הסכם השלום בין ישראל למצרים

הסכם השלום בין ישראל למצרים הוא הסכם שנחתם על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, על מדשאות הבית הלבן ב-26 במרץ 1979. ההסכם קבע מסגרת לסיום האיבה בין המדינות ויצירת יחסים דיפלומטיים בין המדינות.

ההסכם סיים את העימות בין המדינות, שנמשך מהקמת מדינת ישראל במאי 1948. התהליך ליצירת ההסכם החל בביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977 ונאומו בכנסת, ונמשך בהסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978 ששימשו כהסכם מסגרת לקראת הסכם השלום. 

בעקבות ההסכם החזירה ישראל את סיני למצרים, שנכבש על ידי ישראל במהלך מלחמת ששת הימים ב־1967 וישראל החלה בתהליך נסיגה הדרגתי מחצי האי עם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974 ונמשך בהסכם הביניים בספטמבר 1975. עם השלמת נסיגת ישראל לקו ביניים מאל־עריש לראס מוחמד בינואר 1980 הקימו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. באפריל 1982 הושלמה העברת חצי האי לידי מצרים וגבול ישראל–מצרים התייצב בגבול הבין-לאומי.

 רקע 
שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|קריקטורה מאת יואל בוכוולד המציגה את שיחות השלום בין מנחם בגין לאנואר סאדאת בתיווך ג'ימי קרטר

מהקמת ישראל במאי 1948 עד לחתימת הסכם השלום, שרר מצב מלחמה בין ישראל למצרים. ישראל ומצרים נלחמו זו בזו במלחמת העצמאות, במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמערכה המדממת ביותר בחזית הדרום, מלחמת יום הכיפורים. טרם מלחמת יום הכיפורים נוהלו מגעים בין ישראל למצרים בתיווך ארצות הברית ובפרט על ידי הנרי קיסינג'ר, שאף היו אמורים להתחדש אחרי הבחירות לכנסת בישראל (שלבסוף נדחו) — אך אז פרצה המלחמה ושמה סוף למגעים. לאחריה, ב-11 בנובמבר 1973, נחתם רשמית הסכם הפסקת אש בין שתי המדינות, שהמשיך את ההסכם בפועל מאוקטובר ששם קץ למלחמה. ב-21 בדצמבר באותה השנה נערכה בז'נבה ועידה בינלאומית שבעקבותיה נחתמו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.

 הסכם הביניים 

בספטמבר 1975, בתקופת ממשלתו הראשונה של יצחק רבין, חתמו ישראל ומצרים על הסכם הביניים, שבו הצהירו המדינות כי "הן נחושות בהחלטתן להגיע לכלל הסדר שלום סופי וצודק באמצעות משא-ומתן". כן התחייבו המדינות שלא לנקוט באיום בשימוש בכוח והצהירו כי הסכסוך ביניהן ובמזרח התיכון לא ייפתר בכוח אלא בדרכי שלום. ישראל נסוגה לקו חדש במערב סיני והעבירה למצרים את שדה הנפט באבו רודס. בהצבעה בכנסת 70 ח"כים תמכו בהסכם ו-43 התנגדו; בראש המתנגדים עמד מנחם בגין.

 ביקור סאדאת בישראל 

ממוזער|שמאל|250px|הנשיא סאדאת נואם במליאת הכנסת. מימין: הנשיא אפרים קציר, במרכז: יושב ראש הכנסת יצחק שמיר
שמאל|ממוזער|250px|מנחם בגין ואנואר סאדאת בכינוס משותף של הסנאט ובית הנבחרים האמריקאי שבו הכריז נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר על תוצאות פסגת קמפ דייוויד, ספטמבר 1978
ב-9 בנובמבר 1977 הודיע סאדאת בנאום ארוך בפני חברי הפרלמנט המצרי על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לדון על שלום עם ישראל. הצהרתו של נשיא מצרים עוררה תגובות סוערות בעולם הערבי, בעיקר במדינות שהוגדרו מאוחר יותר כחזית הסירוב: סוריה, לוב, עיראק ואלג'יריה. גם מבית נתקל הנשיא סאדאת בהתנגדות, שבאה לידי ביטוי בהתפטרות שר החוץ המצרי אסמאעיל פהמי. יומיים אחר כך הזמין ראש ממשלת ישראל בגין את סאדאת לבקר בירושלים.

להכרזה זו קדמו מגעים החשאיים שנוהלו עם מצרים על ידי ראש הממשלה בגין, "המוסד" הכפוף לו ושר החוץ משה דיין. מגעים אלו הוסתרו מראש אמ"ן שלמה גזית (שהיה אחראי להעריך את כוונות סאדאת ומשמעות פעולותיו), מהרמטכ"ל מוטה גור, ומשר הביטחון עזר ויצמן. הסתרת המידע תרמה להתרעה של חטיבת המחקר שהעריכה כי ביקור סאדאת יסודו במזימה מצרית. הערכה זאת הובילה את הרמטכ"ל גור להזהיר את ראש הממשלה בגין מפני כוונותיו התוקפניות של סאדאת, יומיים לפני הגעתו. בעקבות אזהרתו המוטעית ספג הרמטכ"ל גור נזיפה רועמת ופומבית מפיו של שר הביטחון ויצמן.

ישראל כולה נערכה לביקור, שזכה לשם הקוד "מבצע שער". עשרות אלפי שוטרים ואנשי צבא איבטחו אותו. ב-19 בנובמבר 1977, בשעה 20:06 בערב, נחת סאדאת בישראל והפך בכך למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור רשמי בישראל. ב-20 בנובמבר 1977, נאם סאדאת במליאת הכנסת. במהלך שלושת הימים בהם שהה סאדאת בישראל ביקר ב"יד ושם", השתתף בישיבות של סיעות הכנסת, התפלל במסגד אל-אקצא ונפגש מספר פעמים עם מנחם בגין. לפני חזרתו למצרים קיים מסיבת עיתונאים משותפת עם מנחם בגין.

 הסכמי קמפ דייוויד 

לאחר ביקורו של סאדאת בישראל נפתחה ב-14 בדצמבר 1977 ועידת שלום במלון 'מינה האוס' בקהיר בהשתתפות נציגי ישראל, מצרים, ארצות הברית ומשקיף מהאו"ם (ראש המשלחת הישראלית היה אליהו בן-אלישר). לאחר סיום הוועידה יצא מנחם בגין לביקור גומלין באסמאעיליה ב-25 בדצמבר 1977 בה נערכה ועידת פסגה בהשתתפותם של בגין וסאדאת. לאחר מכן החלו שיחות שלום ישירות בין ישראל ומצרים בתיווך ארצות הברית. שיחות אלה נשאו פרי וב-17 בספטמבר 1978 נחתמו הסכמי קמפ דייוויד; הסכם מסגרת לשלום במזרח התיכון והסכם מסגרת לכריתת חוזה שלום בין מצרים וישראל. הכנסת אישרה את הסכמי קמפ דייוויד ב-27 בספטמבר 1978 כש-84 חברי כנסת (בהם רוב חברי המערך) תמכו, 19 התנגדו ו-17 נמנעו.

 הסכם השלום 
שמאל|ממוזער|מפת הסכם השלום עם מצרים
ההסכם מורה על סיום מצב המלחמה בין ישראל למצרים וקובע את הגבול המוסכם הקבוע בין שתי המדינות, תוך התחייבות ישראלית לפינוי הדרגתי של חצי האי סיני. הנספח הצבאי להסכם מורה על פירוז אזור הגבול משני צידיו ועל דילול כוחות הצבא המצרי בסיני בפיקוח כוח צבאי רב-לאומי לשמירה על השלום. עוד מורה ההסכם על כינון יחסי שכנות נורמליים כמקובל במשפט הבין-לאומי. ההסכם מכיל נספח העוסק במתן שלטון עצמי לפלסטינים ברצועת עזה וביהודה והשומרון..

הכנסת אישרה את ההסכם ב-22 במרץ 1979 ברוב של 95 בעד ו-18 נגד. שבועיים קודם לכן ביקר בישראל נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ונאם בכנסת אודות מחויבותה של ארצות הברית לסיוע בהשגת ההסכם ובשמירה עליו.

טקס החתימה על חוזה השלום בין ישראל למצרים נערך ב-26 במרץ 1979 על המדשאה הצפונית של הבית הלבן, בנוכחותם של כ-1,500 מוזמנים ובמעמדם של ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית, מנחם בגין ראש ממשלת ישראל ואנואר סאדאת נשיא מצרים. הטקס החל בנגינת ההמנונים של שלוש המדינות ונמשך כ-45 דקות. אחרי הטקס נערכה ארוחת ערב ממלכתית עבור מנהיגי ישראל ומצרים בבית הלבן, והמשתתפים נהנו ממופע תזמורת של יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן ולאונטין פרייס.

 ביקור סאדאת בבאר שבע 
ב-27 במאי 1979 הגיע סאדאת לבאר שבע יחד עם סגנו חוסני מובארכ וראש ממשלת מצרים מוסטפא ח'ליל. הוא התקבל על ידי נשיא מדינת ישראל, יצחק נבון, וראש הממשלה, מנחם בגין. לאחר קבלת פנים בכניסה לבניין העירייה, התכנסה הפמליה המצרית באולם מועצת העירייה למפגש משותף עם חברי מועצת העירייה, בו נערכה חתימה משותפת על מגילת השלום. בהמשך ביקר סאדאת גם באוניברסיטת בן-גוריון.

 ביקור סאדאת בחיפה 
ממוזער|250px|הנשיא סאדאת מתקבל על ידי נשיא המדינה יצחק נבון על שטיח אדום בנמל חיפה, ספטמבר 1979. (הצילום מעמדת השליטה הקדמית של בסיס חיפה מעל בנין מנהלת הנמל.)
בספטמבר 1979 ערך סאדאת ביקור נוסף בישראל, שבמהלכו הגיע ביאכטה הנשיאותית אל-חוריה עם אשתו ג'יהן ובתו לנמל חיפה. והתקבל על ידי הנשיא יצחק נבון וראש הממשלה מנחם בגין. הנשיא סאדאת ביקר בעיר ונאם במלון דן כרמל. אנשי חיל הים המצרי מהיאכטה בליווי משחתת וספינת טילים התקבלו כאורחים של חיל הים הישראלי ונערך לכבודם נשף במועדון הוועד למען החייל בהר הכרמל.

קביעת הגבול ופינוי סיני

שמאל|ממוזער|200px|חיילים ישראלים מפנים בכוח ילד מהעיר ימית
פינוי סיני על ידי ישראל על פי הסכם השלום נעשה בשני שלבים עיקריים: מאפריל 1979 עד ינואר 1980 נסוגה ישראל בהדרגה מן הקווים בהם ניצבה בעקבות הסכם הביניים עם מצרים מ-1975 אל מעבר לקו שנמתח לאורך חצי האי, מאל עריש שבצפונו ועד לראס מוחמד שליד שארם א-שייח' שבדרומו. בשלב זה פונו מתקנים צבאיים, מכיוון של הייתה בו התיישבות אזרחית ישראלית. במהלך השלב הבא פונו היישובים הישראלים בחבל ימית ובהם העיר ימית וכן אופירה ויישובי מפרץ אילת לצד מתקנים צבאיים במרחב. באפריל 1982 פינתה ישראל את יתרת שטח סיני, למעט אזור טאבה.

הסכסוך על טאבה

קושי מיוחד התעורר בקביעת הגבול במפרץ אילת. סימון הגבול במפות משנת 1906 לא היה ברור. לדעת ישראל האזור המכונה טאבה ונמצא דרומית לאילת נמצא בשטחה, ולכן היא לא נסוגה ממנו, ואפשרה בו הקמת בית מלון ומתקני תיירות ישראליים. מצרים טענה כי הגבול עובר ממזרח לטאבה ותבעה נסיגה ישראלית מהאזור. אף על פי שמדובר בשטח קטן ביותר, הפך הסכסוך עליו למשבר בין המדינות. הפתרון היה בוררות בין-לאומית, שקבעה שהשטח שייך למצרים. ישראל הגיעה להסכם עם מצרים על-פיו המלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר לאחר העברת השטח למצרים. ישראל נסוגה באופן סופי מטאבה ב־26 בפברואר 1989. הסכם נוסף שהושג בעקבות משבר טאבה הביא להקמת מעבר גבול במקום שפתוח 24 שעות ביממה ומאפשר מעבר חופשי של תיירים מסיני לאילת. על-פי הסכם זה רשאים ישראלים לבקר במזרח סיני בדרכון בלבד, בלא צורך בוויזה, לתקופה של עד 14 יום. המלון הישראלי וכפר הנופש של רפי נלסון מהווים במשותף את המתחם של הילטון טאבה.

אנדרטאות
שתי אנדרטאות לזכר החייל המצרי הוקמו בישראל כחלק מהסכם השלום, אחת בסמוך לכביש 35 ומצודת יואב ואחת בפארק "עד הלום" ליד אשדוד, הקמת האנדרטאות סוכמה במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים לזכר החיילים המצרים שנפלו בקרבות במלחמת העצמאות. במסגרת ההסכם התחייבה ישראל לשמור על אנדרטאות אלו, ובמקביל התחייבו המצרים לשמור ולאפשר גישה לישראלים לאנדרטאות שהוקמו לזכר חיילים ישראלים בסיני בטרם נחתם ההסכם, האנדרטה המרכזית שבהן היא אנדרטה העשרה שהוקמה בחבל ימית.

 מעמדה של רצועת עזה 
 מעמד משפטי יוצא דופן 
רצועת עזה נשארה בידי ישראל, אף על פי שהייתה בשליטת מצרים לפני מלחמת ששת הימים. המצרים כבשו את רצועת עזה במלחמת העצמאות, אולם לא סיפחו אותה למצרים, ולא ראו בה חלק ממצרים. לפיכך, הם לא היו מעוניינים בהחזרתה לשלטון מצרי במסגרת הסכמי השלום. גם ישראל לא סיפחה את רצועת עזה לשטחה, לא לפני הסכמי השלום ולא אחריהם, ולמעשה נוצר מצב שבו רצועת עזה אינה שייכת לשום מדינה ריבונית, אף כי היא נשלטת בידי ממשל צבאי ישראלי. הסכם השלום הכיל נספח שהורה על הקמת שלטון עצמי אוטונומי ברצועת עזה. בספטמבר 1981 הפרידה ממשלת ישראל את המנהל האזרחי של הרצועה מגופי הביטחון בה, כשלב ראשוני לקראת שלטון עצמי ברצועה, אך השליטה בו נותרה בידי צה"ל. מצב זה המשיך להתקיים עד לחתימת הסכם קהיר במאי 1994, שבו הונהגה אוטונומיה פלסטינית ברוב שטח הרצועה, במתכונת שונה מזו שנוסחה בהסכם השלום עם מצרים.

 חלוקת העיר רפיח 
בעיה מיוחדת נוצרה בעיר הפלסטינית רפיח. עיר זו הלכה וגדלה והתפשטה אל מעבר לגבול הבין-לאומי, כיוון שמיקומו היה חסר משמעות בין השנים 1948–1982. עם נסיגת ישראל מסיני נחצתה העיר ונחלקה בין מצרים לרצועת עזה. תחילה הוצבה גדר פשוטה במרכזו של הרחוב שנקבע כקו הגבול ואשר עבר בלב העיר רפיח. בהמשך, עקב הפיכת קו הגבול למוקד מתיחות על רקע האינתיפאדה (ראו להלן) ועל רקע ההברחות הרבות שהתבצעו במקום, הורחבה רצועת הגבול, הוקמו מכשולים לאורכה ואזור זה הפך לחלק מרכזי מציר פילדלפי.

 תוכנית ההתנתקות 
במסגרת "תוכנית ההתנתקות" הסיגה ישראל את כל כוחות הצבא והאזרחים הישראלים מרצועת עזה וביטלה את הממשל הצבאי בה (אוגוסט–ספטמבר 2005). השליטה ברצועת עזה נותרה של הרשות הפלסטינית באופן בלעדי, אף־על־פי שהיא אינה מוכרת כמדינה. מעמדה הבין-לאומי של רצועת עזה מאז לא ברור. על-פי הסכם מיוחד שנחתם בין ישראל למצרים, הוצבו על הגבול בין רצועת עזה למצרים ("ציר פילדלפי") 750 שוטרים מצרים, שתפקידם למנוע הברחות של נשק וסמים או מעבר של "מבוקשים" בין מצרים לרצועה. בימים הראשונים לביצוע ההסכם, נפרץ הגבול לחלוטין, והכוחות המצריים לא הצליחו להשתלט על הפלסטינים שעברו בין שני חלקי העיר רפיח. בישראל היו שמתחו ביקורת על ההסכם בטענה שהוא משנה את הסטטוס קוו שעוצב בהסכמי השלום, ופותח פתח לשינויים לא-רצויים אחרים בעתיד.

 השלכות ההסכם 
ישראל
ההסכם עורר מחלוקות רבות בציבור הישראלי, שחלקן נותרו רלוונטיות עשורים אחרי שנחתם. נוצר תקדים שעל-פיו ישראל מוותרת על שטחים תמורת שלום ומפנה עבור כך יישובים ישראלים. התמונות הקשות שיצר הפינוי מסיני עוררו סערה רגשית ציבורית בישראל, אולם הזמן והתמיכה הרחבה יחסית שההסכם זכה לה מצד מרבית המפלגות והארגונים הפוליטיים הביא לקבלתו כעובדה מוגמרת. המשא ומתן עם סוריה שהחל בוועידת מדריד בשנת 1991 עורר אף הוא שאלות בנוגע למחויבותה של ישראל לתקדים המצרי.

יש המפקפקים בנכונות הגדרתו כהסכם שלום, בהם היסטוריון האסלאם פרופ' משה שרון, שטוען, כי בהתאם למסורת האסלאמית שאיננה מאפשרת כריתת ברית עם שאינם מוסלמים, זהו למעשה הסכם הפסקת אש ארוך טווח, ובכוונת המצרים לחדש את המלחמה בישראל בבוא העת.

מבחינה מדינית וצבאית נחשב ההסכם להצלחה, כיוון שהוא סיים לחלוטין את מצב המלחמה בין ישראל למצרים, והגבול נשאר בעיקרו שקט. על אף העובדה שהסכסוך הישראלי-ערבי נמשך זמן רב לאחר חתימת ההסכם, ואף הוחרף בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ("שלום הגליל") ובתקופת האינתיפאדה, נשמר ההסכם עם מצרים בקפדנות. מצרים החזירה את שגרירה מתל אביב פעמיים: במחאה על פלישת ישראל ללבנון ב-1982 ועקב פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, אולם הקפידה לשמור על התחייבויותיה הפורמליות במסגרת הסכם השלום.

הסכם השלום עם מצרים חרג מעבר לסיום פורמלי של מצב הלוחמה בין שתי המדינות. כיוון שהוא נחתם עם המדינה הערבית הגדולה והמשפיעה ביותר באותה עת, הוא הביא לשינוי אסטרטגי מהותי במאזן הכוחות האזורי. ראשית, הוא מנע את האפשרות לגיבוש חזית ערבית אחידה כנגד ישראל, שכן ללא השתתפותה של מצרים, מהלך צבאי שכזה איבד את משמעותו האסטרטגית. שנית, ההסכם אפשר לישראל להסיט כוחות צבאיים משמעותיים מגבולה הדרומי, ובכך לצמצם את היקף ההוצאות הביטחוניות.

מעברי הגבול בין המדינות הם מעבר הסחורות בניצנה ומעבר טאבה דרכו עוברים אנשים וסחורות בקלות יחסית. קטע הגבול בין מצרים לרצועת עזה שנמצא עד ספטמבר 2005 בשליטת צה"ל ("ציר פילדלפי"), עבר לשליטת מצרים לפי הסכם ישראלי-מצרי מיוחד. קטע זה של הגבול עובר בלב העיר רפיח הפלסטינית. בתחילת המאה ה-21, וביתר שאת לאחר תוכנית ההתנתקות, שימש הגבול גורמים פלסטיניים להברחה של אמצעי לחימה לרצועת עזה. בדצמבר 2006, לראשונה מאז חתימת הסכם השלום, חצה מחבל את הגבול בין המדינות וביצע פיגוע בעיר אילת.

התקווה ליצור שיתוף פעולה תרבותי וכלכלי, ברוח סעיף 3 של ההסכם, נכזבה בדרך־כלל. סופרים, עיתונאים ואנשי רוח במצרים מחרימים את ישראל – הם אינם מבקרים בה ואינם משתפים פעולה עם עמיתיהם הישראלים. אגודות מצריות רבות, בהן אגודת העיתונאים והאקדמאים, מחרימים באופן גורף כל קשר עם ישראל או ישראלים ואזרח מצרי לא יכול למעשה לבקר בישראל עקב הדרישה לוויזה מיוחדת – "הפתק הצהוב". יוצא דופן בולט הוא הסופר והמחזאי עלי סאלם שביקר בישראל ב-1994 ואף כתב ספר על הביקור: "מסע לישראל" (رحلة إلى إسرائيل, תורגם לעברית בידי דוד שגיב). בעקבות הביקור נעשה ניסיון להדיח את עלי סאלם מאגודת הסופרים המצרית, ניסיון שנכשל בשל בעיות פרוצדורליות. ב-2005 הוזמן עלי סאלם לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אולם שלטונות מצרים מנעו ממנו לעבור את הגבול לישראל. למרות הסכמי השלום, ממשיכים כלי התקשורת הממסדיים במצרים בסיקור עוין כלפי ישראל הגובל לעיתים בהסתה ובאנטישמיות. כך לדוגמה הואשמה ישראל באחריות לפיגועים בדהב ובשארם א-שייח' במספר יומונים מצריים הקשורים לשלטון. בחורף 2007 חלה החרפה ביחסים בין ישראל למצרים כאשר בתקשורת המצרית הופיעו אישומים חריפים כנגד ישראל וישראלים בדמות חשיפת רשת ריגול, האשמה מצרית מחודשת על הרג שבוייה על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, החדרת משאית רדיואקטיבית למצרים ועוד.

התיירות הישראלית בסיני היא מקור הכנסה חשוב למצרים ומקבלת עידוד מצרי, אולם כאמור כמעט ואין כניסה של תיירים מצריים לישראל בעיקר בשל הדרישה מהם להוציא אישור מיוחד מטעם שרותי הביטחון המצריים. התקפות נגד תיירים ישראלים במצרים בוצעו כמה פעמים, המפורסמת שבהן קרתה בסיני זמן קצר לאחר הפינוי, בראס בורקה. ההתקפה בראס בורקה בוצעה על ידי חייל מצרי בודד, שהתאבד לאחר שנעצר בידי השלטונות המצריים. בישראל נמתחה ביקורת קשה על כך שהמצרים לא אפשרו להעביר פצועים ישראלים לבית החולים באילת בתואנות ביורוקרטיות, וכך עלה מספר הנספים. ב-2004 אירעו שני פיגועים קשים בטאבה ובראס א-שיטן, באותם פיגועים נכנסו אמבולנסים ישראלים לשטחי חצי האי סיני ולאחר עיכובים ביורוקרטיים מסוימים חילצו את מאות הנפגעים לשטח ישראל. שני הפיגועים הללו בוצעו על ידי שלוחה של ארגון אל-קאעידה, שנעזרה במקומיים.

בעקבות אירועי טרור אלו, וכן עקב עוינות רוב העם המצרי לישראלים, התיירות הישראלית למצרים גופא, דלילה יחסית. וקיימת בעיקר בקבוצות מאורגנות המאפשרות ביטחון יחסי. לגבי התיירות הישראלית בסיני, היא נתונה לעליות ומורדות בהתאם למצב הביטחוני בחצי האי.

השפעה מיוחדת הייתה להסכם על ערביי ישראל, אשר לראשונה יכלו לבקר במדינה ערבית כלשהי באופן חופשי. הדבר הביא להקלה בהסתגרות שנכפתה עליהם עד אז. בזכות הסכם השלום הצליחו ערביי ישראל המוסלמים להגיע להסכם משולש מצרי-ירדני-ישראלי שמאפשר להם לעלות לרגל למכה שבערב הסעודית באמצעות דרכונים ירדניים זמניים, שניתנים להם רק לצורך העלייה לרגל.

 מצרים 

מבחינת מצרים סימן הסכם השלום שינוי דרמטי במדיניות החוץ והביטחון. מצרים ניתקה את עצמה מהעולם הערבי, הן בעצם ההכרה בישראל והן בהחלטתה לדאוג לאינטרסים שלה במנותק מהאינטרסים של יתר מדינות ערב. ההסכם יצר נתק בין מצרים לברית המועצות, שהיו עד אז בעלות ברית, והביא להתקרבות בין מצרים לארצות הברית, שהתבטאה בסיוע כלכלי וצבאי נרחב. ההסכם גרם נזק רב למעמדה של מצרים בעולם הערבי, ואף לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית, אולם שיפר את יחסיה עם ארצות המערב ולפיכך גם את מצבה הכלכלי. הציבור המצרי התקשה לקבל את ההכרה במדינת ישראל ואת הניתוק מהעולם הערבי, במיוחד לאור העובדה שמצרים הובילה עד אז מדיניות פאן-ערבית. בתוך מצרים עצמה התפתח ארגון טרור אסלאמי בשם הג'יהאד האסלאמי. סאדאת נלחם בו וב-1981 נעצרו 1,600 פעילי הארגון.

בסוף אותה שנה, בעת שצפה במצעד השנתי שציין את "ניצחון מלחמת אוקטובר" נרצח סאדאת על ידי טרוריסטים של הג'יהאד האסלאמי המצרי, שהשתתפו במצעד כשהם לובשים מדי צבא, וכשהגיעו לבימת הכבוד קפצו מן המשאית הצבאית בה נסעו והתנפלו ביריות על בימת הכבוד. סאדאת נהרג, וסגנו חוסני מובארכ, שישב גם הוא על בימת המצעד ונפצע בלבד, התמנה לנשיא במקומו.

ב-1989 התקבלה מצרים חזרה כחברה בליגה הערבית וגם מקומם של מוסדות הליגה הוחזר לקהיר.

 הפרות הסכם השלום 
נספח ההסכם שעוסק במתן שלטון עצמי לפלסטינים ברצועת עזה וביהודה והשומרון לא יושם על ידי ישראל. לפי יובל ארנון-אוחנה, הסעיף הנוגע לכינון יחסי שכנות נורמליים הופר על ידי מצרים, למרות מאמציו של סאדאת לממשו.

לפי החוקרת אמירה דורון, ישראל אישרה הכנסת כוחות מצריים לסיני החל מ-2011, לאור צרכים צבאיים לאחר נפילת שלטון מובארכ, שכללו מניעת הברחות לעזה ומלחמה בטרור שכוון מסיני לישראל, ונמצאת במעקב ותיאום מול המצרים בנושא.

 ראו גם 

 יחסי ישראל–מצרים
 קו 100 לקהיר

 קישורים חיצוניים 

 הסכם המסגרת לשלום בין ישראל לבין מצרים, 15 בספטמבר 1978 
 הסכם השלום בין ישראל למצרים, אשר נחתם ב-26 במרץ 1979 
 הסכם שלום בין ישראל למצרים, אתר יוזמת ז'נבה
  – פורסם באתר ארכיון המדינה במלאת 35 לביקור סאדאת בירושלים
 נאום סאדאת בכנסת, באתר הכנסת
 נאום מנחם בגין בעת ביקור סאדאת בכנסת, באתר הכנסת


 וידאו: חתימת הסכם השלום, באתר BBC 
 צבי מזאל, 40 שנה לביקור סאדאת: השלום שלא הושלם, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 19 בנובמבר 2017









 בלב כואב, אך בראש מורם" - עושים שלום – סיפורו של הסכם השלום בין ישראל למצרים, יולי 1978– מארס 1979, באתר של ארכיון המדינה

 יונה אפרת, דן פתיר ודוד קמחי, עשר שנים לחוזה השלום בין ישראל ומצרים, "דפי אלעזר" מס' 12, יום עיון, מאי 1989
 הסכמי השלום: פריטי מקור ומשאבי הוראה, באתר החינוך של הספרייה הלאומית
  כנס טרומן לציון 40 שנה להסכם השלום ישראל-מצרים. בדוברים: ראובן ריבלין, דן מרידור, ברק מדינה, אלי פודה, אופיר ביטר, גליה פרס בר-נתן, עמוס גלעד, אור רבינוביץ', ציפי לבני, עודד לוונהיים, לואיז פישר, ג'רלד שטיינברג, זיו רבינוביץ', זק לוי, איזבלה גינור, גדעון רמז, סמדר פרי, אריה קצוביץ', הית'ם חסנין, שיבלי תלחמי , אשר כהן, ורד ויניצקי-סרוסי, עודד ערן, דוד גוברין, דן קרצר, טלי ליפקין-שחק, אהרן ברק, יולי תמיר, דניס רוס. בערוץ האוניברסיטה העברית, מרץ 2019




 הערות שוליים 

*
קטגוריה:1979 בישראל
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – ישראל
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – מצרים
קטגוריה:נשיאות ג'ימי קרטר
מצרים, שלום
קטגוריה:גבול ישראל–מצרים
קטגוריה:1979 בפוליטיקה
קטגוריה:1979 במצרים