס והראשון שיצא על ידי חברת אפל רקורדס.

בדצמבר 1969 השתתף האריסון בסיבוב הופעות קצר באירופה עם הלהקה האמריקאית . במהלך סיבוב ההופעות החל האריסון לנגן בגיטרת סלייד ולכתוב את השיר "My Sweet Lord", שהפך לסינגל הראשון שלו כאמן סולו.

All Things Must Pass (1970)

במשך שנים רבות היה האריסון מוגבל בתרומתו כפזמונאי לאלבומי הביטלס, אך ב-1970 הוציא את האלבום All Things Must Pass, אלבום משולש ובו שני דיסקים של שיריו ודיסק שלישי המכיל הקלטות של האריסון עושה ג'אמינג עם חבריו. האלבום נחשב ליצירתו הטובה ביותר והוא הגיע לראש מצעדי ההקלטות משני צידי האוקיינוס האטלנטי. בין המוזיקאים שלקחו חלק באלבום נמנים רינגו סטאר, אריק קלפטון, בילי פרסטון וקלאוס פורמן.

עם יציאתו לאור התקבל האלבום בשבחי המבקרים; כתב מה"רולינג סטון" תיאר אותו כ"בעל פרופורציות ספקטוריאניות קלאסיות, וגנריאניות, ברוקנריאניות, מוזיקה של פסגות הרים ואופקים עצומים". הסופר והמוזיקולוג איאן אינגליס רואה במילות שיר הנושא  של האלבום "הכרה בארעיות הקיום האנושי... זהו סיום פשוט ונוגע ללב" ללהקת הביטלס. בשנת 1971 תבעה חברת התקליטים Bright Tunes את האריסון בגין הפרת זכויות יוצרים על השיר "My Sweet Lord", בשל דמיונו ללהיט משנת 1963, "". כאשר התיק נדון בבית המשפט בשנת 1976 הכחיש האריסון כי העתיק במכוון את השיר, אך הפסיד בתיק, שכן השופט פסק כי עשה זאת באופן לא מודע.

הקונצרט למען בנגלדש (1971)

200px|ממוזער|האריסון (בחליפה הלבנה) בקונצרט למען בנגלדש
האריסון נענה לבקשתו של ראווי שנקר לארגן את מופע הצדקה "הקונצרט למען בנגלדש", שנערך ב-1 באוגוסט 1971. האירוע משך למעלה מ-40,000 איש לשתי הופעות במדיסון סקוור גארדן בניו יורק. מטרת האירוע הייתה לגייס כסף לסיוע לפליטי מלחמת בנגלדש. במופע השתתפו, בין היתר, בוב דילן, אריק קלפטון, ליאון ראסל, בילי פרסטון ורינגו סטאר.

אלבום הופעה משולש של האריסון, The Concert for Bangladesh, יצא לאור בדצמבר 1971, ולאחריו סרט הופעה  בשנת 1972. האלבום הגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס גראמי לאלבום השנה.

מ-Living in the Material World ל-George Harrison (1973–1980)

300px|ממוזער|האריסון במסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס, 1974
אלבומו של האריסון משנת 1973, Living in the Material World, החזיק במקום הראשון במצעד "בילבורד" במשך חמישה שבועות, והסינגל מהאלבום, "Give Me Love (Give Me Peace on Earth)", הגיע גם הוא למקום הראשון בארצות הברית. בבריטניה הגיע האלבום למקום השני והסינגל למקום השמיני. לדעת הביוגרף של האריסון, ג'ושוע גרין, האלבום "הכיל רבות מהיצירות החזקות ביותר בקריירה שלו". מנגד, היו מבקרים שפחות התרשמו מהאלבום, ותיארו אותו כיצירה כמביכה, חסודה וסנטימנטלית יתר על המידה.

בנובמבר 1974 הפך האריסון לחבר הביטלס הראשון שערך סיבוב הופעות  באמריקה הצפונית. בסיבוב ההופעות, שנקרא "Dark Horse", השתתפו, פרט להאריסון, גם חברי להקתו שלו,  ובילי פרסטון, וכן ראווי שנקר. למרות ביקורות חיוביות רבות, הקונצנזוס הכללי כלפיו היה שלילי. חלק ממעריציו של האריסון התאכזבו מנוכחותו המשמעותית של שנקר בו. בנוסף, הוא עיבד מחדש את המילים של כמה משירי הביטלס, ועקב העובדה שסבל אז מדלקת במיתרי הקול כינו חלק מהמבקרים את האריסון "צרוד אפל" ("dark hoarse"; הומופון של "Dark Horse"). לעומת זאת, הסופר סיימון לנג כינה את סיבוב ההופעות "פורץ דרך" ו"מהפכני בהצגתה של מוזיקה הודית".

ב-16 בנובמבר 1974 ביקרו האריסון וכמה משתתפים אחרים בסיבוב ההופעות ב. הם הוזמנו על ידי בנו של הנשיא ג'רלד פורד, ג'ק.

בדצמבר אותה שנה הוציא האריסון את האלבום Dark Horse, שזכה לביקורות הכי פחות חיוביות בקריירה שלו. האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד ה"בילבורד" והסינגל "Dark Horse" מתוך האלבום הגיע למקום ה-15, אך השניים לא הצליחו לעשות רושם בבריטניה. עם זאת, מבקר המוזיקה מיקאל גילמור תיאר את האלבום כ"אחת מיצירותיו המרתקות ביותר של האריסון - אלבום על שינוי ואובדן".

אלבום האולפן הבא שלו, Extra Texture (Read All About It), הגיע למקום ה-8 במצעד ה"בילבורד" ולמקום ה-16 בבריטניה. האריסון סבר כי האלבום הוא הכי פחות מספק מבין שלושת האלבומים שהקליט מאז All Things Must Pass. חברו הוותיק קלאוס פורמן העיר: "הוא לא היה בעניינים... זו הייתה תקופה נוראית כי אני חושב שהיה אז הרבה קוקאין בסביבתו, ואז יצאתי מהתמונה... לא אהבתי את הלך הרוח שלו". הוא הוציא שני סינגלים מהאלבום: "You", שהגיע לטופ 20 של "בילבורד", ו"This Guitar (Can't Keep from Crying)".

Thirty Three & 1/3, אלבומו הראשון של האריסון שהוציאה לאור חברת התקליטים שלו, בשנת 1976. מהאלבום הצליחו השירים "This Song" שנכתב בעקבות המשפט על שירו "My Sweet Lord" והיותו "העתקה לא מודעת" לשיר "He's So Fine" של להקת השיפונז, והשיר "Crackerbox Palace" אשר הווידאו קליפ שלו צולם בביתו של האריסון. ההומור הסוריאליסטי של השיר שיקף את הקשר של האריסון עם אריק איידל מלהקת מונטי פייתון, שביים וידאו קליפ קומי לשיר. הסינגל השלישי מהאלבום היה גרסת כיסוי – דבר נדיר אצל האריסון – לסטנדרט הפופ של קול פורטר "True Love". האלבום זיכה את האריסון בביקורות החיוביות ביותר שלו בארצות הברית מאז צאת האלבום All Things Must Pass, והשיג יותר מכירות משני אלבומיו הקודמים. כחלק מקידום האלבום, הופיע האריסון בתוכנית "Saturday Night Live" עם פול סיימון.

בשנת 1979 הוציא האריסון לאור את האלבום George Harrison. האלבום, שהופק במשותף עם , כמו גם הסינגל "Blow Away", נכנסו שניהם לטופ 20 של מצעד ה"בילבורד". האלבום סימן את תחילתה של נסיגתו ההדרגתית של האריסון מעסקי המוזיקה, כאשר כמה מהשירים נכתבו בסביבת מאווי השלווה, באיי הוואי.

שמאל|ממוזער|280px|ג'ורג' האריסון עם מעריצה, 1977

באותו זמן השתלב האריסון גם בתעשיית הסרטים, כשהקים את חברת ההפקות Handmade Films בשנת 1979 שהפיקה מספר סרטים, וביניהם שניים של חבורת מונטי פייתון (בריאן כוכב עליון ומונטי פייתון בהופעה חיה בהוליווד בוול). האריסון אף נתן הופעות אורח קצרצרות בחלק מן הסרטים שהפיק.

מ-Somewhere in England ל-Cloud Nine (1980–1987)

רצח ג'ון לנון ב-8 בדצמבר 1980 הטריד את האריסון וחיזק את דאגתו בת עשרות השנים בנוגע לסטוקינג אחריו. הרצח היווה גם אובדן אישי עמוק עבורו, למרות שהאריסון ולנון לא ניהלו קשר רב בשנים שלפני הירצחו של לנון. לאחר הרצח שינה האריסון מילים של שיר שכתב במקור עבור רינגו סטאר, "All Those Years Ago", ושלושת חברי הביטלס הנותרים ביצעו אותו יחד כמחווה ללנון; השיר יצא לאור כסינגל של האריסון, הגיע למקום השני במצעדים האמריקאים ונכלל באלבומו הבא, Somewhere in England.
300px|ממוזער|האריסון ואריק קלפטון בהופעה של קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס, 1987
בשנת 1982 הוציא את האלבום Gone Troppo שזכה להתעלמות מצד הביקורות והקהל. לאחריו נמנע מלהוציא אלבום במשך חמש שנים. במהלך תקופה זו הוא הופיע במספר הופעות אורח; בשנת 1985 השתף במופע מחווה לקארל פרקינס; במרץ 1986 הופיע בהפתעה במהלך סיום מופע הצדקה שנערך למען גיוס כספים עבור בית החולים לילדים של ברמינגהאם. בשנה שלאחר מכן הופיע בהופעה של קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס ב בלונדון, וביצע את "While My Guitar Gently Weeps" ו-"Here Comes the Sun"` בפברואר 1987 הופיע יחד עם בוב דילן, ג'ון פוגרטי ו בשך שעתיים, עם מוזיקאי הבלוז טאג' מאהל .

אלבומו הבא, Cloud Nine, שאותו הפיק יחד עם ג'ף לין, יצא לאור בנובמבר 1987 וזכה להצלחה רבה; גרסת הכיסוי שביצע לשיר Got My Mind Set on You (במקור של רודי קלארק מ-1962) הגיעה למקום הראשון במצעדים האמריקאים ולמקום השני במצעדים בבריטניה. הווידאו קליפ הנלווה זכה להשמעות רבות, וסינגל נוסף, "When We Was Fab", זכה בשתי מועמדויות לפרסי הווידאו קליפים של MTV בשנת 1988. באלבום זה השתתפו מספר אמנים, בהם אלטון ג'ון (פסנתר), אריק קלפטון ורינגו סטאר. לימים הפך Cloud Nine לאלבום הסולו המלא האחרון שהוציא האריסון בעודו בחיים.

קריירת מאוחרת (1988–1996)
הטרוולינג וילבריס והחזרה לסיבובי הופעות (1988–1992)
בשנת 1988 הקים את הלהקה הטרוולינג וילבריס, יחד עם כמה מן האמנים המצליחים ביותר באותה תקופה: טום פטי, בוב דילן, רוי אורביסון, ובניהולו של מפיק העל ג'ף לין. ביחד ניגנו מוזיקה עממית משולבת עם רוק, קאנטרי ובלוז. אלבומם הראשון יצא באוקטובר אותה שנה והגיע למקום ה-16 בבריטניה ולמקום ה-3 בארצות הברית. כלהקה הם השתמשו בשמות בדויים – כולם אחים לבית משפחת וילברי. שם העט של האריסון באלבום היה "נלסון וילברי"; באלבום השני של הלהקה השתמש בשם "ספייק וילברי".

בשנת 1989 הוציא האריסון אלבום אוסף שכלל שירים החל משנת 1976 וכן שלושה שירים חדשים, בהם השיר "Cheer Down" אשר יצא קודם לכן באותה שנה כחלק מפסקול הסרט "נשק קטלני 2".

אלבומה השני של הטרוולינג וילבריס יצא באוקטובר 1990 ונקרא Traveling Wilburys Vol. 3. לדברי לין, "זה היה הרעיון של ג'ורג'. הוא אמר, 'בואו נבלבל את המטומטמים'". בשיאו הגיע האלבום למקום ה-14 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-11 במצעד האמריקאי, שם זכה בתואר של אלבום פלטינה. הלהקה מעולם לא הופיעה ולא הקליטה אלבום נוסף לאחר מכן.

בדצמבר 1991 יצאו האריסון וקלפטון לסיבוב הופעות ביפן, הראשון אליו יצא האריסון מאז 1974, ולימים התברר גם כאחרון שלו. שנה לאחר מכן הוציא אלבום הופעה (Live in Japan) שכלל הקלטות מסיבוב זה. ב-6 באפריל 1992 ערך האריסון מופע צדקה למען מפלגת חוק הטבע באלברט הול. זו הייתה הופעתו הראשונה בלונדון מאז הופעת הביטלס על הגג ב-1969. באוקטובר אותה השנה הופיע במופע מחווה לבוב דילן במדיסון סקוור גארדן בניו יורק, לצד קלפטון, מקגין, טום פטי וניל יאנג.

The Beatles Anthology (1994–1996)
בשנת 1994 החל האריסון לשתף פעולה עם מקרטני, סטאר וג'ף לין עבור הפרויקט "The Beatles Anthology". הפרויקט כלל הקלטת שני שירים חדשים של הביטלס שנבנו סביב קלטות סולו של שירה ונגינת פסנתר שהוקלטו בידי לנון, וכן ראיונות ארוכים אודות הקריירה של הלהקה. השיר "Free as a Bird", שיצא בדצמבר 1995, היה הסינגל הראשון של הלהקה מאז 1970. במרץ 1996 הם הוציאו סינגל שני, "Real Love". הם גם ניסו לסיים סינגל שלישי, "Now and Then", אך לא הצליחו לעשות זאת מכיוון שאיכות השמע של הקלטת הייתה, לדברי האריסון, "גרועה מאוד". השיר הושלם מאוחר יותר על ידי מקרטני וסטאר ויצא ב-2023, 22 שנה לאחר מותו של האריסון.

שנותיו האחרונות ומותו (1997–2001)
לאחר פרויקט זה שיתף האריסון פעולה עם ראווי שנקר באלבום Chants of India של האחרון. הופעתו הטלוויזיונית האחרונה של האריסון הייתה בספיישל של VH1 לקידום האלבום, שהוקלט במאי 1997. זמן קצר לאחר מכן, באוגוסט אותה שנה, אובחן האריסון, שהיה מעשן כבד במשך שנים ארוכות, כחולה בסרטן הגרון; הוא טופל בקרינה, שנחשבה באותה התקופה לשיטה מוצלחת. הוא טען בפומבי שהסיבה למחלתו היא אכן עישונו הכבד. בשנות ה-90 המאוחרות נאבק במחלה וגידולים הוסרו מגרונו וריאותיו. לאחר הניתוחים הוא החלים, אך המחלה שבה ותקפה אותו ב-2001.

בינואר 1998 השתתף בהלווייתו של קארל פרקינס, שם ביצע ביצוע מקוצר של שירו של פרקינס, "". בשנה שלאחר מכן היה הפעיל ביותר מבין חברי הביטלס לשעבר בקידום ההוצאה המחודשת של סרט ההנפשה בכיכובם משנת 1968, "צוללת צהובה".

ניסיון הדקירה (1999)
ב-30 בדצמבר 1999 הותקפו האריסון ואשתו אוליביה בביתם שבלונדון. התוקף היה מייקל אברם, גבר בן 34 הסובל מסכיזופרניה פרנואידית, שפרץ פנימה לבית, תקף את האריסון בסכין מטבח, ניקב את ריאתו ופצע את ראשו, לפני שרעייתו אוליביה בלמה אותו. האריסון ואשתו אוליביה נאבקו בפורץ והצליחו לעכב אותו עד הגעת המשטרה. לאחר התקיפה אושפז האריסון בבית חולים עם יותר מ-40 דקירות, וחלק מריאתו המנוקבת הוסר. אברם, שהאמין שהוא נשלח על ידי אלוהים להרוג את האריסון, זוכה מאוחר יותר מאשמת ניסיון רצח מחמת אי-שפיות ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי מאובטח. הוא שוחרר ממנו בשנת 2002. עם שחרורו הביע אברם חרטה על מעשיו.

בסופו של דבר החלים האריסון מהפציעה, אך לאחריה מיעט להיראות בציבור. לדעת כמה מקורביו, התקיפה הייתה הסיבה לחזרתה של מחלת הסרטן בגופו של האריסון.

שמאל|ממוזער|280px|הגיטרה של האריסון, מוצגת בהארד רוק קפה, סן פרנסיסקו

מותו (2001)
במאי 2001 נחשף כי האריסון עבר ניתוח להסרת גידול סרטני באחת מריאותיו, וביולי דווח כי הוא טופל בגידול מוחי במרפאה שבשווייץ. בעת שהותו בשווייץ ביקר אותו רינגו סטאר, אך זה נאלץ לקצר את שהותו כדי לנסוע לבוסטון, שם עברה בתו ניתוח חירום במוח. בנובמבר החל האריסון בטיפולי רדיותרפיה, עקב סרטן הריאה של תאים שאינם קטנים שהתפשט למוחו. עת פורסמה הידיעה התלונן האריסון, שמת תוך חודש, על הפרת פרטיותו מצד רופאו, ועיזבונו תבע מאוחר יותר פיצויים על כך.

את חודשיו האחרונים העדיף לבלות בביתו עם משפחתו וחבריו הקרובים. הוא אף עבד על מספר שירים יחד עם בנו דאהני, שיצאו באלבום לאחר מותו. השיר האחרון שהקליט האריסון היה Horse to the Water, באוקטובר 2001. השיר התפרסם באלבומו של ג'וליאן (ג'ולס) הולנד, Small World Big Band שיצא באותה שנה.

האריסון נפטר ב-29 בנובמבר 2001 בבית בבוורלי הילס שבלוס אנג'לס השייך לפול מקרטני, בן 58 היה במותו. לבקשתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר בנהרות הגנגס והיאמונה בהודו, בטקס פרטי שערכה משפחתו ליד העיר ואראנסי. הוא הוריש כמעט 100 מיליון ליש"ט בצוואתו.

אלבום וסינגלים אחרונים (2002–2004)
אלבום האולפן האחרון של האריסון, Brainwashed, יצא לאור אחרי מותו לאחר שהושלם על ידי בנו דהני וג'ף לין. סינגל שהופץ לתקשורת בלבד, "Stuck Inside a Cloud", הגיע למקום ה-27 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים של בילבורד. הסינגל "Any Road", שיצא במאי 2003, הגיע למקום ה-37 במצעד הסינגלים הבריטי. הקטע האינסטרומנטלי "" זכה בפרס גראמי לביצוע הפופ האינסטרומנטלי הטוב ביותר  לשנת 2004, בעוד ש-"Any Road" היה מועמד לפרס עבור ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר – גבר .

 חיים אישיים 
 דרכו הרוחנית 
שמאל|ממוזער|280px|האריסון בביקור בהודו, 1996
עד אמצע שנות ה-60 הפך האריסון למעריץ של התרבות והמיסטיקה ההודיים, והציג אותן ליתר חברי הביטלס. במהלך צילומי הסרט "Help!" באיי בהאמה פגשה הלהקה את ממציא שיטת ה, , שנתן לכל אחד מהם עותק חתום של ספרו. בספטמבר 1966, בין סוף סיבוב ההופעות האחרון של הביטלס לתחילת ההקלטות של האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, נסע האריסון להודו עם רעייתו הראשונה, פאטי בויד; שם למד נגינה על סיטאר אצל ראווי שנקר, פגש כמה גורואים וביקר במספר מקומות קדושים. ב-1968 נסע עם שאר חברי הביטלס לרישיקש שבבצפון הודו, כדי ללמוד מדיטציה אצל מהרישי מהש יוגי.

חוויותיו של האריסון עם ה-LSD באמצע שנות ה-60 היו הזרז להמשך אמונתו בהינדואיזם. עם זאת, האריסון הפסיק להשתמש ב-LSD לאחר אירוע שחווה בסן פרנסיסקו. הוא סיפר באנתולוגיה של הביטלס:

לאחר שקיבל ספרי דת שונים משנקר, בשנת 1966, תמך לאורך כל שארית חייו בתורתם של סוואמי ויווקאננדה ופרמהנסה יוגאננדה. אחרי שסייע גם לחסידי קהילת  להתבסס בבריטניה פגש האריסון את מנהיגם, א. צ'. בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה, אותו תיאר כ"ידידי... אדוני" ו"דוגמה מושלמת לכל מה שהטיף". האריסון אימץ את מסורת הרא קרישנה והתמיד בה לאורך כל שארית חייו. בקיץ 1969 הפיק האריסון סינגל בשם "Hare Krishna Mantra", ב-1971 הוא הקליט באולפני אפל תקליט של שירה המוקדשת לקרישנה כאשר חברי קהילת Radha Krsna Temple משמשים לו מקהלת רקע. בפברואר 1973 הוא רכש למען התנועה מכספו בניין אשר הפך למרכז שלה בלונדון.

 צמחונות 
בהתאם למסורת היוגה ההינדית, הפך האריסון לצמחוני בסוף שנות ה-60. הוא נשאר צמחוני מטעמים דתיים מפברואר 1968 ועד מותו, ובילה את המחצית השנייה של חייו כתומך ביתרונות התזונה הצמחונית.

 משפחה ותחומי עניין 
150px|ממוזער|ימין|האריסון ופאטי בויד לאחר חתונתם, 1966
שמאל|ממוזער|280px|ביתם של האריסון ופאטי בויד בין השנים 1964 ל-1970
האריסון נישא לראשונה לדוגמנית פאטי בויד ב-21 בינואר 1966, כשפול מקרטני ובריאן אפשטיין שימשו שושבינים בחתונתם. האריסון ובויד נפגשו בשנת 1964, במהלך הפקת הסרט "לילה של יום מפרך", בו לוהקה בויד בת ה-19 לתפקיד תלמידה בבית ספר. במהלך הפסקת הצהריים על הסט הציע לה האריסון נישואין "בשובבות". הם נפרדו בשנת 1974 והתגרשו רשמית ב-1977. בויד אמרה שהחלטתה לסיים את הנישואים נבעה במידה רבה מבגידותיו החוזרות והנשנות של האריסון בה. הבגידה האחרונה הגיעה לשיאה כשהאריסון ניהל רומן עם רעייתו של רינגו סטאר, , בגידה אותה כינתה בויד "הקש ששבר את גב הגמל". היא תיארה את השנה האחרונה לנישואיהם (1977) כ"מונעת על ידי אלכוהול וקוקאין" וטענה כי: "ג'ורג' השתמש בקוקאין בצורה מוגזמת, ואני חושבת שזה שינה אותו... זה הקפיא את רגשותיו והקשה את ליבו". לאחר מכן עברה בויד לגור עם אריק קלפטון, והם נישאו בשנת 1979.

ב-2 בספטמבר 1978 נישא האריסון בשנית לאוליביה טרינידד אריאס, שהייתה מנהלת שיווק בחברת התקליטים A&M רקורדס, ומאוחר יותר בחברת התקליטים Dark Horse רקורדס. חודש לפני נישואיהם, ב-1 באוגוסט 1978, נולד בנם, דהני האריסון.

האריסון שיפץ את אחוזתו ואת שטח ביתו, שם צולמו כמה מהקליפים לסינגלים שלו; השטח שימש גם רקע לשער האלבום All Things Must Pass. הוא העסיק 10 עובדים שיחזקו את הגן, ששטחו 145 דונם (36 אקר). האריסון התייחס למלאכת הגינון כמעין אסקפיזם: "לפעמים אני מרגיש כאילו אני באמת על הפלנטה הלא נכונה, וזה נפלא כשאני בגינה שלי, אבל ברגע שאני יוצא מהשער אני חושב: 'מה לעזאזל אני עושה כאן?'"

להאריסון היה עניין גם במכוניות ספורט ובמרוצי מכוניות; הוא היה אחד מ-100 האנשים שרכשו את מכונית המרוץ מקלארן F1. מגיל צעיר נהג לאסוף תמונות של נהגי מרוצים ומכוניותיהם; בגיל 12 השתתף לראשונה במרוץ מכוניות, גרנד פרי בריטניה 1955. הוא כתב את "Faster" כמחווה לנהגי הפורמולה 1 ג'קי סטיוארט ורוני פטרסון. ההכנסות מהוצאתו עברו לארגון צדקה ומלחמה בסרטן על שם , שהוקם לאחר מותו של הנהג השוודי מהמחלה ב-1978. מכונית היוקרה הראשונה של האריסון, אסטון מרטין DB5 תוצרת 1964, נמכרה במכירה פומבית ב-7 בדצמבר 2011 בלונדון. אספן אנונימי של פריטי הביטלס שילם 350,000 ליש"ט עבור המכונית, אותה רכש האריסון בינואר 1965.

 האריסון והביטלס 
שמאל|ממוזער|280px|האריסון (משמאל) יחד עם רינגו סטאר, במהלך הופעה של הביטלס בבלפסט, 1964
במשך רוב הקריירה של הביטלס היו מערכות היחסים בלהקה קרובות. גרושתו של האריסון, פאטי בויד, תיארה כיצד הביטלס "היו שייכים כולם אחד לשני" והודתה כי "לג'ורג' היו הרבה קשרים עם אנשים אחרים שאני אף פעם לא אוכל לדעת עליהם. אף אחד, אפילו לא הנשים, לא יכול לחדור לתוכו או בכלל להבין אותו". רינגו סטאר אמר כי "באמת דאגנו אחד לשני וצחקנו כל כך הרבה ביחד. בימים עברו היו לנו את סוויטות המלון הגדולות ביותר, את כל קומת המלון, וארבעתנו היינו בסופו של דבר בחדר האמבטיה, רק כדי להיות אחד עם השני". הוא הוסיף כי "היו כמה רגעים של אהבה ואכפתיות בין ארבעה אנשים: חדר מלון פה ושם - באמת קרבה מדהימה. רק ארבעה בחורים שאהבו אחד את השני. זה היה די סנסציוני".

ג'ון לנון הצהיר כי מערכת היחסים שלו עם האריסון הייתה "מערכת יחסים של חסיד צעיר וגבר מבוגר יותר... כשהתחלנו [הוא] היה כמו תלמיד שלי". מאוחר יותר התחברו השניים בזכות חוויותיהם מה-LSD, ומצאו מכנה משותף כמחפשי רוחניות. לאחר מכן הם פנו לדרכים שונות באופן דרסטי, כאשר, לדברי הסופר והביוגרף של האריסון גארי טילרי, הוא מצא את האל בעוד שלנון הגיע למסקנה שאנשים הם יוצרי חייהם.

פול מקרטני היה החבר הראשון בלהקה שפגש בהאריסון, לאחר שנסעו יחדיו באוטובוס התלמידים לבית ספרם, ולעיתים קרובות למדו ותרגלו אקורדים חדשים לגיטרה יחדיו. מקרטני אמר שהוא והאריסון חלקו בדרך כלל חדר שינה במהלך סיבובי ההופעות של הלהקה. מקרטני התייחס להאריסון כאל "אחיו הקטן". ייתכן שהמכשול המשמעותי ביותר לאיחוד של הלהקה לאחר רצח לנון היה מערכת היחסים האישית בין האריסון למקרטני, שכן שניהם הודו שלעיתים קרובות הם הרגיזו זה את זה.

 מורשתו 
ביוני 1965 מונו האריסון ויתר חברי הביטלס לחברים במסדר האימפריה הבריטית (MBE). הם קיבלו את אות המסדר מידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, בטקס שנערך בארמון בקינגהאם ב-26 באוקטובר. בשנת 1971 קיבלה הביטלס פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר עבור הסרט "Let It Be". כוכב הלכת המינורי , שהתגלה בשנת 1984, נקרא על שמו, וכך גם זן של פרח הדליה. בדצמבר 1992 היה לזוכה הראשון בפרס אמן המאה של בילבורד. המגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-31 ברשימת 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2023. הוא גם נמצא במקום ה-65 ברשימת "100 כותבי השירים הגדולים בכל הזמנים" של המגזין.

ב-29 בנובמבר 2002, בדיוק שנה לאחר מותו, התקיים בלונדון קונצרט לזכרו (Concert For George) ובו השתתפו מוזיקאים רבים, בהם: קלפטון, מקרטני, סטאר, שנקר ובנו היחיד דהני.
שמאל|ממוזער|280px|כוכבו של האריסון בשדרת הכוכבים של הוליווד
בשנת 2004 נכנס האריסון (לאחר מותו) להיכל התהילה של הרוק אנד רול ובשנת 2006 לשדרת התהילה של המדיסון סקוור גארדן. ב-14 באפריל 2009 זכה האריסון בכוכב משלו בשדרת הכוכבים של הוליווד. מקרטני, לין ופטי נכחו בטקס חשיפת הכוכב. אלמנתו של האריסון, אוליביה, וכן השחקנים טום הנקס ואריק איידל, נאמו בטקס. בנו של האריסון, דהני, נשא את המנטרה של ההרא קרישנה.

באוקטובר 2011 יצא הסרט הדוקומנטרי "ג'ורג' האריסון: חי בעולם חומרני" בבימויו של מרטין סקורסזה, הסוקר את חייו של האריסון באמצעות קטעי ארכיון רבים וראיונות עם מספר מקורבים אליו, כגון אלמנתו אוליביה, חבריו ללהקת הביטלס פול מקרטני ורינגו סטאר, חברו הקרוב הגיטריסט והזמר אריק קלפטון ועוד.

בפברואר 2015 הוענק להאריסון פרס גראמי למפעל חיים.

המגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-31 ברשימת 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2023.

ב-24 במאי 2024 הוצב שלט כחול של אנגליה ההיסטורית בבית ילדותו של האריסון, ברחוב ארנולד גרוב 12.

 דיסקוגרפיה 
 אלבומי אולפן 
 1968 – Wonderwall Music
 1969 – Electronic Sound
 1970 – All Things Must Pass
 1973 – Living in the Material World
 1974 – Dark Horse
 1975 – (Extra Texture (Read All About It
 1976 – Thirty Three & 1/3
 1979 – George Harrison
 1981 – Somewhere in England
 1982 – Gone Troppo
 1987 – Cloud Nine
 2002 – Brainwashed

 אלבומי הופעה 
 1972 – The Concert for Bangladesh
 1992 – Live in Japan

 אלבומי אוסף 
 1976 – The Best of George Harrison
 1989 – Best of Dark Horse 1976–1989
 2009 – Let It Roll: Songs by George Harrison
 2012 – Early Takes: Volume 1
 2024 – Living in the Material World: 50th Anniversary Edition

 מארזי תקליטורים 
 2004 – The Dark Horse Years 1976–1992
 2010 – Collaborations (עם ראווי שנקר)
 2014 – The Apple Years 1968–75
 2017 – George Harrison – The Vinyl Collection

 ספרו


מקורות

























קישורים חיצוניים



 השירים של ג'ורג' האריסון
 כתבה על מותו מה-BBC, 13 בפברואר 2002
 ריאיון עם אשתו הראשונה של האריסון, פאטי בויד, חלק ראשון
 ריאיון עם אשתו הראשונה של האריסון, פאטי בויד, חלק שני





 "קונצרט לג'ורג' ", מופע מחווה לזמר 
 סרט דוקומנטרי על חיי ג'ורג' האריסון, בבימויו של מרטין סקורסזה 



ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:אמנים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:חברי להקת הביטלס
קטגוריה:גיטריסטים בריטים
קטגוריה:גיטריסטי רוק
קטגוריה:מוזיקאים בריטים
קטגוריה:מוזיקאי רוק
קטגוריה:אמני קפיטול רקורדס
קטגוריה:זוכי פרס גראמי
קטגוריה:חברים במסדר האימפריה הבריטית
קטגוריה:זוכי אוסקר: הפסקול הטוב
קטגוריה:זמרים בריטים
קטגוריה:צמחונים בריטים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הרוק אנד רול
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:בריטים שגווייתם נשרפה
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1943
קטגוריה:אנגלים שנפטרו ב-2001