רבי עקיבא

רבי עקיבא בן יוסף (נולד במאה הראשונה - מת בין שנת 132 לשנת 136 לספירה), מגדולי חכמי ישראל, היה תנא ארץ ישראלי, בן הדור השלישי של התנאים והיה מתומכי מרד בר כוכבא. מקובל כי נהרג על קידוש השם כאחד מעשרת הרוגי מלכות, אך יש מקורות מאוחרים לתקופתו שפיקפקו בכך. התגורר בבני ברק ובלוד.

היה בר פלוגתא של רבי ישמעאל, רבי טרפון, רבי יוחנן בן נורי ואחרים. פיתח שיטה לפירוש המקרא שעל פיה יש לייחס משמעות לכל מילה ואף לכל אות במקרא. הטביע את חותמו על הלכות רבות ועל ערכים במסורת ובחשיבה היהודית.

 ביוגרפיה 
מעט ידוע על חייו של רבי עקיבא ממקורות היסטוריים שמחוץ לספרות חז"ל, שם המקורות סותרים לעיתים זה את זה, ורובם מעדיפים את העיצוב הספרותי של חייו. כך למשל קובעים חז"ל כי רבי עקיבא היה אחד מארבעה צדיקים שחיו מאה ועשרים שנה: "ארבעים שנה היה רבי עקיבא רועה, ארבעים שנה למד תורה, ופרנס [הנהיג] את ישראל ארבעים שנה”ספרי דברים, וזאת הברכה לד, ז..

 שמו 
בחלק ממקורות חז"ל כתוב שמו עם סיומת האות א ובמקומות שונים עם האות ה, על-פי רוב החלוקה תהיה בין המשנה והתלמוד הירושלמי בהם השם נכתב לרוב באות ה בסופו – "רבי עקיבה", כתיבה האופיינית ללשון חז"ל הארץ-ישראלית, שנטתה להשתמש ב-ה לסיומת שמות ארמיים (בדומה לשמות כמו "עזריה" או "חנניה"). ובין התלמוד הבבלי בו השם נכתב באות א בסופו – "רבי עקיבא" היא הצורה שהשתרשה והפכה למקובלת. הספר "אור זרוע" שכתב רבי יצחק בן משה נקרא כך על מקרה בו הסתפק הרב יצחק בן משה האם לכתוב בגט ובכתובה בהם שם הבעל היה עקיבא, בא' או בה', ועל פי פלפול הלכתי בו הסתמך הרב יצחק בן משה על ראשי וסופי תיבות קבע כי לפי סופי התיבות של הפסוק "אור זרוע לצדיק ולישרי לב שמחה" בספר תהלים (פרק צ"ז (ע"ע), פסוק י"א) יש לכתוב את השם עם האות ה בסופו, ומתוך שמחתו על גילוי זה, קרא לספרו על שם הפסוק.

 ראשית חייו ונישואיו לרחל 
שנת לידתו המדויקת אינה ידועה. יש המשערים שנולד בסביבות שנת 50 לספירה ולפי זה היה נער בעת פרוץ המרד הגדול על פי המסורת נולד סביב 16, ונהרג בגיל 120 סביב שנת 136 לספירה. לדעת הרב יצחק אייזיק הלוי הוא נולד בסביבות שנת 17 לספירה, ועוד לפני המרד למד אצל רבי אליעזר ורבי יהושע.

מעט מאוד ידוע על תחילת דרכו, מעבר לשמו של אביו - יוסף. לפי המסורת אביו היה גר, או צאצא של גרים, על פי האגדה, מבני בניו של סיסרא. ידוע שהיה רועה צאנו של כלבא שבוע, אביה של רחל, לימים אשתו.

סיפורם של רבי עקיבא ואשתו מובא כחלק מרצף סיפורים על חכמים שעזבו את ביתם והלכו ללמוד תורה, לעיתים לתקופות ארוכות. החכמים דנים בשאלה לכמה זמן מותר לו לאדם להיעדר מביתו, אך מוסכם כי על אשתו להסכים לכך, ובלי רשותה הוא אינו רשאי לצאת. על פי אחת מהמסורות, רחל, בתו של כלבא שבוע, ראתה שהוא "צנוע ומעולה" והתקדשה לו בתנאי שילך ללמוד תורה. אביה של רחל כעס על כך והדיר אותה מנכסיו והם התגוררו במחסן תבן בעוני רב. חז"ל מתארים את קשיי הפרנסה בהם היה נתון תוך לימוד התורה:

התלמוד הירושלמי מוסיף כי רבי עקיבא ואשתו היו כה עניים עד כי מכרה רחל את שיער ראשה ולאחר שהתעשר, קנה לה רבי עקיבא תכשיט שנקרא "ירושלים של זהב" שצורתו הייתה כצורת חומות העיר ירושלים.

על פי המסופר רחל עודדה את רבי עקיבא ללכת ללמוד תורה, והוא עזב אותה והלך ללמוד בבית המדרש במשך שתים-עשרה שנה בעוד היא וילדיה חיים חיי עוני ומחסור. למרות כל זאת כשחזר רבי עקיבא לביתו, שמע את אשתו אומרת: "אילו שומע לי שיהיה (שם) שתים עשרה שנים אחרות (נוספות)". לאחר ששמע דברים אלה "אמר: הואיל והיא נותנת לי רשות אחזור לאחורי, והלך" - הבין שאשתו נותנת לו רשות להמשיך בלימוד ושב לבית המדרש לשתים-עשרה שנים נוספות שבהן הוסיף דעת ותלמידים.

כשחזר לבסוף לביתו, והוא כבר רב מפורסם שתלמידיו רבים, יצאו לקראתו כל אנשי העיר, וגם רחל אשתו ביניהם. תלמידיו, שלא הכירו אותה ניסו לסלק אותה, אך הוא עצר בעדם ואמר להם: "שלי ושלכם - שלה הוא!" (כלומר כל הלימוד שלי, שבזכותו לימדתי אתכם - בזכותה הוא נעשה).

מסופר שגם כלבא שבוע בעצמו יצא לקבל את פני הרב הגדול, ולא ידע שהוא חתנו שהתכחש לו ובגללו הדיר את בתו מהצוואה. משהכיר בטעותו ביקש מרבי עקיבא להתיר את נדרו והלה נענה לו.

 לימוד התורה 
על פי המסופר, החל רבי עקיבא ללמוד תורה רק בגיל 40, ומעמדה כזאת זכה להיות גדול חכמי התורה, דבר זה מתיישב לפי הדעה שנולד בסביבות שנת 17 לספירה, אולם לפי הדעה שנולד בשנת 50 לספירה הדבר מתיישב בקושי עם העובדה שכבר כעשרים שנה לאחר החורבן הוא מופיע כאחד מגדולי חכמי יבנה. ב"אבות דרבי נתן" מתואר המהפך בחייו, מהפך ששימש השראה לרבים בדורות אחריו לחולל שינוי בחיים גם בגיל מבוגר, וכנגד כל הסיכויים: 

 ילדיו 
אין בנמצא פרטים היסטוריים על ילדיו, ומתוך מדרשים המופיעים בתלמוד הבבלי ובמקורות נוספים, ניתן לדלות רק מעט פרטים. אבות דרבי נתן מזכיר כי לרבי עקיבא היו בנים ובנות, אך לא נוקב בשמותיהם או במספרם.

היה לו בן בשם רבי יהושע. לדעת רש"י ורשב"ם זהו רבי יהושע בן קרחה, וכונה כך משום שרבי עקיבא היה קירח. אך תוספות חולקים על כך, וסוברים שהם שני אנשים שונים. בתלמוד ירושלמי מסופר שעשה משתה לשמעון בנו.

חתנו היה רבי יהושע בן כפוסאי.

בתלמוד הבבלי מסופר על בת, שחוזי הכוכבים אמרו לרבי עקיבא כי ביום חתונתה יכישנה נחש ותמות. כאשר הגיע ליל חתונתה, נעצה סיכה בכותל, ובבוקר התברר כי בכך הרגה את הנחש. ואמרו שהיא ניצלה בזכות צדקה שנתנה את מנתה לעני. מקור נוסף בתלמוד הבבלי מתאר שבתו של רבי עקיבא עשתה לבן עזאי בדומה למה שעשתה אמה, כלומר נישאה לתלמיד חכם שעזב אותה והלך ללמוד תורה.

במסכת מועד קטן מסופר, מעשה ומתו שני בניו של רבי עקיבא ביום אחד ובאו המונים ללוותם. ישב על ספסל גדול ואמר, "לא לכבודי באתם, אלא כך אמרתם תורת אלהיו בלבו".

 רבותיו ותלמידיו 
רבותיו המובהקים של רבי עקיבא היו רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי ומראשי הסנהדרין.
משני רבותיו אלו, רבי עקיבא דבק והתקשר במיוחד לרבי יהושע, ממנו אף למד את תורת הסוד היהודית. בהקשר זה נאמר עליו שמבין הארבעה שנכנסו לפרדס, היה רבי עקיבא היחיד שיצא ממנו בשלוםמסכת חגיגה, דף י"ד, עמוד ב'.. הוא גם למד אצל רבי טרפון ונעשה לו תלמיד חבר, ואף למד ושימש את נחום איש גמזו, ממנו למד מידות טובות וכן את דרישת התורה בריבוי. וכמו שהיה רגיל לומר "גם זו לטובה", היה רבי עקיבא אומר: "כל דעביד רחמנא לטב עביד".

על פי התלמוד, דמותו של רבי עקיבא הותירה את חותמה בקרב הוגים רבים. התוספתא מאירה את דמותו כתלמיד נועז, ומספרת עליו פעמיים שהכריע במעשה בניגוד לדעתו של רבן גמליאל, בפניו, בעניינים שרבן גמליאל היה בהם בדעת מיעוט, מפני שרבי עקיבא יישם את הכלל, שהלכה כרבים למול מועטים.

היו לו חמישה תלמידים חשובים מוסרי תורתו, רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, ורבי אלעזר בן שמוע. במדרש רבה נכתב שהיו אלו שבעה תלמידים, ומובאות שם שיטות שונות לגבי זהותם. במקום אחר אמרו "אמר רבי יוחנן: סתם מתניתין - רבי מאיר, סתם תוספתא - רבי נחמיה, סתם ספרא - רבי יהודה, סתם ספרי - רבי שמעון, וכולהו אליבא דרבי עקיבא." כלומר, משנתו של רבי יהודה הנשיא, אשר הביא לחתימת המשנה, נשענת על מסורותיו של רבי מאיר, שאותן קיבל מרבי עקיבא.

 מות תלמידיו 
התלמוד מתאר שהיו לרבי עקיבא 24,000 תלמידים מגבת ועד אנטיפטרס, שמתו בזמן אחד – בין פסח לשבועות – מפני שלא נהגו כבוד זה לזה. ויש גורסים שהיו לו 300 תלמידים (מדרש תנחומא פרשת חיי שרה): "מעשה ברבי עקיבא שהיו לו שלש מאות תלמידים בנערותו ומתו כולם..." לפי מדרש זה, רבי עקיבא השאיר אחריו שבעה תלמידים, ולא חמישה: "...ואילולי שהעמיד שבעה תלמידים בזקנותו, לא היה תלמיד שיהא קורא על שמו".

על פי הנוסח הספרדי של אגרת רב שרירא גאון, שבה נכתב שתלמידי רבי עקיבא מתו בשמדא, הסיק שי"ר וחוקרים נוספים. ש"המגפה" הנזכרת כאן, היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא. הם מבססים זאת בעיקר על תמיכתו הברורה של רבי עקיבא במרד זה, על כך שבתי המדרש לא היו יכולים להכיל מספר כה רב של לומדים, ועל כך שהדבר עשוי להסביר מוות של תלמידים רבים כל כך בפרק זמן קצר. לפי דעה זו, "תלמידיו" - מתפרש לא כתלמידים היושבים בבית המדרש, אלא כאלו הדוגלים במשנתו הרוחנית.

ד"ר גוני בן ישראל קסוטו עמדה על כך שהמספר "12" הוא מספר חוזר בסיפור רבי עקיבא ורחל, כנראה לשם העיצוב הספרותי ולא משום שהוא אמת היסטורית: למד שתים-עשרה שנה, וחזר עם שנים-עשר אלף תלמידים. לאחר מכן יצא לשתים-עשרה שנים נוספות וחזר עם עשרים וארבעה אלף תלמידים.

לפי מסורת יהודית, מות תלמידיו ממגפה במהלך ספירת העומר, הוליד את מנהגי האבלות הנוהגים בימים אלו, הכוללים איסור תספורת וגילוח, ואיסור להתחתן.

 השפעתו על הדורות שאחריו 
לרבי עקיבא השפעה מכוננת על דרך הקריאה בתורה שבכתב והפירוש שלה. הוא ראה בתורה טקסט קדוש ומושלם אשר כתוב באופן מושלם. משכך, אין בה מילים מיותרות ואף לא אותיות מיותרות. כל מה שכתוב הוא נכון ונדרש, ועל החכמים מוטלת החובה להבין מדוע הטקסט נכתב כפי שנכתב. לשם השוואה, בר-הפלוגתא העיקרי של רבי עקיבא היה רבי ישמעאל, אשר שיטתו הייתה פשוטה ואינטואיטיבית יותר, ואשר קבע כי "דברה תורה בלשון בני אדם". לעומתו נאמר על רבי עקיבא ש"היה דורש על כל קוץ וקוץ תילין תילין של הלכות", ואכן שיטתו גברה על זו של רבי ישמעאל, ובדורות שאחריו נוהגים לדרוש כמוהו כל מילה וכל אות. שניהם מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם"; .

 סמכותו התורנית 
רבי עקיבא זכה להערצה כחכם וסמכות תורנית. היה מרבה לדייק בשינויי לשון בתורה ולחדש מזה הלכות, ובתלמוד מסופר כי היה "קושר כתרים לאותיות תורה" ואפילו משה רבנו, לאחר שראה אותו במראה נבואי התפעל ממנו ואמר, "אדם כזה בעולמך ואתה נותן תורה על ידי?".

מאמרו של רבי עקיבא: "הכל צפוי והרשות נתונה" התפרש על ידי ראשונים רבים כנוגע בבעיה פילוסופית מפורסמת של הידיעה והבחירה – על אף שהכל צפוי מראש בעיני האל, הבחירה ניתנת לאדם לפעול לפי רצונו. אך אחרונים רבים, שהביאו את דבריהם, הביאו גם פירוש לפיו "הכול צפוי" לא במובן של תחזית עתידית אלא כראיית הנסתרות והמחשבות – האל צופה בכל. לפי פירוש זה – הבעיה הפילוסופית עומדת במקומה, אך אינה כלולה במשנה זו.רשב"ץ במגן אבות ואחריו רבי עובדיה מברטנורא, המהר"ל בדרך חיים ועוד על המשנה

על הפסוק (), "ואהבת לרעך כמוך", אמר רבי עקיבא: "זהו כלל גדול בתורה". במסכת אבות הובא בשמו שהיה נוהג לומר: "חָבִיב אָדָם שֶׁנִּבְרָא בְצֶלֶם". בניסיון לדון בבעיית הרוע בעולם, הוא החזיק בתפיסת התאודיציה, שעל פיה עשייתו של אלוהים תמיד היא לטובה, "כל דעביד רחמנא - לטב עביד" (=כל שעושה הקב"ה – לטוב עושה).

הרב קוק ראה ברבי עקיבא את "איש האהבה" – דמות שמתמזגות בו כל האהבות: האנושית, הלאומית והאלוהית ביחד, באופן יוצא דופן. ידועה אמרתו של רבי עקיבא על ספר שיר השירים כי "כל הספרים קודש ושיר השירים קודש קודשים". כמו כן, ידועה אמרתו שמתנגדת להזדקקות לצדקה: "עשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות". הוא היטיב להכיר את הפן של הזדקקות לבריות, כפי הנראה משום שעם נישואיו לרחל היה עני מרוד, ובהמשך ימיו היה גבאי צדקה עבור עניים.

בתלמוד הירושלמי מסופר שרבן גמליאל רצה לנדות את רבי עקיבא משום שעיכב את העדים שראו את הירח בחידושו, ורבי יהודה (בר אלעאי או הנחתום) הזדעק להכחיש מעשה זה: .

גדולתו

 הראה הקב"ה את רבי עקיבא למשה רבינו - ברוח הקודשבפסוק "וַיַּרְאֵהוּ ה' אֶת כָּל הָאָרֶץ... עַד הַיָּם הָאַחֲרוֹן" (דברים לד, א-ב), מביא רש"י את הדרש: "אל תקרי הים האחרון אלא היום האחרון – הראהו הקב"ה כל המאורעות שעתידין לארע לישראל עד שיחיו המתים".

וכן במעמד הסנה: על הפסוק "וַיַּסְתֵּר מֹשֶׁה פָּנָיו כִּי יָרֵא מֵהַבִּיט אֶל הָאֱלֹהִים" (שמות ג, ו), מובא במדרש כי בשכר זאת זכה משה שהראהו הקב"ה את כל העתיד לבוא. גם במעמד מתן תורה: התלמוד במסכת מנחות (כט, ב) מספר שכאשר עלה משה למרום, ראה את הקב"ה קושר כתרים לאותיות. לשאלתו, הראה לו הקב"ה את רבי עקיבא יושב בבית מדרשו "בסוף כל הדורות", ומשה אף נכח בשיעורו.

בספר "תולדות אדם": המדרש מציין כי הראה לו הקב"ה "דור דור ודורשיו, דור דור וחכמיו, דור דור ופרנסיו".  - ותשש כחו - 
 רבי טרפון אמר עליו: "עקיבא, כל הפורש ממך כפורש מחייו" - ; 
 משמת רבי עקיבא בטלו זרועי תורה ונסתתמו מעיינות החכמה - 
 רבי יהודה הנשיא ואיסי בן יהודה קראו לו "אוצר בלום" - ; 
 אמר עליו יונתן בן הרכינס: "אתה הוא עקיבא בן יוסף ששמך הולך מסוף העולם ועד סופו" - 
 רבי דוסא בן הרכינס אמר עליו: "מכירו אני שאדם גיבור בתורה הוא" - 
 "וכל יְקָר ראתה עינו" זה רבי עקיבא - , ומפרש האר"י שהשיג מה שלא השיג משה רבינו ע"ה בסיני
 על אדם הראשון מסופר שראה את ספר תולדות האדם ו"כיון שהגיע לדורו של רבי עקיבא שמח בתורתו ונתעצב במיתתו, אמר ולי מה יקרו רעיך א-ל" - 

 מאמרותיו 
 "ואהבת לרעך כמוך, ר' עקיבא אומר: זהו כלל גדול בתורה" - 
"איזה עשיר?... רבי עקיבא אומר: כל שיש לו אשה נאה במעשים" - 
"אמר רבי עקיבא: אשריכם ישראל. לפני מי אתם מיטהרין, מי מטהר אתכם? – אביכם שבשמים. - 
 "כל מי שאין מבקר חולים כאילו שופך דמים" - 
 לעולם יהא אדם רגיל לומר: "כל דעביד רחמנא לטב עביד" (בתרגום לעברית: כל מה שה' עושה, לטובה הוא עושה) - 
 שחוק וקלות ראש, מרגילין לערוה. מסורת, סייג לתורה. מעשרות, סייג לעושר. נדרים, סייג לפרישות. סייג לחכמה, שתיקה. - 
 חביב אדם שנברא בצלם, חביבין ישראל שנקראו בנים למקום - 

 חלקו במרד בר כוכבא 
שמאל|ממוזער|250px|מטבע ממרד בר כוכבא המציג את ארבעת המינים ומסביב הכיתוב 'לחרות ירושלם' בכתב עברי קדום. ארבעת המינים מוצגים לשיטת רבי עקיבא - רק אחד מכל מין (גם הדס וערבה), ומכאן שאנשי בר כוכבא נטלו ארבעת המינים לשיטתו.
ישנה מחלוקת באשר למידת השתתפותו והשפעתו של רבי עקיבא על מרד בר כוכבא.

בתלמוד הירושלמי, בסוגיה "נלכדה ביתר", מופיע מקור שבו נזכר רבי עקיבא בקשר למרד בר כוכבא. על פי עדותו של תלמידו המובהק רבי שמעון בן יוחאי במקור זה, רבי עקיבא ראה במנהיג המורדים, שמעון בן כוסבא (בר כוכבא), משיח שעתיד לגאול את ישראל ודרש עליו את הפסוק "דרך כוכב מיעקב" – "דרך כוזבא מיעקב". מיד לאחר דברי רבי שמעון בן יוחאי, מסופר שכשרבי עקיבא היה רואה את "בר כוזבה" (בר כוכבא) היה אומר עליו: "זהו מלך המשיח", ואילו רבי יוחנן בן תורתא, שהיה בין החכמים שהתנגדו למרד במלכות, ענה לו: "עקיבא, יעלו עשבים בלחייך (כלומר, תקבר באדמה ועשבים יצמחו בה) ועדיין בן דוד לא יבא".

הרמב"ם תיאר את רבי עקיבא כ"נושא כליו של בן כוזיבא המלך". לדידו, רבי עקיבא לא היה היחיד שתמך בבר כוכבא וראה בו משיח, אלא רבי עקיבא דימה "הוא וכל חכמי דורו שהוא המלך המשיח, עד שנהרג בעונות. כיון שנהרג, נודע להם שאינו". הרב י"ל מימון שיער כי דברי הרמב"ם שאובים ממקור קדמון עתיק. דוד רוזנטל חידש בשם אביו כי הנוסח התימני של מסכת סנהדרין (כת"י הרב הרצוג) מכיל את דבריו של הרמב"ם: "תנא ר' עקיבה נושא כלים שלבן כוזבא הוה". עם זאת, רוזנטל לא דחה את האפשרות שהמעתיק של כתב יד זה שילב את דברי הרמב"ם אל תוך נוסח הגמרא. הרב ד"ר מרדכי סבתו סבר שיש לקבל את נוסח כתב יד הרב הרצוג כמשקף נוסח מקורי קדום שממנו שאב הרמב"ם את דבריו.

עמדה הפוכה הציג החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, אשר כתב שרבי עקיבא לא נטל כלל חלק פעיל במרד, בהסתמך על דברי הגמרא שרבי עקיבא נהרג בידי הרומאים על כך שהפר את הגזרה שלא לעסוק בתורה, ואילו היה שותף במרד, היו הרומאים מענישים אותו על המרידה עצמה. וביחס לדברי הרמב"ם כתב: "אין חפצנו לדבר על דברי הרמב"ם... שהדבר ידוע כי בעניינים כאלה לא עסקו רבותינו הראשונים, ולא היה זה מעין מלאכתם".

 אגדות הקשורות לעושרו 
כאמור רבי עקיבא התחיל את חייו כעני מרוד. אולם לאחר מכן התעשר ונקשרו אגדות שונות בעושרו.

מסכת נדרים מונה שש דרכים בהן זכה בעושרו:
 כסף שקיבל מכלבא שבוע חמיו לאחר שהתיר את הנדר שנדר להדיר את בתו רחל מהירושה.
 באותם זמנים היה מקובל לשים בראש הספינה כעין איל של עץ, לסימן טוב, ובו היו מטמינים ממון רב. רבי עקיבא מצא תיבה כזו, וממנה נתעשר.
 פעם נתן כסף לספנים לקנות לו סחורה, והביאו לו תיבה שהתברר שהייתה מלאה כסף.
 רבי עקיבא לווה ממון רב מגבירה אחת, שהעמידה כערבים את הקב"ה ואת הים. במועד הפירעון נמנע מרבי עקיבא לשלם את החוב מחולי, והמלווה יצאה לים וביקשה מהקב"ה שיפרע את החוב. תוך כדי כך גלגלו הגלים לידה תיבה של אבנים טובות ומרגליות, וכאשר רבי עקיבא הגיע לשלם את החוב, היא אמרה לו כי הערבים כבר שילמו את החוב, ואף הביאה לו את העודף על החוב.
אשתו של טורנוסרופוס, שנתגיירה ונישאה לרבי עקיבא.
 מהשר הרומאי קטיעה בר שלום שהוריש לו מכספו כשהוצא להורג.

 מותו 

כמו שחלקו של רבי עקיבא במרד בר כוכבא אינו ברור דיו, כך גם נסיבות מותו. אין כל מקורות חיצוניים לחז"ל שעוסקים בכך, והמסורות מספקות מספר הסברים למותו.

כל המסורות (למעט מקור אחד) מסכימות כי השלטון הרומאי גזר עליו מוות בייסורים, וכי נהרג על קידוש השם והיה אחד מעשרת הרוגי מלכות. על פי המסופר בתלמוד, הרומאים עינו אותו במסרקות ברזל, והוא היה מקבל עליו עול מלכות שמים וקרא קריאת שמע, "עד שיצתה (=שיצאה) נשמתו ב"אחד" (=במילה "אחד" המסיימת את הפסוק הפותח את קריאת שמע). שנת מותו המדויקת לא ידועה אך משערים כי מת בין שנת 132 לשנת 136 לספירה. המסורת קובעת את תאריך מותו לט' בתשרי, ערב יום הכיפורים,  (לפי מדרש משלי, סליחות וילקוט שמעוני), או ה' בתשרי (לפי גרסה אחת במגילת תענית ויעקב בן אשר) או י' בתשרי (לפי יוסף חיים מבגדאד).

אולם מסורות שונות מספקות סיבות שונות לעונש שנגזר עליו. על פי מסורת אחת, הוא היה הסמכות הרוחנית הבכירה מאחורי מרד בר כוכבא, וייתכן כי גם נסיעותיו המרובות היו בשביל לעשות נפשות למרד ולגייס עבורו כספים בין קהילות יהודיות בגולה, ובשל חלקו המשמעותי במרד נשפט למיתה אכזרית.

מסורת אחרת מספרת שהוא נענש על שלימד תורה ברבים בניגוד לגזירה, ובעקבות זאת, תפסו אותו הרומאים, והוא נכלא. גם בבית הסוהר המשיך ללמד תורה ולהוציא תשובות הלכתיות במסווה. משמשו שם היה רבי יהושע הגרסי. על פי המדרש, מי שגזר את דינו של רבי עקיבא היה טורנוסרופוס.

מסורת נוספת קובעת כי טורנוסרופוס חקר את רבי עקיבא והלה השיב לו בעזות פנים, עד שבכעסו גזר עליו גזר דין מוות: "בחלומי היה לי הלילה שני כלבים, אחד שמו רופוס ואחד שמו רופינא. מיד כעס, אמר לו: לא קראת שם כלביך אלא על שמי ושם אשתי? נתחייבת עכשיו הריגה למלכות"מדרש תנחומא, תרומה, ג'..

מדרשים אחרים מספרים כי נגזר עליו למות משמיים, אם בגלל עיסוקו במיסטיקה, או כעונש על יחסו לרבי אליעזר. כך למשל, כשהיה ר' אליעזר על ערש דוויי הגיעו אליו חכמים לבקרו. "אמר להם (ר' אליעזר) 'למה באתם?' אמרו לו: 'ללמוד תורה באנו'. אמר להם: 'ועד עכשיו למה לא באתם?' אמרו לו: 'לא היה לנו פנאי' (כנראה שיקרו לו כדי לא להעציב אותו ולא רצו שיידע שהם נידו אותו, ולכן לא הגיעו). אמר להן: 'תמיה אני אם ימותו מיתת עצמן' (כלומר, כולכם לא תמותו במוות טבעי, אלא תירצחו). אמר לו ר' עקיבא: '(המוות) שלי מהו?' אמר לו: 'שלך קשה משלהן' (תירצח באכזריות)"סנהדרין, סח, א.. בדומה, במקום אחר נאמר "אמר לו רבי אליעזר: עקיבא, בשחיטה השבתני - בשחיטה תהא מיתתו"פסחים, סט, א..

 קבר רבי עקיבא 
רבי עקיבא הוצא להורג בקיסריה בשנות ה-130 לספירה, אך מקום קבורתו של רבי עקיבא שנוי במחלוקת: המסורת העממית מציינת את טבריה, בעוד המקורות המוקדמים מצביעים על קיסריה.

על פי ניומן ושפירו המקור המוקדם ביותר אודות מקום קבורתו מופיע ב"פרקי רבי יאשיה", מדרש ארץ-ישראלי המתוארך על פי ניומן לתקופה המוסלמית הקדומה. המדרש מתאר כיצד רבי יהושע הגרסי ואליהו הנביא גנבו את גופתו של רבי עקיבא וקברו אותו במערה סמוך לטטרפילון (שער רומי) בקיסריה. סיפור זה שימש מאוחר יותר כמקור למדרשי אגדה מאוחרים יותר, כגון "מדרש משלי", "מדרש עשרת הרוגי מלכות" ואחרים. עיוותים טקסטואליים של המונח "טטרפילון" הובילו בעבר לתיאוריות מוטעות על מיקום הקבר באנטיפטריס, בחרבת א-שרף ובראש חוטם הכרמל. ישנם חוקרים שקישרו בין עדות יהודית המופיעה בתוספתא למדרש, לפיה בית הקברות המזרחי של קיסריה אכן היה ממוקם סמוך לטטרפילון. לעומת זאת, מדרש אחר בתלמוד מתאר כי שקלו את בשרו של רבי עקיבא באטליז - רמז שלא זכה לקבורה מכובדת.

ניומן הצביע על דמיון בין המדרש למסורת נוצרית על קבורת הקדוש אנסטסיוס הפרסי בקיסריה (628 לספירה), סמוך לטטרפילון. ההשערה היא שהמדרש היהודי משמש תגובה סמלית לטענה הנוצרית לקדושת האתר. על פי שפירו, החקירה ההיסטורית מצביעה על קיסריה כמקום מותו, אך גורל גופתו נותר לא ברור.

במאה ה-12 תועדו מסורות שונות על קבורתו: ברומא, בקיסריה ובבבל. רק במפנה המאות ה-12 וה-13 מופיעים האזכורים הראשוניים לקברו בטבריה. במהלך ימי הביניים התפתח בטבריה פולחן שכלל גם את קברי אשתו רחל, בניו ו-24,000 תלמידיו.

את קברו המסורתי של רבי עקיבא פוקדים אלפי עולי רגל מדי שנה, והוא ממוקם באתרה של העיירה התלמודית בית מעון, כיום בתחומי טבריה עילית, לצד ציון שמיוחס בטעות להרמח"ל, ציון ששימש בעבר כאות שילוט לקבר רבי עקיבא ונהפך לקבר בפני עצמו. על הקבר הוקם מבנה המשמש כבית כנסת.

ממוזער|תצפית אל טבריה תחתית והכנרת ממתחם הקבר
ממוזער|מתחם הקבר בטבריה עילית

 בתרבות 
 השיר "רבי עקיבא" נכתב על ידי דליה רביקוביץ', ועוסק באהבתם של רבי עקיבא ואשתו רחל. הולחן על ידי מוני אמריליו, והושמע בפסטיבל הזמר והפזמון 1970, בביצוע רבקה זהר, וזכה במקום שני.
 על דמותו ומשנתו נכתבו והולחנו מספר שירים. שירים אלו הפכו ל"שירי ספירת העומר" בציבור הדתי והחרדי, וזאת בשל המסורת על פטירת תלמידי רבי עקיבא בימים אלו.
בשיר "אומרים ישנה ארץ" של שאול טשרניחובסקי יש אזכור לר' עקיבא במילים - "עונה לו עקיבא, אומר לו הרבי: כל ישראל קדושים, אתה המכבי"
"אמר רבי עקיבא ואהבת לרעך כמוך - שלי שלך שלך שלך זהו כלל גדול בתורה" - השיר מורכב מאמרתו של רבי עקיבא בתורת כהנים ומפסיקה במסכת אבות המתארת את הנהגת ה"חסיד". השיר מושר בלחן חסידי עממי, המוכר גם כ"רב הלילה".
"אמר רבי עקיבא אשריכם ישראל וכו'" - המשנה המסיימת את מסכת יומא. המשנה מתארת את הקשר המיוחד בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא. השיר הפך לאחד משירי ל"ג בעומר.
"הולך בדרכו עקיבא" - שירה של יהודית שיקמן, על סיפור חייו של רבי עקיבא. הלחין חיים בנט.
"ר' עקיבא" - שירו של יום טוב עהרליך, אף הוא על סיפור חייו של רבי עקיבא.
הספר "הפרדס של עקיבא" מאת יוכי ברנדס, מבוסס על דמותו של רבי עקיבא.
 הצגה - "סיפור חייו של רבי עקיבא" - תיאטרון רגעי קסם.

לקריאה נוספת
 יצחק הלוי גאסטפריינד (יצחק בן חיים אברהם גסטפרינד), תולדות רבי עקיבא: התנא אלהי, לבוב: דפוס א"נ זיס, תרל"א. (סריקה של הספר באתר הספרייה הלאומית)
 הרב ד"ר ישראל קאנוביץ, רבי עקיבא, אוסף שלם של דברי רבי עקיבא בספרות התלמודית והמדרשית, ירושלים, הוצאת מוסד הרב קוק, תשט"ז.
דן גרובר, משיחו של רבי עקיבא, הוצאת 'מעוז צור ישראל', רמת השרון 2004.
 שמואל ספראי, רבי עקיבא בן יוסף חייו ומשנתו, מוסד ביאליק, 1970. 
 הרב מאיר להמן, רבי עקיבא, הוצאת נצח.
 חיים קוליץ, ראש לחכמים - רבי עקיבא בר כוכבא וקידוש השם במשנת הגאולה, הוצאת ראובן מס, 1980.

 ראובן המר, עקיבא: האיש, האגדה, המורשת, ידיעות ספרים, 2017. 
נפתלי רוטנברג, תורת האהבה של רבי עקיבא, הוצאת כרמל, 2018.
לואיס פינקלסטיין, Akiba: Scholar, Saint, and Martyr. New York: Covici, Friede, 1936. xxiv+363 pp.
Reprinted Cleveland: World Publishing, 1962; New York: Atheneum, 1970, 1975, 1978, 1981; and Northvale, NJ: Aronson, 1990.

 ספרי קריאה 
 יוכי ברנדס, הפרדס של עקיבא, כנרת זמורה-ביתן, 2012. 

 כתבי יד 




קישורים חיצוניים






 הרב יצחק אייזיק הלוי דורות הראשונים חלק א כרך ה-iii פרקים ו-ז הבריח התיכון רבי עקיבא, iii פרקים לט-מא רבי עקיבא והמלחמה, iv פרקים ו-ז -רבי עקיבא בבית האסורים, באתר HebrewBooks

 גרשום שלום, "הבדלה דרבי עקיבא", כתב העת תרביץ, נ, עמ' 243–281, (ניתן להורדה פה)
 רבי עקיבא: הדמות והדימוי לדורות | פרופ' ישעיהו גפני, באתר יוטיוב, ערוץ בית אבי חי
 סיפור תחילתו של רבי עקיבא בתלמוד: גרסה א - מסכת נדרים, גרסה ב - מסכת כתובות
 הרב איתם הנקין, "צמיחתו של ר' עקיבא – הסיפור השלם", עלוני ממרא 123 (תשע"א), עמ' 33–48, באתר אסיף.
 רבי עקיבא, מתוך סדרת פינות על חכמי ישראל עם הרב אורי שרקי, באתר ערוץ מאיר.
 שריה תנעמי, הכל לטובה (סיפור מעובד לילדים).
 מקורות על רבי עקיבא, באתר ספריא
על נשותיו

 אביגדור שנאן, שלוש נשותיו של רבי עקיבא, מסכת ב, 2004
על קברו



 דוד שפירו, הטטרפילון הנעלם: מסע לקברו האבוד של רבי עקיבא, באתר JFEED (באנגלית)

הערות שוליים

*
קטגוריה:עשרת הרוגי מלכות
קטגוריה:שד"רים
קטגוריה:מרד בר כוכבא: אישים
קטגוריה:יהודים הקבורים בטבריה
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
קטגוריה:יהודים שהוצאו להורג
קטגוריה:הדור השלישי לתנאים
קטגוריה:תלמידי רבי אליעזר
קטגוריה:תלמידי רבי יהושע
קטגוריה:אישים שהגיעו לגיל 110 לפני העת החדשה
קטגוריה:מרטירים
קטגוריה:יהודים במאה ה-1
קטגוריה:יהודים בארץ ישראל במאה ה-2
קטגוריה:אישים בחז"ל המוזכרים במקורות חיצוניים
קטגוריה:נפטרים ב-136