מאיר דיזנגוף

מאיר דיזֵנגוף (25 בפברואר 1861, ט"ו באדר ה'תרכ"א, בבסרביה (מולדובה של ימינו) – 23 בספטמבר 1936, ז' בתשרי ה'תרצ"ז, תל אביב) היה ראש העירייה הראשון של תל אביב, שכיהן בשנים 1921–1925 ומ-1928 עד פטירתו ב-1936.

ביוגרפיה
נעוריו ותחילת דרכו
מאיר דיזנגוף נולד בכפר יקימוביצ'י (Echimăuți) שבמחוז אורחיי, בגוברניית בסרביה שבאימפריה הרוסית (מולדובה של ימינו) ליעקב ומיטה. אביו היה מנהל אחוזה. עד גיל 15 למד בחדר, ואז עברה משפחתו לעיר קישינב, שם למד בבית ספר כללי. בשנת 1882 התנדב לצבא הרוסי, ושירת כעורך עיתון צבאי בז'יטומיר. דיזנגוף היה דודו של יוסף פגיס, אביו של המשורר דן פגיס.בתאריך 2.9.34 במכתב ששלחה יולי, אמו של דן פגיס ואשתו של יוסף, היא כתבה לבעלה, שביקר בארץ ישראל: "אמור לי, האם כבר ביקרת אצל דיזנגוף? דוד שהוא ראש עיר - לא דבר של מה בכך. אתה חייב ללכת אליו..."

המכתב מופיע בעמוד 359 בספר "דן פגיס-כל השירים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק

לאחר שסיים את שירותו הצבאי עבר לאודסה, והיה פעיל במחתרת "נרודניה ווליה" (רוסית: "רצון העם"). בעקבות פעילותו המחתרתית נאסר בשנת 1885, ונכלא בבית סוהר למשך שמונה חודשים. לאחר שחרורו, הצטרף לאגודת "חובבי ציון", נפגש עם פינסקר, אחד העם ואחרים, ייסד סניף של האגודה בקישינב ונבחר כציר לוועידתה בשנת 1887.

בשנת 1888 נסע דיזנגוף ללמוד הנדסה כימית בסורבון שבפריז. הוא למד במשך שלוש שנים והשתלם בייצור זכוכית באוניברסיטת ליון. שם הכיר את הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, אשר התרשם מכישרונו, ובשנת 1892 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה הראשונה בשליחותו להקים בטנטורה מפעל לבקבוקי זכוכית (כיום מוזיאון המזגגה) עבור "יין הברון". ב-1893 נסע דיזנגוף לאלכסנדריה עם בת-זוגו צינה ברנר, שאותה הכיר בז'יטומיר, ונשאהּ לאישה. בשנת 1894 כשל המפעל, ודיזנגוף שב לאודסה, שם הקים מפעל זכוכית. באותה העת המשיך בפעילותו ב"חובבי ציון", נמצא בקרבתם של מנדלי מוכר ספרים, שמעון דובנוב, חיים נחמן ביאליק ואלתר דרויאנוב, נמנה עם מקימי הוצאת מוריה ונטל חלק בקונגרסים הציוניים החמישי והשישי. על אף שבקונגרס הציוני השישי נמנה עם מתנגדי תוכנית אוגנדה, היה דיזנגוף חסיד נלהב של בנימין זאב הרצל.

ב-1904 ייסד עם חברו זאב גלוסקין את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ. בשנת 1905, בגיל 44, עלה בשנית לארץ ישראל, והתגורר ביפו. במקביל עסק בייבוא מכונות, והקים חברה לשירות עגלות מכניות במקום ה"דיליז'נס" הנמשך על ידי סוסים, לצורך הובלת נוסעים לירושלים ולמושבות. בכל עגלה היו 12 מושבים, והמנוע היה מונע באמצעות נפט. כמו כן, הקים עם שותפים חברת ספנות שנקראה על שמו.

ראש עיריית תל אביב
250px|ממוזער|שמאל|מאיר דיזנגוף וזקן השומרים אברהם שפירא רוכבים בראש העדלאידע בתל אביב, פורים תרצ"ד (1934).
היה ממייסדי אגודת אחוזת בית ב-1906 וממייסדי שכונת אחוזת בית ב-1909. לאחר סיום בניית שכונת אחוזת בית ב-1911, נבחר דיזנגוף לראש הוועד, ושימש בתפקיד זה עד 1922. בתקופה זו קיבלה תל אביב מעמד עצמאי בנפרד מיפו, ודיזנגוף נבחר לתפקיד ראש העירייה. בתפקיד זה כיהן עד יום מותו ב-1936, למעט הפסקה של שלוש שנים בין 1925–1928. בתקופתו הגשימה תל אביב את יעודה וצמחה לעיר בת 150,000 תושבים.

בתקופת מלחמת העולם הראשונה רבים מראשי היישוב גורשו והוגלו מן הארץ ודיזנגוף התמנה לתפקיד מקשר בין היישוב הגולה לבין השלטונות העות'מאנים. בתפקיד זה טיפל בהגשת עזרה לגולי תל אביב במושבות העבריות, וקיבל את הכינוי "ריש גלותא". הוא הקים את ועד ההגירה, שניהל את הלוגיסטיקה של כל צורכי הגולים: גיוס עגלות מהמושבות להסעת הגולים מתל אביב למושבות, ניהול השמירה על הרכוש הנטוש בתל אביב, גיוס כספים וכח אדם להספקת אמצעי מחיה, מזון ורפואה וטיפול ביתומים. בעקבות פרסום רחב תפוצה שיזם בעיתונות על מצבם הקשה של הגולים, הצליח להגיע להסכמה עם השלטונות על אספקת מזון מסודר לגולים. חלק גדול ממגורשי תל אביב, ודיזנגוף בתוכם, ישבו בחיפה. בספטמבר 1918, עם השלמת כיבוש חיפה על ידי הבריטים, קיבל דיזנגוף את פני הגנרל שפיקד על הכוחות. הגנרל צירף אותו למכוניתו וביחד נסעו לתל אביב. תוך זמן קצר שבו תושבי תל אביב לעיר, חודשה פעילות ועד השכונה, ודיזנגוף נבחר מחדש לעמוד בראשו.

בשנת 1921 הצליח דיזנגוף לשכנע את הנציב העליון להעניק לתל אביב מעמד מוניציפלי נפרד מיפו. דיזנגוף פעל להקמת משטרה עירונית ובתי משפט עירוניים. בשנת 1925 הזמין את מתכנן הערים הסקוטי, פטריק גדס, להכין תוכנית אב לתל אביב. התכנית שנודעה בשם תוכנית גדס התייחסה ברובה לשטחים שטרם נבנו עד אותה עת.

בדצמבר 1925 התפטר דיזנגוף מתפקיד ראש העיר, לאחר שמועצת העירייה סירבה לאשר תשלומי הורים בבתי הספר העירוניים. הוא הוחלף על ידי דוד בלוך-בלומנפלד, ששימש בתחילה כממלא מקום, ולאחר הבחירות שנערכו בסוף 1926 נבחר כראש העירייה.

בסוף 1926 מונה דיזנגוף כראש המחלקה למסחר ותעשייה ב. אלה היו ימי המשבר הכלכלי העמוק שלאחר העלייה הרביעית, ולא היה אפשר להוציא לפועל את תוכניותיו לתיעוש ופיתוח. בקיץ 1927 ב נבחרה הנהלה חדשה ודיזנגוף לא נמנה עמה.

במאי 1927 נערכו בחירות לעיריית יפו. לפי חוקת המנדט הבריטי נמנו על בעלי זכות בחירה גם יהודים שהתגוררו ביפו או שהיו להם עסקים שם. לדיזנגוף היה עסק של יצוא ויבוא והוא הציג את מועמדותו למועצת העיר. הוא נבחר לסגן ראש העיר ולחבר הוועדה לתוכנית העיר. בראשית 1928, כשראש עיריית יפו הערבי עאסם א-סעיד יצא לחופשה ממושכת, מונה דיזנגוף כממלא מקום ראש עיריית יפו.

בדצמבר 1928 נערכו בחירות למועצת העיר תל אביב ודיזנגוף נבחר שוב לעמוד בראש מועצת העיר.

כראש עיר שאהב את עירו וטיפח אותה, פעל נמרצות לפיתוח העיר, עודד בנייה מואצת, והגיע להסכמים עם שכונות סמוכות לסיפוחן לתל אביב. מדי יום היה עובר ברחובות העיר כשהוא רכוב על סוסתו, לבדוק שהכול מתנהל כשורה. הוא גם הקפיד לעודד שמחת חיים בעיר, ונהג לרכוב על סוסתו בראש העדלאידע בכל חג פורים. דיזנגוף הצליח לשכנע אישי רוח, כדוגמת ביאליק ואחד העם, להתיישב בעיר, וכך תרם לדימויה כמרכז תרבותי.

לאחר מות אשתו, בשנת 1930, תרם דיזנגוף את ביתו (שדרות רוטשילד 16) לרווחת הציבור כדי שישמש כמוזיאון תל אביב לאמנות, השפיע על אמנים רבים לתרום את עבודותיהם לטובת המוזיאון ואף רכש בעצמו כ-240 יצירות. הוא המשיך להתגורר עד מותו בקומה העליונה של הבית.

דיזנגוף שימש בתפקידי נשיא כבוד באגודות רבות בתל אביב. החשובה שבהם היא אגודת "יריד המזרח", אותה ייסד בשנת 1932. בתחילה הוקם היריד בדרום העיר, ולאחר הצלחתו הקימו מבנים קבועים שישמשו את היריד בצפון העיר. בשנת 1934 הוחלט על יריד בינלאומי גדול, ויריד נוסף כעבור שנתיים. דיזנגוף היה בין מייסדי בנק אשראי, נשא בתואר יושב ראש כבוד ופעילות הבנק התנהלה במשך תקופה מביתו הפרטי. אחד מעיסוקיו החשובים והמכובדים היה כהונתו כקונסול בלגיה, בתפקיד זה אירח בתל אביב ב-1933 את אלברט הראשון, מלך הבלגים וקרא על שמו את כיכר המלך אלברט.

בבחירות לעיריית תל אביב בדצמבר 1935 התמודד כעצמאי וזכה ב־2007 קולות.

בשנת 1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, סגרו הערבים את נמל יפו מתוך כוונה לשתק את התפתחות היישוב היהודי בארץ. דיזנגוף קיבל רשות לפתיחת נמל בעיר תל אביב, ולפני מותו הספיק לחנוך את המזח הראשון בנמל תל אביב.

שמאל|ממוזער|250px|מסע ההלוויה של מאיר דיזנגוף. שני משמאל עומד דוב הוז ולידו משה שרת. בתמונה נראה גם הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ.

דיזנגוף נפטר בסתיו תרצ"ז 1936. עוד בחייו נחשב כ"אבי העיר". דיזנגוף פעל ליצירת הדימוי של תל אביב כ"עיר העברית הראשונה" בין השאר על ידי טיפוח השפה העברית, למשל, בתי מסחר חויבו לכתוב את השלטים בעברית. דיזנגוף טיפח קשרים קרובים עם השלטונות (גם העות'מאנים וגם עם שלטונות המנדט), וגם עם ראשי עיריית יפו. הודות לקשרים אלה הצליח דיזנגוף לפתח את העיר ולהרחיב את גבולותיה, וגם לקבל סמכויות שמעט מאוד יישובים קיבלו (כמו שיטור ושיפוט עירוני).

הנצחתו
דיזנגוף ניסה לעצב את הנצחתו שלו עוד בחייו, כאשר ציווה את ביתו עוד בחייו לרשות מוזיאון תל אביב לאמנות.

בקומת הקרקע בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד 16, דוד בן-גוריון הכריז על הקמת המדינה בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948. בימינו משמשת הקומה כמוזיאון בשם "בית העצמאות", בשתי הקומות מעליה שוכן "בית התנ"ך על שם דוד בן-גוריון" - מוזיאון ומכון לחקר התנ"ך אשר מנוהל בהתנדבות על ידי דני אופיר, ועמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף" בהנהלת אלחנן אבידור. בפברואר 2010 אישרה ממשלת ישראל תוכנית לשימור אתרי מורשת לאומית שכללה את בית העצמאות.

רחוב דיזנגוף נקרא על שמו כבר בחייו של דיזנגוף. ברחוב תוכננה והוקמה כיכר עם מזרקה במרכזה, אותה קראו על שם רעייתו: כיכר צינה דיזנגוף. (לימים, הוחלפה המזרקה במזרקת "אש ומים" של האמן יעקב אגם). לקראת יום הולדתו ה-70 של דיזנגוף, החליטה העירייה על הקמתו של "גן מאיר" ברחוב המלך ג'ורג'; אך הגן נחנך כשמונה שנים לאחר פטירתו.

שכונת קריית מאיר בתל אביב, שנקראה על שמו, הוקמה בשנת 1936. בית הכנסת "היכל מאיר" ברחוב מאנה 12 קרוי על שמו.

עיריית תל אביב-יפו מחלקת את פרס דיזנגוף לאמנות הפיסול והציור.

שמאל|ממוזער|250px|פסל של מאיר דיזנגוף רוכב על סוסתו
במסגרת חגיגות המאה לתל אביב הוצב ב-27 במאי 2009 פסל של מאיר דיזנגוף רוכב על סוסתו, מעשה ידיו של האמן דוד זונדלוביץ' בשדרות רוטשילד מול בית דיזנגוף. בכיכר ביאליק נחנך בבית העירייה הישן אשר הוסב להיות "בית העיר תל אביב-יפו" ובו לשכתו המשוחזרת של דיזנגוף, הפתוחה לקהל המבקרים.

טקס אזכרה פתוח לציבור נערך לזכרו על ידי עיריית תל אביב-יפו ועמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף" בכל שנה בז' בתשרי בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.

ב-5 בנובמבר 1985, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של מאיר דיזנגוף. על הבול מופיע ציור גרפי של דיוקנו של דיזנגוף. השירות הבולאי מכר 537,000 בולים של בול זה בתוך תקופה של כחודשיים עד להפסקת המכירה. האמנים י. שיינהרט ומ. סימה עיצבו ביחד את הבול.

כתביו (מבחר)
שמאל|ממוזער|250px|קברם של מאיר וצינה דיזנגוף בבית הקברות טרומפלדור
 מכתב לכל, יפו: דפוס שושני, תרע"ט
 עם תל אביב בגולה: פרקי זכרונות מן העבר הקרוב בצירוף תמונות, תל אביב: דפוס אמנות ארץ ישראל, תרצ"א. (מהדורה נוספת: בהוצאת בית התנ"ך–בית דיזנגוף, תשס"א-2000)
 תעשייה ביתית: הצורך והיכולה בפתוחה של תעשיית בית בארץ ישראל, תל אביב: מסחר ותעשייה, 1932?
 פתוח העיר תל אביב, תל אביב: דפוס א’ סטרוד ובניו, תרצ"ב-1932
 שני ספורים קטנים: א- שני רעים, ב- לסוסתי, תל אביב: דפוס שושני, תרצ"ד
 על תל אביב וארחות חייה: דבר אל תושבי תל אביב: דפוס ארץ, תרצ"ה
 לידידַי מנוער: ספורים וזכרונות, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ו
 מזכרונות מאיר דיזנגוף, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך ב'. פרק סט: בית חרושת לזכוכית בטנטורה, תרנ"ב–תרנ"ה (1892–1895), עמ' 741–751; פרק צד: גזירות ג'מל פחה והגירוש מיפו ומתל אביב, תרע"ה–תרע"ז (1915–1917), עמ' 1001–1018

ראו גם
 מייסדי תל אביב

לקריאה נוספת
 'דיזנגוף (דיזנהוף), מאיר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 159–161. 
 מרדכי נאור, מסיפורי הארץ הטובה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988
 יואב רגב, ימי דיזנגוף, תל אביב 1909–1936, הוצאת אחיאסף, 2006
 אילן שחורי, חלום שהפך לכרך, העיר שהולידה מדינה, מהדורה מיוחדת ומעודכנת לשנת ה-100 לתל אביב הוצאת "תל אביב שלי", 2009

קישורים חיצוניים


 יעקב יערי-פולסקין, מ' דיזנגוף: חייו ופעולותיו, באתר פרויקט בן-יהודה
 מאיר דיזנגוף, באתר של יעקב מרקל
 מאיר דיזנגוף, באתר עיריית תל אביב


 דיזנגוף רוכב על סוסתו, יצירתו של הפסל דוד זונדלוביץ', באתר תיירות תל אביב-יפו


 מאיר דיזנגוף, באתר בית העצמאות
  יעקב גרוס, סרטון יום הולדת 70 לדיזנגוף, באתר יוטיוב
  מאיר דיזנגוף מגיע לנמל יפו באנייה אקסלסיור, 1935, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
  מאיר דיזנגוף בביקור ילדים במחנה פליטים ביפו, 1936, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
  טקס גלוי המצבה של מאיר וצינה דיזנגוף, 1937, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
 אילן שחורי, מאיר דיזנגוף מקבל דו"ח משטרה על רחצה בעירום בחוף הים, באתר "תל אביב שלי"
 אתר מאיר דיזנגוף
 דני זמרין, "האניות של דיזנגוף". באתר "אותו הים - על ספנות ישראלית ועוד", 22 בדצמבר 2018

 אילן שחורי, "השריף של תל אביב" - סקירת הביוגרפיה של מאיר דיזנגוף, סגולה מגזין ישראלי להיסטוריה, יוני 2020

הערות שוליים

*
קטגוריה:יהודים מבסרביה
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:חברי אספות הנבחרים
קטגוריה:חברי הוועד הלאומי
קטגוריה:תל אביב: מייסדים
קטגוריה:ראשי עיריית תל אביב בתקופת המנדט הבריטי
קטגוריה:ראשי רשויות מקומיות מטעם הציונים הכלליים
קטגוריה:ראשוני הציונות
קטגוריה:פעילים ציונים במולדובה
קטגוריה:מו"לים יהודים אוקראינים
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:גואלי אדמות בארץ ישראל
קטגוריה:מהנדסי כימיה
קטגוריה:מהנדסים ביישוב
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור
קטגוריה:אישים שעל שמם שכונות בישראל
קטגוריה:קונסולים בארץ ישראל
קטגוריה:אגודת בני משה
קטגוריה:קונסולים של כבוד יהודים בתקופת המנדט
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:גירוש תל אביב: אישים
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1861
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1936