יחיאל מיכל פינס

הרב יְחִיאֵל מִיכְל פִּינֶס (17 באוקטובר 1843, כ"ג בתשרי תר"ד – 15 במרץ 1913, ו' באדר ב' תרע"ג) היה סופר ציוני, מאבות הציונות הדתית, ממיישבי ארץ ישראל והוגה דעות. מושב כפר פינס ואולפנת כפר פינס, קרויים על שמו.

תחילת דרכו
פינס נולד בעיירה רוז'ינוי שבפלך גרודנו, בתחום המושב שבמערב האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) להורים חרדים ועשירים. רבו היה הרב מרדכי גימפל יפה, שהיה רב העיר. פינס נשא לאישה את חיה ציפה, בתם של חנה (בתו של הלל ריבלין) ושמריהו לוריא (גביר ונדבן ממוהילב) ועבר לגור שם. הוא התפרנס ממסחר אך במקביל כיהן כראש ישיבה והרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתונות. עוד לפני שהגיע לגיל 30, הטיף במאמריו ליישוב הארץ, ללאומיות ולא לאמנציפציה, ודחה טענות בחוגים חרדיים בגנות "דחיקת הקץ". כן תמך בחינוך תיכוני לרבות השכלה כללית, ולא בחינוך דתי בלבד. את מאמריו כינס בספר "ילדי רוחי".

 עלייה לארץ ישראל 
בשנת 1877 נתבקש פינס על ידי ועד "מזכרת משה מונטיפיורי" להיות נציגם בארץ ישראל, והסכים אחרי שמצבו הכלכלי הורע. באוגוסט 1878, לאחר שנה של משא ומתן, הוא נקרא ללונדון לקבלת הוראות אחרונות. כשהגיע, התקבל בחמימות על ידי ראשי הוועד. הנ"ל קבעו את משכורתו ל-200 לירות שטרלינג לשנה, סכום צנוע בימים ההם, והנחו אותו לחיות בשלום עם כל הפלגים היהודיים בירושלים ולא להפלות בין ספרדים לאשכנזים. לעומת קבלת הפנים לה זכה מראשי הוועד, זכה לקרירות מצדם של משה מונטיפיורי ומזכירו, שכן מונטיפיורי לא רצה בארגון על שמו וטען שהדבר מבייש אותו. מיד לאחר ביקורו בלונדון הפליג פינס לארץ ישראל.

ביציאתו לירושלים, השאיר פינס את אשתו וארבע בנותיהם אצל חותנו במוהילב. הם הצטרפו אליו רק מאוחר יותר. בכ"ב באלול תרל"ח הגיע לירושלים ונתקבל בכבוד על ידי רוב החוגים, למעט חוגי המשכילים של עיתון החבצלת, אשר התנגדו למינויו. אולם ההתלהבות מפינס לא ארכה זמן רב ומהר מאוד הוא ספג ביקורת מצד ישראל דב פרומקין עורך החבצלת מצד אחד, ומחוגי הקנאים של הרב יהושע ליב דיסקין מצד שני. אנשי היישוב הישן דיברו אל לבו של מונטיפיורי, וכתוצאה מכך זה לא הסכים שכספו יופנה לטובת ההתיישבות החדשה.

לאחר שפינס תמך בבית היתומים של ד"ר זאב וילהלם הרצברג, בו לימדו שפות זרות, בניגוד לחרם שהיה בתוקף באותם ימים ודרש לא ללמד שפות זרות בירושלים, הוציאו אנשים מקנאי ירושלים חרם כנגד פינס. כשנה לאחר מכן, כאשר הקים פינס מוסד ששילב לימודי מלאכה ותורה הוצא כנגד פינס חרם שני, והפעם הרב דיסקין השתתף בעצמו בהטלת החרם. רוב רבני ירושלים לא קבלו את החרם, והרב שמואל סלנט יצא בביקורת על מטילי החרם וטען שהקנאים הסיתו את הרב דיסקין. לבסוף, הרב שמואל סלנט עמד בראש בית-דין שהתיר את החרם על פינס, בטענה 

ב-1882 עסק פינס בגאולת אדמות פתח תקווה. גם שם הסתבך, כאשר לא הצליח להשלים את הליך הקנייה, והקונים האשימוהו בחוסר יושר. ההאשמות יושבו בסופו של דבר, אך הטעם המר נותר.

עם בואו של אליעזר בן-יהודה קשר איתו פינס קשרי ידידות אמיצים ויחד הקימו את חברת "תחיית ישראל" לפיתוח הלשון העברית ולגאולת אדמות. יחד עמו היה ממייסדי "ועד הלשון העברית". הוא אף חידש מספר מילים בשפה העברית, כגון: "מחוג", "שעון" ו"עגבנייה". על מילים עבריות נוספות שחידש בתחום הכימיה - ראה להלן.

פינס קידם בברכה את אנשי ביל"ו, שמצאו בו פטרון למרות חילוניותם, ויחד עם שמונה מהם הקים אגודת בעלי מלאכה: "שיבת החרש והמסגר". המפעל נכשל, אך סיועו של פינס לביל"ו לא פסק בזאת; הוא השיג להם כספים תוך הסתכנות גדולה ומכר את הקרקע לחובבי ציון על מנת שיישבו עליה את אנשי ביל"ו. בין השאר, היה זה פינס שחיבר את השיר "חושו אחים חושו" שהפך להמנון הביל"ויים. פינס גם חיבר תפילה לכבודו של הברון רוטשילד אשר נאמרה בפתח תקווה בתפילות שבת מברכים ובחגים.

פינס גם חיבר מעין מורה דרך לעולה, ובו המלצות שונות לעולים לארץ ישראל. החיבור מנוסח בסגנון משנה תורה שחיבר הרמב"ם, ובין היתר התייחס פינס לזמן המתאים ביותר לצאת לדרך מאירופה לארץ ישראל:

פינס היה מעורב בסכסוכים שגרמו להכפשת שמו, אך ב-1887 מינו אותו "חובבי ציון" כממונה שלהם בארץ ישראל, והוא ניצל את מעמדו להמשיך ולסייע לאנשי גדרה. במהלך המחלוקת ביישוב שכונתה "פולמוס גדרה" הם אף נעתרו לבקשתו והסכימו לשבות בשמיטה ב-1889 למרות ריחוקם מהדת. דווקא דבר זה הביא עליו את תרעומתו של בן יהודה ושל "חובבי ציון" אחרים, ביניהם רבנים שסברו שיש היתר לעבודה.

שמאל|ממוזער|200px|שלט רחוב על שם יחיאל מיכל פינס מול כיכר הדוידקה בירושלים
ב-1890 קיבל תפקיד משני בלבד בארגון בני משה, סניף של חובבי ציון בראשות אחד העם. הדבר הוליד מאבקים פנימיים בינו לבין ולדימיר (זאב) טיומקין, שהיה רחוק מהמסורת. המאבקים הסתיימו בהדחתו, דבר שגרם לו צער גדול. "הראית מעולם את פינס בוכה? עכשיו איני יכול לעצור את הדמעות", אמר לחבר.

ב-1892 הושיט סיוע לעולים חסרי כול, מכסף שהופקד לקניית אדמות. התוצאה הייתה פיטוריו. ב-1893 חבר לאנשי היישוב הישן, ואף הואשם יחד איתם בהלשנה לשלטונות על בן יהודה כאילו הוא (בן-יהודה) מטיף למרד. עבר לחיים של מזכירות במוסדות היישוב הישן והוראת תלמוד. הוא אמנם לא נטש כליל את אמונותיו הציוניות, ויצא למאבק נגד רעיון הבית היהודי באוגנדה.

משהסתבך בבעיות כלכליות בשל בית-האבות של ירושלים, נאלץ לגלות. הוא חזר לירושלים ב-1913, חולה ורצוץ. פינס נפטר בו' באדר ב' תרע"ג ביפו והובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים. עם מותו הועלה זכרו על נס ויריביו השלימו עמו.

יוסף מיוחס היה חתנו, מה שהיווה דוגמה לנישואין בין בני עדות שונות, דבר שלא היה מקובל מאוד באותה תקופה.

 הספרייה הלאומית 
בשנת תרנ"ג, עם מעברו לירושלים, התמנה לחבר בהנהלה של "בית הספרים מדרש אברבנאל" (לימים בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי) ובהמשך גם עמד בראשה והיה בין מנהליה כמעט עד יום מותו. מדיניותו של פינס הייתה שהספרייה מיועדת לספרים "ברוח העם ותורתו", ובכלל זה ספרים תורניים וספרי היסטוריה, לשון ומדע, אך אין בה מקום לספרות יפה. מדיניות זאת הביאה עליו ביקורת מצד אליעזר בן-יהודה, יעקב רבינוביץ ואחרים אשר דרשו להוציא את הספרייה מידי ארגון בני ברית. פינס נתן שיעורים בספר הכוזרי באולם הספרייה.

 מספריו 
פינס תרגם ספרי מדע וספרי לימוד, ובהם "ספר הכוח" ללימוד מדעי הטבע לילדים, שיצא לראשונה בשנת תרנ"ד, בספר זה שיקע כמה מחידושיו הלשוניים, ובהם גם את שמות היסודות פחמן ומימן. הוא היה שותף לבנימין שרשבסקי בחידוש שמותיהם העבריים של שישה יסודות כימיים.

כמו כן כתב פינס מאמרים נוספים - ראו להלן בפרק לקריאה נוספת.
ממוזער|שלט רחוב על שם יחיאל מיכל פינס בתל אביב - יפו

 לקריאה נוספת 
 יוסף שלמון, יחיאל מיכל פינס – איש ועד הלשון: חייו ופועלו, סדרת אסופות ומבואות בלשון לח, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, תשפ"ה 2025
 יצחק ניסנבוים, רבי יחיאל מיכל פינס, בספרו "הדת והתחיה הלאומית", ע' קמה-קנא, ורשה תר"פ.
איש עברי, יחיאל מיכל פינס, בתוך "השילוח" 1, אוגוסט 1913.
איטה ילין - בתו של יחיאל מיכל פינס, "בית יחיאל מיכל פינס בירושלים", בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א', פרק ל"ז: ממוהילוב לארץ ישראל, יפו, בירושלים
 ג' קרסל, רבי יחיאל מיכל פינס - מבחר מאמריו, ספרית "שרשים", תל אביב: י' שרברק, תש"ו.
 מרדכי ורבין, חייו וכתביו של יחיאל מיכל פינס, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת דרופסי, פילדלפיה, 1975
  (פרק מעובד)
 שולמית לסקוב, הביל"ויים, הספרייה הציונית, 1979 
 מרדכי אליאב (עורך), ספר העלייה הראשונה, ירושלים: תשמ"ב 
 יוסף שלמון, "ארץ ישראל בהגותו של י"מ פינס", בספר: אביעזר רביצקי (עורך),  ארץ-ישראל בהגות היהודית במאה העשרים, יד בן צבי, 2004 

 קישורים חיצוניים 





 חיים נחמן ביאליק, על יחיאל מיכל פינס, נאום באספת "חובבי שפת עבר" באודיסה, ניסן תרע"ג, בפרויקט בן-יהודה
 דוד ילין, הר' יחיאל מיכל פינס ז"ל בספרו "ילדי רוחי", בפרויקט בן-יהודה.

 שלום שטרייט, יחיאל מיכל פינס (להוצאה החדשה של ילדי רוחי), מאזנים שנה ג', חוברת ט"ו, כסלו תרצ"ה, עמודים 307 - 312. 

תגובת בצלאל דבליצקי, ותשובתו של הנקין, בגיליון ניסן תשס"ט




 יוסף שלמון וקרן דובנוב, "העשירוה נא במילים – אבל בסגנונה אל תשלחו יד": מאה שנה לפטירתו של יחיאל מיכל פינס, אקדם 47 (תשע"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית
 ר' יחיאל מיכל פינס זצ"ל, "מגד ירחים" (עלון חודשי להנחלת משנת הראי"ה ומורשתו בהוצאת בית הרב), גיליון 15, אדר תשס"א, עמ' 4

 הערות שוליים 

קטגוריה:אנשי עליות קדומות לארץ ישראל
קטגוריה:גואלי אדמות בארץ ישראל
קטגוריה:תנועת ביל"ו
קטגוריה:חברי הכנסייה הארצישראלית
קטגוריה:סגל חבצלת
קטגוריה:סגל הצבי
קטגוריה:מחיי הלשון העברית
קטגוריה:מחדשי מילים וביטויים בשפה העברית
קטגוריה:משפחת ילין
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:ראשי ישיבה ליטאים במזרח אירופה
קטגוריה:רבני הציונות הדתית
קטגוריה:רבנים בלארוסים
קטגוריה:רבנים פולנים
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
יחיאל מיכל פינס
קטגוריה:מתיישבי יהוד
קטגוריה:אגודת בני משה
קטגוריה:חברי בני ברית ישראל
קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19: אנשי היישוב
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הפרושים
קטגוריה:חברי ועד הלשון העברית
קטגוריה:חברי ועד חלוצי יסוד המעלה
קטגוריה:זיכרון משה: אישים
קטגוריה:עולים לארץ ישראל בשנים 1800–1881
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1824
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1913