אנימיזם

אנימיזם (באנגלית Animism, מ-Anima בלטינית שפירושה נפש או נשמה) הוא אמונה המייחסת נשמה לטבע בכלל כולל החי והדומם המרכיבים אותה. יש המרחיבים מונח זה גם לאמונה ברוחות חסרות גוף ובאמונה באלים בעלי תכונות נפשיות הדומות לאלו של האדם (ראו אנתרופומורפיזם). המונח שייך לתחום האנתרופולוגיה.

 האנימיזם באנתרופולוגיה 
150px|ממוזער|שמאל|האנתרופולוג אדוארד ב' טיילור - טובע המונח
ממוזער|טוטם מעוטר בגילוף של נחש, אונטריו, קנדה
את המונח טבע האנתרופולוג א. ב. טיילור בשנת 1871. טיילור ראה באנימיזם את אחד המקורות הקדומים, הפרימיטיביים לדת. האדם הפרימיטיבי עומד בפני תופעות טבעיות, כשינה, איבוד הכרה או מוות, בהן האדם נראה כחסר חיים זמנית או תמידית. הוא גם רואה תופעות כמו חלומות, זיכרונות ודמיונות שבהם נשמתו מפליגה למרחקים בעוד גופו נשאר במקום. עקב כך, מגיע האדם הפרימיטיבי למסקנה שבגוף האדם קיים דבר נוסף שהוא הנפש. זו מסוגלת לעזוב את גופו ולחזור אליו (בשינה), להתקיים גם אחרי המוות (לראות בזיכרון דמויות של אנשים שמתו). האמונה הזאת בהופעת דמויות של נפטרים הביאה אותו לאמונה בהישארות הנפש ובגלגול הנשמות. לפי האמונה באנימיזם, היות שנשמה יכולה "להתגלגל", היא יכולה לחדור לתוך קרוביו של הנפטר הנזכרים בו, היא יכולה להתגלגל לתוך אדם חדש שנולד והיא יכולה להתגלגל גם לתוך גופים דוממים. האמונה הזאת היא האמונה באנימיזם. היות שהאנימיזם מאמין שבגופים דוממים יכולות להיות נשמות שהתגלגלו בו, אזי הוא מאמין שלצמחים ועצמים דוממים טבעיים, כגון אבנים, יש תודעה, תחושות ורצונות משלהם, ולעיתים אף יכולת תנועה. היות שכך, הוא מבקש את קרבתם של גופים דוממים אלו, רואה בחלקם את מקום גלגולם של נשמות אבותיו או של שליטים גדולים אמתיים או מיתולוגיים. כך נוצרת היררכיה בתוך העולם הדומם וחלק ממנו הופך לאלים שיש לעבדם ולכבדם. כך נוצרו יסודות הדת.

יש הרבה חוקרים המבקרים תורה זו של טיילור. המתנגדים לו טוענים שאין הוכחה שהאדם הפרימיטיבי ייחס חשיבות כה גדולה לחלומות ומחשבות. לדעתם, קשה להאמין שאדם פרימיטיבי היה מסוגל להגיע להשקפה הדואליסטית של גוף-נפש ולהפריד ביניהם. גם אין לחפש רציפות כל כך הגיונית ובנויה לתלפיות בתרבויות פרימיטיביות וחוסר רציונליות. המתנגדים רואים כבלתי הגיונית האפשרות שחברות פרימיטיביות שונות מאוד באזורים מרוחקים ביניהן על פני כדור הארץ, יכולות היו להגיע בדיוק לאותן מסקנות.

לפי מתנגדים אלו, הדרך אל האנימיזם הייתה הפוכה - לא האמונה בהמצאות נשמה בגוף הביאה להתפתחות האמונה הדתית באלוהים, אלא דווקא האמונה באלים הביאה לאמונה בנשמה הנוצרת על ידי האלים ובאנימיזם.

לאור כל ההתנגדויות האלו התפתחה תאוריה חדשה לגבי האנימיזם. תאוריה זו טוענת שהאמונה בנפש שונה מהאמונה בתכונות על-טבעיות של עצמים דוממים. האדם הפרימיטיבי הכיר בישות הנקראת נשמה כצורה המינימלית והפשוטה ביותר של דת. לעומת זאת, הוא גם סבר שבחלק מהעצמים השונים בטבע ישנה גם רוח חיים מסוימת. הכרה זו ברוח הנמצאת בדוממים מסוימים היא הכרה מעורפלת, לא ברורה למאמין עצמו, אמונה בעיקרה רגשית ולא שכלית. את קיום הנפש הוא יכול להסביר בדרך כאילו רציונלית. את קיום רוח החיים בדוממים שונים בטבע הוא חש רק רגשית, אינו יכול להסביר את היווצרותה. בניגוד לנשמה שהיא סוג של אישיות, בעלת אופי וצורות התנהגות, כוח החיים האנימיסטי הוא דבר מכני, בעל סגולה אחת או סגולות מעטות בלבד, כגון, פוריות, הורדת גשם וכו'.

האנתרופולוגית רות בנדיקט פיתחה גישה זו על ידי הטענה שהאדם הפרימיטיבי פיתח את האנימיזם על ידי התבוננותו בטבע שסביבו ואת האמונה בנשמה או נפש, על ידי התבוננות בעצמו. החוקר האנתרופולוג הידוע ג'יימס ג'ורג' פרייזר רואה כאן את ההבדל בין מאגיה ודת. המאגיה מכוונת אל הטבע והאנימיזם על ידי טקסים מסובכים האמורים להעביר כוחות אלו לטובת האדם. הדת, מאידך, מכוונת אל נשמות ואלים שיש לקנות את חסדם ולבם על ידי קורבנות ותפילות.

גישה נוספת המתייחסת לאנימיזם היא הגישה הרציונליסטית-אבולוציוניסטית. גישה זו אומרת שהאנימיזם והדת לא נובעים ממקור אחד, אלא מהתחברות גורמים רבים כולל גורמים חברתיים, פסיכולוגיים, תרבותיים ועוד.

גישה נוספת היא הגישה הלשונית. לפי גישה זו לאדם יש נטייה פסיכולוגית להתייחס לתארים כאל עצמים, כלומר, להפוך שמות תואר לשמות עצם. כך שמות תואר כמו "חי" או "מת" יצרו שמות עצם כמו "חיים" או "מוות". התפתחות הפסיכולוגיה הביאה לגישה שהסיבה להתפתחות האנימיזם והאמונה בהישארות הנפש על ידי גלגול נשמות או בחפצים דוממים, היא תגובה פסיכולוגית לפחד האדם מהמות ותגובה סוציולוגית לשמירת החברה מפני הזעזוע עם מות אחד מחבריה.

 האנימיזם בפסיכולוגיה 
ילדים קטנים מייחסים לעצמים דוממים תכונות של יצורים חיים ובעלי תודעה והגבול בין העולם החי המציאותי ועולם הדומם מטשטש. ז'אן פיאז'ה ב-1926 מצא שיש מספר שלבים בהתפתחות האנימיזם אצל הילד. בשלב הראשון הילד מייחס חיים לכל עצם, בשלב בגילאים בין 2-7 שנים, הוא מייחס חיים רק לעצמים הנעים כמו גלי ים או עלים ברוח. בשלב השלישי הילד מייחס חיים רק לעצמים בעלי תנועה עצמית כמו השמש או נהר זורם ובשלב הרביעי הילד מייחס חיים רק לבעלי חיים ולצמחים. חלוקה אחרת של פיאז'ה היא לפי גיל. בגיל 4–5 הילד מייחס לחפצים דוממים כוונות, רגשות ומזימות. הם יכולים להתווכח עם העצמים ואף להעניש אותם על מעשיהם. בגיל 6–7 הילד מתייחס לעצמים דוממים התייחסות של חוקיות מוסרית, כלומר, ההתרחשויות שבהן משתתפים עצמים אלו הן תוצאה של התנהגותם ה"טובה" או ה"רעה" של העצמים. בגיל 8–11 מתחילה להתפתח בהדרגה גישה דטרמיניסטית אל העצמים. ההתרחשויות שבהן העצמים משתתפים הן תוצאה של מקרה או חוקי טבע. לאחר גיל זה מתפתחת בילד הגישה הביקורתית והיחס שלו לעצמים נובע מתוך השכלה וידע.

 אנימיזם והקשר לשמירת סביבה 
בשנים האחרונות מתווספים מחקרים המצביעים על תפיסת האנימיזם כדרך הסתכלות והתנהלות כלפי העולם באופן שיכול להתמודד עם סוגיות ליבה בקשר בין האדם והסביבה וההשלכות הסביבתיות של ההתנהלות האנושית.

האנימיזם במקרא (ובמזרח הקדום) 
ממוזער|תבליט צבוע של המלך אמנמחת הראשון, על ראשו מצנפת עם קישוט אוראוס של נחש הקוברה כסמל לאלוהותו. מן המאה ה-20 לפנה"ס, מצרים התחתונה

תופעת האנימיזם ביהדות מתרחשת לאורך ההיסטוריה, מאירוע בריאת העולם, עובר דרך לידתו של העם העברי ועד ימינו אלה ובהשפעת המנהגים והאמונות של התרבויות שחיו בסמיכות לעם ישראל במשך אלפי שנים.
 הנחש בסיפור המקראי 
בתרבות היהודית, הנחש, כפי שמופיע לראשונה בסיפור הבריאה, בראשית, פרק ג', הוא יצור ברוא אלוהים ואין הוא ישות אלוהית עצמאית שמלחמתו באלוהים היא בראשית מעשה הבריאה, כפי שעולה ממיתוסים של תרבויות עתיקות שונות.

 הנחש הקדמוני 
ממוזער|פסל של אוראוס, Statuette of Uraeus, between 722 and 332 BC. Late Period..
בסיפור המקראי הנחש הקדמוני (בראשית, פרק ג) מסמל את כוח הפיתוי, הרוע, העורמה, ומקור החטא הקדמון שבגללו האדם נענש כל ימי חייו והוא עתיד לנסות לכפר עליו כל שנות חייו. הנחש משתמש בחוכמה שניחן בה כדי להרע וכדי לפתות את האדם בכוח השכנוע שלו, על מנת שיזכה בדעת אשר תעמידנו בתחרות עם אלוהים. הסיפור המקראי משתמש באנימיזם של הנחש על ידי הקניית תכונות אנושיות, תוך ניצול החולשות האנושיות של האדם ושל האישה, ומבטאת את הכמיהה הנצחית להדמות לאלוהים תוך כדי המרת פיו.

 מטות ונחשים, אהרון הכוהן וחרטומי מצרים 
פרשת וארא בספר שמות מתארת את יכולתו של אהרון הכהן, אחיו של משה, להפוך את מטהו לנחש וחוזר חלילה. המטה של אהרון בסיפור המקראי היה בעל כוחות מאגיים למעבר מצורה דוממת לצורה חיה, וכך גם המטות של חרטומי מצרים. הסיפור המרכזי מתאר את ניצחון המטה של אהרון על המטות של חרטומי מצרים על ידי בליעתם. לסיפור המקראי יסודות באמונות הפוליתאיסטיות שהיו מקובלות במצרים העתיקה שבה לנחש היה מקום של כבוד בפנתאון האלים המקודשים על ידי המצרים והוא נחשב ליצור בעל ישות אלוהית בדמות האלה המצרית ואצת. Wadget - מלכי ומלכות מצרים העתיקה חבשו קישוט בשם אוראוס בדמות נחש הקוברה הזקוף המסמל את האלוהות, כאות וסמל לזכותם למלוך על מצרים, שהוענקה להם על ידי האלה ואצת.

 נחש הנחושת 
נחש הנחושת היה צלמית של נחש שנוצרה בידי משה על פי ציווי אלוהים, בתקופת נדידת בני ישראל במדבר (במדבר, פרק כ"א), על מנת להפסיק את התמותה הרבה מהכשת נחשים באותה העת. על פי האמונה הדתית, היה לאותה צלמית כוח ריפוי, כי על פי האמונה מי שהביט בנחש נרפא (במדבר, פרק כ"א, פסוק ט). על פי האמונה זו, נחש הנחושת שנברא על פי הציווי האלוהי, אינו מבטא את כוח הריפוי של הנחש עצמו, אלא את כוח הריפוי האלוהי המועבר אל צלמית נחש הנחושת בהיותו מוצב בראש הנס בידי משה, על מנת שהאנשים יפנו את מבטם כלפי מעלה כשהם מבקשים הצלה מההכשה. זאת, בניגוד לאמונה שרווחה בתרבויות קדומות רבות וקיימת עד ימינו אלה, שהאמינו בכוח הריפוי של הנחש עצמו וראו בו ישות בעלת כוחות מאגיים, ואף הפך לטוטם בתרבויות רבות כסמל של ישות או רעיון . עם הזמן, הפך הפולחן לנחש הנחושת, יחד עם פולחנים נוספים כמו פולחן האשרה, לפולחן פוליתאיסטי-אלילי. המלך חזקיהו שמלך ביהודה במאה השביעית לפנה"ס, ציווה לכרות פולחנים אלה מחשש להשתרשות הפולחן הפוליתאיסטי, שהייתה מקובלת בין עמים אחרים באותו אזור גאוגרפי.

 מנהג התרפים במקרא 
ממוזער|צלמיות אלות פריון יהודאיות
השימוש בתרפים הוא מנהג שהיה מקובל עוד בתקופת האבות. על פי ההגדרה, תרפים הם חלק מלבוש המשמש לצורכי מאגיה של ניחוש עתידות, כמוזכר בספר שופטים, פרק י"ז, פסוק ה, אך גם צלמיות ביתיות שימשו ככל הנראה כסימן לבעלות על רכוש, ולאחריות על לידה ובריאות. התרפים היו מעין אלילי בית בעלי יכולות לנבא עתידות (בראשית, פרק ל"א, פסוק י"ט, ובספר יחזקאל, פרק כ"א, פסוק כ"ו). את הפסילים צריך היה להסתיר כדי למנוע עבודה זרה, כפי שנהגה רחל. באופן כללי, השם תרפים הוא שם גנאי לאלים שהייתה נפוצה בתקופת המלוכה (מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק כ"ד).
 אשרה והאשרים 
ממוזער|ציור קיר המתאר עץ מקודש, קבר של תחותמס השלישי מלך מצרים במאה ה־15 לפנה"ס
ממוזער|כד חרס מלכיש מן המאה ה־13 לפנה"ס, מעוטר בסמלי פריון, חיות ועצים המקודשים לאלה הכנענית אשרה|309x309 פיקסלים
ממוזער|עץ קדוש לפי אמונת השינטו
אשרה הייתה אלה כנענית, אלת האדמה והפריון. לכבודה נטעו עצים. עבודת אשרה הייתה פולחן פגאני שנפוץ בימי בית ראשון כחלק מהדת המקובלת בישראל ויהודה.ראו למשל:  היא מוזכרת במספר מקומות בתנך. בספר הושע (פרק ד) מוזכר המנהג של עבודת האשרה שהיה כרוך בהעלאת זבחים ונערכה תחת עצי האלון, הלבנה והאלה בזכות צילם. לעיתים, פולחן בעל ואשרה היה משותף וליד המזבח לבעל היו נוטעים עץ אשרה (שופטים, פרק ו, פסוק כ"ה), מתוך אמונה ביכולת המאגית שיש לעץ. קידוש עצים הקשור לפולחן אשרה מזכיר אמונות בתרבויות קדומות רבות המקדשות עצים ויערות. עצים קדושים ממשיכים להיות בעלי משמעות עמוקה בדתות שונות, כגון דת השינטו גם בימינו.

כנגד האמונה בכוחם המאגי של עצי האשרה, נאסרה נטיעת אשרה ועצים אחרים והקמת מצבות במקדש במסורת הדויטרונומיסטית (דברים, פרק ט"ז, פסוקים כ"א-כ"ב), הגם שעצים כאלה הוצבו במקדש כשני שלישים מזמן קיומו (236 מתוך כ־370 שנים), לפי האזכורים הרבים בתנ"ך להכנסתה למקדש בידי מלכים שונים.

בספר מלכים ב, פרק כ”ג מתוארת הרדיפה הדתית ומסעות ההרס של המלך יאשיהו והכהן הגדול חלקיהו כנגד עבודת האלים המקומיים בקרב בני ישראל. התיאור מתייחס לגרירת האלה אשרה מחוץ להיכל השם ושריפתה בנחל קדרון, וכן מתוארים כריתה וניתוץ אשרים רבים אחרים. הכוהן הגדול חלקיהו אף השבית את הכוהנים ששירתו את אלילי כנען והקטירו להם קטורת כדי להילחם בפולחן הפוליתאיסטי. גם בספר שופטים, פרק ו, פסוקים כ"ה-ל"ב מסופר על כריתת עצי אשרה וניתוץ מזבחות בעל ואשרה על ידי השופט גדעון, פסוק המעיד על כך שפולחנים אלה היו נפוצים בקרב בני ישראל לאורך ההיסטוריה.

לעומת אשרה שהיא אלה אשר עצי אשרה מגלמים בתוכם את כוחה הנשי, הרי האשרים המוזכרים בתנ"ך בהקשר של ביעור מזבחות אלים כנענים על ידי מלכים וכוהנים בתקופת המלכים, מצטיירים כסוג של חפצים מעשה אדם (מוזכרים בספר דברי הימים ב, פרק ל"א, פסוק א, ובירמיהו פרק י"ז, פסוק ב). ייתכן שמדובר בפסלונים בדמות אישה המשמשים סגולה לפריון ומייצגים את האלה אשרה או עשתורת, או חפצים מאגיים אחרים. כוחו של חפץ האשרה בריפוי מתואר אף במסכת פסחים בתלמוד, דף כ"ה, האוסר שימוש בעץ האשרה בזמן סכנה. מכאן אנו למדים את כוחה של האמונה בעץ האשרה גם בתקופת התלמוד.
 אתונו של בלעם 
אתונו של בלעם הוא סיפור מקראי המסופר בספר במדבר פרק כ"ב, לפיו האתון של בלעם בן בעור, נביא מקראי נוכרי, בעל כוח מיסטי התבקשה על ידי בלק מלך מואב לקלל את ישראל. האתון, בסיפור הזה מקבלת כמה יכולות: בתחילת המפגש היא, בניגוד לבלעם, מסוגלת לראות את המלאך ניצב בפני בלעם עם חרבו השלופה על מנת למנוע ממנו להגיע אל בלק כדי לקלל את עם ישראל. בהמשך הסיפור, האתון מקבלת את היכולת לדבר בשפת האדם, יכולת המוקנית לו על ידי האלוהים, במטרה לברך במקום לקלל את עם ישראל. יש באלגוריה הזאת כדי להעמיד זה מול זה את ניצחון הענווה לעומת הגאווה, את ניצחון הטוב והמיטיב מול הזדון, את כוחו הרב של אלוהי ישראל מול כוחן הדל של אמונות זרות.

 אנימיזם ביהדות הבתר־מקראית 
 כפרות ופדיון כפרות ביום הכיפורים 
ממוזער|טקס כפרות, ספריית הקונגרס, ארצות הברית, 1901
מנהג הכפרות הוא אחד ממנהגי יום הכיפורים הידועים ביותר וגם השנויים ביותר במחלוקת. על פי המסורת, נהוג בערב יום הכפורים לסובב תרנגול חי, מעל ראשו של כל יהודי ולבקש שהתרנגול ילך למיתה, ושבמקומו יזכה האדם בחיים ובשלום. במנהג זה, התרנגול הופך לקורבן שלא מרצונו בקבלו באופן סמלי, על פי המנהג, את החטאים של מי שנערך לו הטקס. הוא עובר גם תהליך של שחיטה לאחר הטקס. יש התורמים לצדקה את התרנגול השחוט. במקומות אחדים מקובל להקפיד על תרנגול שכל נוצותיו לבנות לקיום הטקס. האזכור הקדום ביותר למנהג הכפרות נמצא בתשובות של הרב ששנא בר תחליפא שחי בעיר סורא שבבל במאה השביעית לספירה. כבר במקור הראשון המאזכר אותו נכתב: "ואין אנו יודעים מנהג זה למה". עובדה זו, בשילוב עם ההשערה שמקורו של המנהג בטקסים של עבודה זרה והרגישות ההלכתית לזכויות בעלי חיים, הקימו לו מתנגדים רבים, מהרמב"ן והרשב"א ועד רבנים החיים בימינו אנו. אך מכל המתנגדים, הייתה התנגדותו של הרב יוסף קארו, מחבר "שולחן ערוך", המשמעותית ביותר. את הספר שולחן ערוך סיים הרב בשנת 1563 בצפת. שנתיים אחר כך, נדפסה המהדורה הראשונה של הספר בוונציה, ובה מתייחס קארו אל מנהג הכפרות בהלכות יום הכפורים: "מנהג כפרות מנהג של שטות הוא", נכתב בכותר הסימן. כך אנו למדים על יחסו של קארו למנהג. בשמונה עשרה המהדורות הראשונות של הספר הופיעה בכל פעם אמירה זו. המילים "מנהג של שטות" מהכותרת הושמטו רק במהדורה שיצאה לאור בשנת 1708 באמסטרדם. ייתכן שההשמטה הייתה קשורה לטענת הרב שמואל אבוהב (1610–1694) אשר סירב להאמין שרב ופוסק בעל שיעור קומה כיוסף קארו מתייחס באופן כה מזלזל למנהג הכפרות. הסיבה המדויקת שבגינה התנגד מחבר שולחן ערוך למנהג הכפרות אינה ידועה, אך ברור שמנהג הכפרות הפך למנהג שנוי במחלוקת עד עצם היום הזה. כיום ניתן למצוא בין מתנגדי המנהג, פעילי זכויות בעלי חיים, רבנים, ואנשים מהשורה שסולדים מהמנהג העתיק הזה, ומורים על פדיון כפרות תמורת כסף כתרומה לנזקקים. אצל קהילות שונות, למשל קהילת חב"ד, מקובל לקיים מצווה של תרומת "חי" מטבעות לפדיון כפרות. בגימטריה "חי" ערכו 18, כבקשה להידון לחיים בשנה הקרובה, מתוך אמונה שגמילות חסדים כתנאי לכפרת עוונות, תבוא במקום הנוהג של הקרבת קרבנות שהייתה נהוגה בימי בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
ממוזער|תפילת ה"תשליך" ליד מים זורמים מתחילת המאה ה-20, מקום לא ידוע|ימין
טקס התפילה "תשליך" שהחל ככל הנראה במאה ה-15 ביהדות אשכנז בגרמניה, מקדים את יום הכיפורים ומתקיים בראש השנה, ומטרתו בדומה לטקס הכפרות, היא השלכת החטאים על פני המים, כהכנה ליום הכיפורים. במהלך תפילת ה"תשליך", משליכים המתפללים באופן סמלי את חטאיהם למקור מים זורמים, רצוי עשיר בדגה. מקור הטקס כנראה על פי רמז המופיע בספר מיכה, פרק ז, פסוק י"ט: ”וְתַשְׁלִיךְ בִּמְצֻלוֹת יָם כָּל חַטֹּאותָם”. בדומה לטקס ה"כפרות", גם טקס ה"תשליך" עורר ויכוחים בקהילות ישראל בגולה ולא התקבל בכולן.

ממוזער|תפילין ראש, מערות קומראן

 תשמישי קדושה ותשמישי מצווה 
יש להבחין בין תשמישי מצווה ותשמישי קדושה. תשמישי קדושה: מזוזה (תהילים פרק קי"ט), תפילין, פרוכת, כתבי קודש, הם חפצים שקדושתם נובעת משל עצמם מפני שהם מכילים את השם המפורש, חייבים בגניזה, ואינם ניתנים לזריקה. הכתיבה שלהם נעשית בידי סופר סת"ם העוסק בכתיבת ספרי תורה, תפילין, מזוזות ומגילות. הכתיבה בהם נעשית באמצעות קולמוס ודיו כשר על קלף. האותיות נכתבות בכתב אשורי  ועבודתו נקראת "מלאכת שמים". לעומת זאת, תשמישי מצווה כגון, ארבעת המינים, סוכה, מצה, כיפה, טלית המאפשרת קיום מצוות ציצית הם חפצים שמאפשרים קיום מצוות, ולכן מותר לזרוק אותם.

 אותיות 

 קדושת האלפבית העברי ביהדות 
עוד בתקופת התנאים, נחשבו האותיות העבריות כבעלות כוחות רוחניים. האותיות העבריות שימשו לכתיבה בתשמישי קדושה, כגון, ספרי תפילה, תפילין ומזוזות. ונחשבו כבעלות כוח מאגי שבכוחן להשפיע על גורלו של אדם. אמונות אלה התחזקו בעיקר בתקופת הקבלה, מין המאות ה-11–13 בצרפת וספרד, ייתכן, בהשפעת מסעי הצלב שהיו מסעות דת לירושלים, וייתכן שגם בהשפעת מנהגי דת וחברה שהיו מקובלים באותה התקופה.ממוזער|משתה של בלשצאר, ציור שמן של רמברנט. הכתובת על הקיר באותיות עבריות. מלות הפסוק הארמי כתובות בטורים, בכיוון מלמעלה למטה.|ימין

על פי תורת הקבלה, בריאת האותיות קדמה לבריאת העולם על ידי אלוהים, כשלכל אות הוענק כוח רוחני ייחודי, וכל אחת מהאותיות של לשון הקודש נמדדת ונשקלת בשלושה רבדים: בצורתה הגרפית על פי הצורה שבה היא נכתבת, על פי הערך המספרי שלה לפי מיקומה באלף בית העברי, ועל פי אופן הגייתה כחלק מהמילה העברית. לפי תורת הקבלה כל אות יונקת את אורה משלושה מוקדי כוח היוצקים בתוכה אנרגיה רוחנית גדולה מחד ואנרגיה עצורה מאידך, וכל זאת על מנת לייחד אותה משאר האותיות. סיפור מקרא נוסף המסופר בספר דניאל פרק ה, מספר על כוחן המיסטי של האותיות העבריות, הוא סיפור המסר האלוהי שנכתב על ידי יד נעלמה לבלשאצר מלך בבל. בכתובת על הקיר, נכתבות האותיות העבריות בשפה האשורית, כצופן שלא ניתן לפיצוח על ידי בלשצאר ונתיניו, אלא על ידי הנביא דניאל. סיפור זה בא ללמדנו את האמונה בכוחן האלוהי של האותיות על פי סדרן במילים ואת כוחן של המילים על פי סידרן במשפט.
ממוזער|"עץ החיים" ספירות על פי הקבלה היהודית|310x310 פיקסלים
עד המאה ה-18 היו קלפי הטרוט קלפי משחק רגילים. במאה זאת גילו חוקרי תורות הנסתר שמדובר בכלל בקלפים קסומים האוצרים בתוכם את האמת האחת והנסתרת, אמת שראשיתה במצרים העתיקה ושנשמרה במיסטיקה היהודית. אילן הספירה הקבלי מבוסס על עשר ספירות של עץ החיים. קלפי הטרוט שמוצאם מהמאה ה-14 באיטליה קיבלו משמעות מיסטית במאה ה-18 בצרפת, על בסיס אמונה כי הקלפים מעבירים ידע קדום ממצרים העתיקה דרך הקבלה היהודית אל העולם המודרני דאז. על פי הרוזן דה מלה , שהמשיך את הקו יוצא הדופן שפיתח גבלין  נקבע ש-22 קלפי הארקנה הגדולה הם ייצוג מצויר ל-22 אותיות האל"ף-בי"ת העברי. ההצעה הזאת הייתה לבסיס האמונה לקשר הישיר בין הטרוט לקבלה מתוך אמונה כי 22 קלפים שקולים לכ"ב אותיות האל"ף-בי"ת העברי. אליפז לוי, סופר ומשורר צרפתי בן המאה ה-19 שנולד בשם אלפונז לואי קונסטנט , קישר את עשרת הקלפים הראשונים של כל סדרה בקלפי הטרוט בקישור ישיר לעשרת הספירות הקבליות, וטען שארבע הסדרות של הטרוט מסמלת כל אחת אות מאותיות השם המפורש (יהוה). בתוך עשורים ספורים הגיעו הרעיונות של לוי לאנגליה, הופצו ופותחו בידי מסדר "השחר המוזהב". מעצבי הטרוט בימי-הביניים הושפעו אומנם מהקבלה היהודית, שבתורה הושפעה מהדת המצרית, אך הסתירו השפעה זאת מאחורי ייצוגים של ימי הביניים, דוגמת הקיסר והאפיפיור.

המנהגים של שינוי שם או הענקת שם חדש לאנשים בגלל חטאים שעשו ועל מנת לשנות את דרכם, ובעיקר כסגולה כנגד מחלה ואמונה בעין הרע, באו בעקבות התחזקות באמונות הקבלה. זאת על אף שהמנהג להחלפת שמות היה קיים ביהדות עוד מימי המקרא והתלמוד. בסיפורי האבות מסופר על החלפת שמו של אברם לאברהם תוך הוספת האות ה', כשבהוספת אות לשמו של אברם יש רמיזה להרחבה ולפריון, והפיכת השם של שרי לשרה (בראשית, פרק י"ז). במקרא קיימים עוד מספר רב של אירועים שבהם הוזכרה החלפת שמות: יעקב שהפך לישראל, יוסף - צפנת פענח, הושע - יהושע, שלמה - ידידיה, אליקים - יהויקים, מתניה - צדקיהו, מנהג זה בא ללמדנו שמדובר במנהג נפוץ עוד מימי קדם שהתבססה על האמונה הנפוצה בימים ההם בכוחן האלוהי של האותיות בשמות העבריים.

 קמעות 
ממוזער|לוחיות עם ברכת הכוהנים, נמצא בחפירות גיא בן הינום. שימשו כנראה כקמע. |225x225 פיקסלים
ממוזער|אוסף של חמסות
השימוש בקמעות נפוץ משחר ההיסטוריה בתרבויות שונות ולמטרות שונות. בתקופת הקבלה, האותיות העבריות חדרו לעולם הקמעות, מתוך אמונה ביכולת האלוהית של האותיות, המילים, הטקסטים והסמלים לרפא, להגן, להעניק עזרה למי שרוצים להטיב אתו, אך וגם לקלל ולהביא אסון למישהו שרוצים להזיק לו.
ממוזער|321x321 פיקסלים|מצבת כתובת נדר פיניקית אופיינית שנמצאה בקרתחדשת, ועליה, בין סמלי אלים אחרים, סמל כף היד הפרושה
החמסה היא קמע בדמות יד שהתפתח באסלאם, וביהדות בתקופת התפשטות האסלאם. היא אחד הקמעות הנפוצים ביותר בתרבויות האסלאם ואגן הים התיכון, מתוך אמונה בכוחה המאגי של הספרה חמש באסלם. בשתי הדתות, היהדות והאסלאם, חמסות מעט שונות. בעוד אצבעותיה של החמסה היהודית מופנות כלפי מעלה בתפילה לאלוהים, החמסה המוסלמית מפנה את אצבעותיה כלפי מטה דווקא - בכוונה להביא מזל - אל מול כוחות השאול. סמל כף היד עם האצבעות כלפי מטה, שימש קמע להגנה על תושבי אגן הים התיכון, הרבה לפני הופעת הדתות המונותאיסטיות. יש הקושרים את הסמל לאלה תנת – אלת הירח מקרתחדשת, מושבה פיניקית בצפון אפריקה, באזור תוניסיה של ימינו, שאחד מסמליה הבולטים עד המאות הראשונות לספירה היו כף יד פרושה.

 הקשת בענן 
לקשת בענן משמעות מיוחדת ביהדות. לקשת הוענק כוח אלוהי. בפרשת נוח נאמר כי הקדוש ברוך הוא הביא את הקשת בענן לאחר המבול, על הבטחתו שלא יביא שוב מבול על העולם. הוא יצר את הקשת כאות וסימן להבטחה זו. בכל פעם שבני האדם חוטאים, הקשת בענן הוא תזכורת לברית שהוא כרת עם העולם. כבר בימי התלמוד נאמר שכאשר הקשת מופיעה בשמיים יש להודות לאל בתפילה על מנת שהוא לא יביא שוב את המבול למרות החטאים, ועושים זאת על ידי ברכה מיוחד. היות שהקשת מסמלת את חטאי בני האדם, דור שבו הקשת לא מופיעה הרי זה סימן שהוא דור ברמה מוסרית גבוהה במיוחד. לפי האמונה היהודית, דורו של רבי שמעון בר יוחאי היה דור ללא חטאים. האמונה היא שבשל כך משחקים בל"ג בעומר בחץ וקשת.

הרמב"ן מציין כי אכן הקשת הייתה קיימת זמן רב לפני המבול, אבל לאחר המבול בורא העולם החליט להפוך אותה לסימן לחטאי בני האדם. רבי אברהם אבן עזרא ורבי אברבנאל ציינו כי לאחר המבול אירעו שינויים פיזיים בעולם שאפשרו את הופעת הקשת. לדברי האבן עזרא, אורה של השמש התחזק, ולדברי האברבנאל העננים הפכו לדלילים יותר.

בספר כלי יקר מובא הסבר אחר: הקשת נראית תמיד, אבל בדורות בהם אנשים לא חוטאים הם לא טורחים להסתכל על הקשת ולחשוש ממנה כי הם בטוחים שלא יארע להם דבר. על פי תורת החסידות, על אף שהמבול הביא חורבן על הארץ, הייתה טמונה בו גם ברכה. הוא זיכך את העולם כך שגם בני האדם יוכלו להביא רוחניות ולעדן את החומריות. העננים נוצרים מן האדים שעולים מן האדמה. לכן, אחרי המבול העננים הפכו לדלילים יותר והם מסמלים את עבודת האדם המזככת את העולם. הקשת היא אמצעי להתגלות אלוהית.

על פי ספר יחזקאל פרק א, פסוק כ"ח, השכינה נראית כמו הקשת בענן ביום הגשם. לאור הפסוק הזה, היו אף שהאמינו שכאשר אדם רואה קשת עליו לכרוע ולהשתחוות. אחרים לעומת זאת אסרו לעשות זאת מחשש שהדבר יראה כהשתחוות אל הקשת. מכיוון שעל פי האמונה היהודית הקשת מייצגת את יפי השכינה, נאמר שלא ראוי להסתכל בקשת פן תגלה את כבודו של בורא העולם, אלא רק כדי לברך את הברכה המיוחדת לה. על פי תורת הקבלה קשת יפה וצבעונית היא סימן לביאת המשיח, ובמדרש נאמר כי לפני ביאת המשיח תופיע קשת שתאיר בצבעים בהירים ומאירים במיוחד.

 קברי צדיקים בארץ ישראל ובעולם 
טקסט=קבר אברהם אבינו במערת המכפלה|ממוזער|קישוט על קבר אברהם אבינו, מערת המכפלה, חברון
טקסט=קבר שמעון בר יוחאי במירון|ממוזער|קבר שמעון בר-יוחאי בהר מירון, 1950
קברי צדיקים בארץ ישראל הם מקומות המזוהים כמקום קבורתם של רבנים או דמויות אחרות ביהדות, מתוך אמונה שהצדיק, גם לאחר שהלך לעולמו, הוא אמצעי להעביר את התפילה ואת הבקשה לאלוהים בצורה יותר חזקה מתפילת האדם עצמו, בגלל היות אותו צדיק קרוב יותר לאלוהים בזכות צדיקותו. קברי צדיקים ידועים כמקום תפילה המושכת המונים מתוך אמונה בכוח השורה סביבם, בתקוה שהכוח יעניק להם בריאות, פרנסה, זיווג, פריון, הגנה נגד עין הרע והתחזקות האמונה. האמונה בקדושתו של הקבר התפשטה גם לאמונה בקדושת העצים בקרבתו וגם בהדלקת נרות לעילוי נשמתו של הצדיק. בארץ קיימים "קברי צדיקים" רבים. חלקם קברים המיוחסים לדמויות מקראיות, כגון קבר רחל, מערת המכפלה, קבר יוסף, וקבר דוד, ושל צדיקים מקומיים שנפטרו בתקופת המשנה, התלמוד ועד לימינו. סביב הקברים נערכות הילולות. גם בעולם הרחב פזורים קברים המיוחסים לדמויות מקראיות ודמויות נחשבות מזמננו, בעיקר מארצות האסלאם: אסיה ואפריקה - איראן, עיראק, סוריה, מצרים, תימן ומרוקו וגם מאירופה: טורקיה, אוזבקיסטן, אוקראינה, רומניה.

גם סוגיית קברי הצדיקים מעוררת פולמוס ביהדות של ימינו בין אלה החושבים שבמקום קבורת צדיקים שורה השכינה אשר יכולה להשפיע על אנשים הבאים להתפלל סמוך לקבר ובין אלה הרואים בה מעשה מיותר ואף עבודה זה.

 הכותל המערבי 
ממוזער|הכותל המערבי
ממוזער|העתק של קמע מכסף בצורה של ברכת הכהנים, נמצאה בבית הכנסת במונסטיר כתוב בלדינו באותיות עבריות: חרס רפאל תודורוס קמחי, השם ייחידו ויחזקהו, ישמרו השם
הכותל המערבי נחשב לאתר קדוש לעם ישראל לאורך מאות שנים. במקרא ובמסורת היהודית נחשב מקום בית המקדש למקום הקדוש והמרכזי ביותר לעם היהודי ובשעה שמתפללים מכוונים את הפנים לכיוון ירושלים והמקדש. כותלו המערבי של הר הבית זכה למעמד מיוחד לעומת שאר הכתלים, למרות היותו קיר תמך ולא חלק אינטגרלי של בית המקדש השני, שנהרס על הרומאים בשנת 70 לספירה. לפי האמונה היהודית, השכינה לא עזבה מעולם את הכותל המערבי ואמונה זו היא שמעניקה קדושה לאבני הכותל. הכותל המערבי מהווה מקום פולחן לטקסים דתיים שונים, כגון טקסי בר מצווה אמירת סליחות בעשרת ימי תשובה, ברכת הכוהנים בסוכות ופסח, להטמנת פתקי בקשות בין חריצי האבנים, מתוך אמונה בקדושתו וכוחו לקיימן. הכותל הפך גם לאתר השבעת חיילי צה"ל. הממשל הבריטי בשנת 1931 חוקק חוק מנדטורי האוסר על כתיבה וחריטה באבני הכותל, מנהג שהיה נהוג עד אותה שנה, על מנת לשמור על קדושת המקום.

 הפרשת חלה 
מצוות הפרשת חלה היא אחת משלוש המצוות שלפי המסורת נמסרו לנשים ומבוססת על מצוות תרומת חלה על פי דיני התורה המחייבת תרומת מכל מאפה לכוהן הגדול (במדבר, פרק ט"ו, פסוק י"ז), (יחזקאל, פרק מ"ד פסוק ל). מנהג הפרשת החלה השתרש במסורת היהודית לאחר חורבן הבית השני, והוא מיועד אמנם לנשים וגברים אך לרוב מקיימות אותו נשים. מהות המנהג היא הפרשת כמות קטנה של הבצק המיועד להכנת חלות ושריפתו שלא למטרות אכילה. על פי המסורת משייכים למנהג זה סגולות רבות של מציאת זיווג, שלום בית, פרנסה, בריאות, לידה קלה, והצלחה בחיים. על פי המסורת, יש בכוחו של המנהג להגן על האדם מכל רע, ולזכותו בשפע של ברכות משמים. המצווה באה לכפר על חטא עץ הדעת אשר הביא את קללת 'בזעת אפך תאכל לחם'. לפי האמונה היהודית, על ידי קיום מצוות הפרשת חלה מכפרת האישה על חטא חוה ובכך מביאה ברכה לביתה.

 ראו גם 
אנתרופולוגיה
פסיכולוגיה של הדת
 פגניות

קישורים חיצוניים

 דניאל זוהר,האם אנימיזם יכול להציל את העולם?, מתוך האתר 'בחברת האדם - אנתרופולוגיה בישראל ובעולם', מאי 2023



הערות שוליים

*
קטגוריה:אנתרופולוגיה של הדת
קטגוריה:דתות