תורה שבעל-פה

תּוֹרָה שֶׁבְּעַל־פֶּה (בראשי תיבות: תוֹשב"ע או תושבע"פ) היא מכלול פירושים והלכות שאינם כתובים בתורה שבכתב, שעל פי המסורת היהודית, הועברו בעל פה או חודשו על ידי חכמים. 

בימי הבית השני קיימת הייתה מחלקות עזה בין הצדוקים לבין הפרושים בנוגע לתורה שבעל פה שהצדוקים התנגדו לה, כשהם נצמדים למסורת המקראית הכתובה. מסורת האמונה הפרושית שהייתה נפוצה בקרב ההמונים קיבעה מונח זה שהמשיך לעמוד במוקד המחלוקת בינם לבין הצדוקים עד לחורבן הבית, אז המסורות הלא פרושיות החלו להתפוגג. החל מתקופת הגאונים, עם היווסדה של תנועת הקראים במהלך המאה ה-8 לספירה, התורה שבעל־פה עמדה במוקד המחלוקת בין היהדות הרבנית לקראית.

על פי המסורת היהודית האורתודוקסית, קיימת האמונה כי משה קיבל את התורה שבכתב בהר סיני, יחד עם פירוש והרחבה על מצוותיה בעל־פה, ומאז נמסרה ממנו, מרב לתלמיד, דור אחר דור. בימי חז"ל עברה התורה שבעל־פה תהליך קאנוניזציה, והחל מתקופת הגאונים היא הועלתה על הכתב לבל תישכח. ראשית נכתבה המשנה, ולאחר מכן נכתב התלמוד (הבבלי והירושלמי), התוספתא, מדרשי ההלכה והאגדה, פרשנות התלמוד, קובצי שאלות ותשובות וספרי הלכה. ישנה מחלוקת קדומה, בשאלה מתי הועלו על הכתב החיבורים הקנוניים של תקופת חז"ל, ויש הסבורים שהמשנה הועלתה על הכתב עוד בימי רבי יהודה הנשיא. מכל מקום, מוסכם שבזמנם השינון בעל־פה לצורך השגת בקיאות היווה מוטיב מרכזי של הלימוד.

 זמן קבלת התורה שבעל פה 
לפי תפיסתה המסורתית של היהדות האורתודוקסית, יש צורך בפרשנות הנלווית לתורה על מנת לקיים את מצוותיה כפי רצון האלוהים, משום שחלק מהמצוות בתורה מתוארות בצורה מתומצתת, ומבלי לפרט את דיני המצווה. למשל, המצווה של הנחת התפילין 'על ידך' מתפרשת בתור המצווה להניח את התפילין דווקא על הזרוע, למרות אפשרות לפרש שהיא על כף היד. על פי הכתוב במשנה אבות, התורה שבעל פה (יחד עם התורה שבכתב) ניתנה למשה רבנו בהר סיני, והוא לימד אותה את יהושע, ממנו התורה הועברה לזקני העם, שמסרו את התורה לנביאים, ולבסוף הנביאים העבירו את הידע בתורה (שבכתב ושבעל פה) לאנשי כנסת הגדולה, שממשיכיה הם חז"ל. לפי דברי התלמוד בתחילה עם ישראל קיבל את התורה שבעל פה בכפייה בזמן מתן תורה כאשר ה' ציווה, ולאחר מכן בחג הפורים הם קיבלו על עצמם את התורה שבעל פה מרצון.

יש שהסיקו מריבוי המחלוקות הנמצאות במשנה ובתלמוד בענייניים הנהוגים בכל יום או באופן שכיח (זמני קריאת שמע, קביעות שקיעת החמה ועוד רבים), שאי אפשר לתלות כל אותן מחלוקות בשכחה שנגרמה מן הגלות ומאורעות הזמן, אלא בכך שדרשות חז"ל אלו וקביעות אופן קיום המצוות התלוי במחלוקות אלו נתחדשו כביכול רק בתקופת בית שני ולאחר החורבן. טענה זו מסתמכת בעיקר על העובדה שקיומן של מצוות רבות (כגון הנחת תפילין או קביעת מזוזה) אינו מוזכר בספרי הנביאים. כמו כן תופעת המחלוקות הקיימות בעניין כללי הדרש לא תיתכן לכאורה מחמת שכחה אם הייתה מסורת רציפה בכל דור.

סוגי התורה שבעל־פה
התורה שבעל־פה נחלקת לשלושה סוגים. לדעת הרמב"ם, כל שלושת הסוגים הללו מכונים 'דברי סופרים' למרות השוני המהותי ביניהם, כי כולם תלויים בחכמי התורה שבעל פה.

 הלכות מקובלות 
שמאל|ממוזער|250px|פסיפס כתובת רחוב מתקופת התלמוד, בו מובאת ברייתא הלכתית לעניין מצוות התלויות בארץ.
שמאל|ממוזער|250px|שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד בגוש חלב שבגליל העליון - בתי הכנסת הקדומים שימשו לפיתוח ושימור התורה שבעל־פה.
הלכות מקובלות הן פירושי מצוות התורה שהתקבלו, על פי מסורת חכמים, מפה לפה מימות משה. מרבית הפירושים הללו ניתנים להסקה במידות שהתורה נדרשת בהן, והפירושים שאינם ניתנים להסקה מהתורה כלל, מכונים בשם הלכה למשה מסיני. חלק ממצוות אלו, כגון ברית מילה, נהגו אף לפני כן, אולם החובה ההלכתית לקיימן כיום נובעת מכלילתם בתורה.

לדוגמה, עיקר מצוות תפילין מפורשת בתורה:  ...  פרטי המצווה, לעומת זאת, אינם מפורשים בחמישה חומשי תורה, ולפיכך נקראים דברי סופרים. ההלכה שלפיה צדן החיצוני של רצועות התפילין צריך להיות שחור נקראת הלכה למשה מסיני, משום שאינה כתובה בתורה שבכתב. אך לכך שבתוך התפילין כתובות ארבע מפרשיות התורה, הציגו התנאים מקור בתורה, בדרך דרש. לעומתם, הקראים מפרשים את המילה "טוטפות" בתור "זיכרון" – כלומר, שהציווי "לטוטפות בין עיניך" אומר שצריך לזכור את אלוהים במחשבות שלנו.

בהתייחסותו להלכות המקובלות, טוען רבי יהודה הלוי בספרו "הכוזרי", שהתורה שבעל־פה ממלאת תפקיד חיוני, כיוון שהתורה שבכתב סתומה ברובה ואינה מפורשת. כך למשל התורה מצווה: "בסוכות תשבו שבעת ימים" (), אך אינה מגדירה מהי סוכה ומה כלול בחובה לשבת בה.

לפי הרמב"ם, בהלכות מקובלות אין מחלוקת בין החכמים,  אולם, הקראים, שאינם נחשבים חכמים לפי ההלכה הרבנית, דחו את מסורת הרבנית של התורה שבעל־פה, ובמקומה הם מסתמכים על 'סבל הירושה', שהוא אוסף המנהגים הקדומים המגדירים את אופן קיום מצוות התורה, בהם הכירו. הם טוענים כי משה קיבל מאלוהים את חמישה חומשי תורה בלבד, אך הם מסכימים שמצוות מסוימות, כגון מצוות שחיטה וברית מילה, שלא הוגדרו בחמישה חומשי תורה, יש לקיים באופן בו היו המעשים מתקיימים טרם מתן תורה.

 דרש היקש וסברה 
בשביל למלא את מקומן של הלכות מקובלות שנשכחו, ובעיקר על מנת לתת מענה לשאלות חדשות המתעוררות מעת לעת, היו רשאים החכמים לחדש הלכות. הם היו עושים זאת ישירות מהתורה באמצעות מידות שהתורה נדרשת בהן, או מתוך הלכות ידועות, באמצעות ניתוח הסברות עליהן מבוססת ההלכה ודימוי השאלה החדשה לשאלות שהתשובה עליהן ידועה. כיוון שגישה זו תלויה בהבנה מעמיקה של המקורות הקדומים, היא אינה מאפשרת הבאת ראיות מוחלטות. חכם הפונה לדרך פסיקה זו, רשאי להסתמך על מסקנות הלכתיות קדומות של חכמים אחרים, ואם הוא חושב שהם ראויים לכך, אף לבטל את דעתו מפני דעתם. לפי הגמרא: .

לדוגמה, בתלמוד מובאת מחלוקת בדין ספרי תורה, תפילין ומזוזות שנכתבו בידי גוי עובד אלילים. לפי דעה אחת יש לשרוף אותם, לפי שמן הסתם נכתבו לשם האלילים. לפי דעה שנייה אין לשרוף אותם, אך הם פסולים לשימוש, לפי הדרשה: .

הקראים מכירים בסמכות החכמים לחדש הלכות, אך שוללים את ההסתמכות על דרשות מעין זו. מאז חתימת התלמוד, גם חכמי היהדות הרבנית נוהגים להימנע מחידוש דרשות.

 גזרות ותקנות 

החכמים רשאים לגזור גזרות, כלומר לאסור דברים שמותרים מדין תורה אך עלולים להביא את האדם לעבור על איסור, בתור סייג לשמירה על חוקי התורה. בנוסף רשאים החכמים לתקן תקנות, הקובעות אופי מחייב למעשים ונורמות התנהגות מסוימות, בשביל לקדם את מטרות התורה. תוקף הגזרות והתקנות מותנה בהיות החכמים מקובלים בציבור, וגם אז, תקנה שלא נתקבלה ברוב הציבור, בטלה. הסמכות לבטל תקנה קדומה מותנית בהיות הגורם המבטל גדול בחכמה ובמניין (מספרם של חברי בית הדין או התלמידים) מהגורם המתקן.

לדוגמה, חכמים אסרו לצבוע את צדן הפנימי של רצועות התפילין בצבע אדום, .
לעיתים השתמשו החכמים בתקנותיהם כדי לבצע הרחבה של ממש במצוות התורה, למשל בעניין חובת התפילה. במקרה של תקנת הפרוזבול פנו לכיוון ההפוך, ומצאו פתרון המצמצם את תוכנה הכלכלי של מצוות שמיטת החובות.

מסורת מול חידוש
על פי חז"ל, משה קיבל את התורה בהר סיני, עם פירוש מצוותיה. הרמב"ם, בתחילת הקדמתו למשנה, מבאר שמשה הנחיל פירוש זה לחכמים ולהמון העם.

במדרשי האגדה ישנן גישות מנוגדות להיקפה של התורה שניתנה בידי משה. לפי דברי רבי יהושע בן לוי המובאים במדרש ויקרא רבה, . אולם, מדרש שמות רבה מביא את דברי רבי אבהו, לפיו הכוונה לכללים בלבד: .
מאידך לפי דברי רב המובאים בתלמוד, משה בעצמו לא הכיר את כל דרכי המדרש ששימשו את חז"ל. אולם, פרשני התלמוד המסורתיים הבינו את דבריו בצורה שונה. המחלוקת הרעיונית בין הגישות נמשכת עד היום.

ספרות התורה שבעל-פה

280px|ממוזער|העמוד האחרון במסכת ברכות בתלמוד הבבלי. התלמוד נחשב לטקסט המייצג ביותר את תרבות השיח הרבני.

 משנה
 תוספתא
 מדרשי הלכה
 מדרשי אגדה
 תלמוד בבלי
 תלמוד ירושלמי
 המעשים לבני ישראל
 ספרות השו"ת

ספרות חז"ל

ספרות חז"ל היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זיכרונם לברכה) - מנהיגיו הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל מתחילת תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6.

ספרות השו"ת

שאלות ותשובות (בראשי תיבות: שו"ת): אחת מהפעילויות הענפות והפוריות בתחום ההלכה. השו"ת מכיל מאגר של שאלות ותשובות הלכתיות, אשר נשאלו על ידי הציבור הרחב, ונענו על ידי רב אחד או קבוצה של רבנים.

 שימושים אחרים למונח 

המונח "תורה שבעל פה" מושאל לעיתים כדי לתאר מערכות דומות של פרשנות לכתבי קודש אלמנטריים, בזרמים אחרים ביהדות, או אף בנוגע לדתות אחרות. כך למשל, שיטת הפרשנות הקראית והספרות המתבססת עליה מכונים לעיתים בקרב בני העדה ומחוץ לה, "תורה שבעל פה של הקראים". גם ספרות החדית' (ומספר חיבורים מוסלמיים נוספים כגון הסירת רסול אללה) מכונים לעיתים "תורה שבעל פה של האסלאם", שכן הם כוללים מידע על הנביא מוחמד שהשתמר דרך מסורות בעל פה שהועברו מדור לדור מתקופתו של מוחמד ועד שהועלו על הכתב. בנצרות (הלא-פרוטסטנטית) שכבות הפרשנות שהוספו מדור לדור מכונות 'המסורה הקדושה'.

לקריאה נוספת
 מבוא לתורה שבעל-פה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
 פירוש המשנה לרמב"ם, בהקדמה לסדר זרעים
 אברהם קורמן, מבוא לתורה שבכתב ושבעל פה, בהוצאת משפחת המחבר
 הרב ראובן מרגליות, יסוד המשנה ועריכתה סקירה כללית על השתלשלות מימות אנשי כנסת הגדולה עד חתימתה, ותוכנית סדורה, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ן
 הרב יהושע ענבל, תורה שבעל פה - סמכותה ודרכיה, הוצאת מוסד הרב קוק, תשע"ה
 הרב יהושע ענבל, המאבק על תורה שבעל פה, הוצאת מוסד הרב קוק, תשפ"ה
 הרב אהרן לוי, לא בשמים היא - על אמיתותה ורציפותה של התורה שבעל פה, הוצאת ערכים, תשס"ח
הרב שמואל אריאל, נטע בתוכנו - פרקים ביסודות תורה שבעל פה (עד כה ראו אור שני כרכים), הוצאת גילוי, תשע"ח
 יעקב זוסמן, 'תורה שבעל פה' פשוטה כמשמעה - כוחו של קוצו של יו"ד, הוצאת מאגנס, 2019
שמואל ספראי וזאב ספראי, מבוא כללי לפירוש המשניות, בתוך משנת ארץ ישראל מסכת שבת, עמ'1–83, הוצאת מכללת ליפשיץ, 2009
שלום רוזנברג, לא בשמים היא: תורה שבעל פה – מסורת וחידוש, הוצאת תבונות, תשנ"ז
משה הלברטל, מהפכות פרשניות בהתהוותן: ערכים כשיקולים פרשניים במדרשי הלכה, הוצאת מאגנס, 1997

קישורים חיצוניים






 אורי פז, "עם הספר - על השתלשלות התורה שבעל פה", באתר פאזל
 שֶׁבְּעַלְפֶּדְיָה, מפעל משנה תורה האנציקלופדי
 הרב זאב סולטאנוביץ', כתיבת תורה שבעל פה, גיבוש תורה שבעל פה, אתר ישיבה
 הרב שג"ר, מיתודה ומוטיבציה בהוראת הגמרא, אתר דעת
 יהודה שוורץ, הוראת תורה שבעל פה (עבודת דוקטורט), אתר דעת


ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:הלכה