מצרים העתיקה

מצרים העתיקה הייתה ציוויליזציה בצפון-מזרח אפריקה העתיקה שהתרכזה לאורך האזורים הנמוכים של נהר הנילוס, הנמצאים בשטחה של מצרים המודרנית. הציוויליזציה המצרית העתיקה באה לאחר תקופת מצרים הפרהיסטורית והתאחדה בסביבות שנת 3100 לפני הספירה (לפי הכרונולוגיה המצרית הקונבנציונלית) עם האיחוד הפוליטי של מצרים העליונה והתחתונה תחת פרעה או השליט מנס (מזוהה לעיתים קרובות עם נערמר). הארץ נקראה בפי תושביה בשם קמט (Kemet) שפירושו: 'האדמה השחורה', צבע האדמה הפורייה באזור גדות הנילוס והדלתא. ההיסטוריה של מצרים העתיקה מחולקת למספר תקופות, הידועות כ"ממלכות", ולזמנים של חוסר יציבות יחסית הידועים כ"תקופות ביניים". הממלכות השונות מתחלקות לשלוש קטגוריות: הממלכה הקדומה של תקופת הברונזה הקדומה, הממלכה התיכונה של תקופת הברונזה התיכונה והממלכה החדשה של תקופת הברונזה המאוחרת.

מצרים העתיקה הגיעה לשיא כוחה במהלך תקופת הממלכה החדשה ושלטה בחלקים ניכרים מנוביה והלבנט. לאחר תקופה זו, החל עידן של דעיכה איטית. לאורך כל ההיסטוריה שלה הייתה מצרים העתיקה נתונה לפלישות וכיבושים בידי מספר מעצמות זרות, כולל החיקסוס, הנובים, האשורים, הפרסים האחמנים והמקדונים תחת אלכסנדר מוקדון. הממלכה התלמאית היוונית, שנוצרה לאחר מותו של אלכסנדר, שלטה במצרים עד שנת 30 לפני הספירה, נפלה תחת שלטון קלאופטרה לידי האימפריה הרומית והפכה לפרובינקיה רומאית. מצרים נשארה בשליטה רומאית עד שנת 642 לספירה, עת נכבשה על ידי ח'ליפות ראשידון.

הצלחתה של הציוויליזציה המצרית העתיקה באה בחלקה מיכולתה להסתגל לתנאי עמק נהר הנילוס לחקלאות. ההצפה השנתית הצפויה וההשקיה המבוקרת של העמק הפורה הולידו עודפי יבולים, שתמכו באוכלוסייה גדולה יותר, בהתפתחות חברתית ויצירת תרבות. עם יצירת המשאבים העודפים נתן הממשל חסות לניצול מינרלים של העמק ואזורי המדבר שמסביב, פיתוח מוקדם של מערכת כתיבה עצמאית, ארגון בנייה קולקטיבית ופרויקטים חקלאיים, סחר עם אזורי הסביבה וצבא שנועד לתבוע את הדומיננטיות המצרית. הנעה וארגון של פעילויות אלו הייתה בירוקרטיה של לבלרים מובחרים, מנהיגים דתיים ומנהלים בשליטת פרעה, אשר הבטיח את שיתוף הפעולה והאחדות של העם המצרי בהקשר של מערכת משוכללת של אמונות דתיות.

ההישגים הרבים של המצרים הקדמונים כוללים טכניקות חציבה , מדידות ובנייה שתמכו בהקמת פירמידות, מקדשים ואובליסקים מונומנטליים; מערכת מתמטית, מערכת רפואית מעשית ויעילה, מערכות השקיה וטכניקות ייצור חקלאיות, סירות הקרשים הראשונות הידועות, טכנולוגיות פיאנס וזכוכית מצריות, צורות חדשות של ספרות, והסכם השלום המוקדם ביותר שנערך עם החתים. מצרים העתיקה הותירה מורשת מתמשכת. האמנות והאדריכלות שלה הועתקו בהרחבה, ועתיקותיה נישאו למחקר, להערצה ולנחשק בכל קצוות תבל. חורבותיה המונומנטליות היוו השראה לדמיונם  של מטיילים וסופרים במשך אלפי שנים. כבוד חדש לעתיקות ולחפירות בתקופה המודרנית המוקדמת על ידי אירופאים ומצרים הוביל למחקר מדעי של הציוויליזציה המצרית ולהערכה רבה יותר למורשת התרבותית שלה.

היסטוריה

הנילוס היה ערוץ החיים של האזור במשך רוב ההיסטוריה האנושית. מישור ההצפה הפורה של הנילוס נתן לבני האדם את ההזדמנות לפתח כלכלה חקלאית מיושבת וחברה מתוחכמת וריכוזית יותר, שהפכה לאבן יסוד בהיסטוריה של הציוויליזציה האנושית. בני אדם מודרניים קדומים  נוודים ציידים-לקטים החלו לחיות בעמק הנילוס עד סוף תקופת הפלייסטוקן התיכון לפני כ-120,000 שנה. בשלהי התקופה הפלאוליתית, האקלים הצחיח של צפון אפריקה נעשה חם ויבש יותר ויותר, מה שאילץ את אוכלוסיות האזור להתרכז לאורך אזור הנהר.

התקופה הקדם-שושלתית

ממוזער|שמאל|220px|כד טיפוסי מתקופת נקאדה II מעוטר בצבאים (התקופה הקדם-שושלתית).
בתקופה הקדם-שושלתית והתקופה השושלתית הקדומה, האקלים המצרי היה הרבה פחות צחיח ממה שהוא היום. אזורים גדולים ממצרים היו מכוסים בסוואנות עם עצים וחצו אותם עדרי מרעה פרסתנים. העלווה ואוכלוסיות בעלי החיים היו הרבה יותר פוריים בכל הסביבה, ואזור הנילוס תמך באוכלוסיות גדולות של עופות מים. ציד היה נפוץ עבור המצרים, וזו גם התקופה שבה בויתו לראשונה בעלי חיים רבים.

בסביבות שנת 5500 לפני הספירה התפתחו שבטים קטנים שחיו בעמק הנילוס לסדרה של תרבויות המדגימות שליטה איתנה בחקלאות ובגידול בעלי חיים, וניתנות לזיהוי לפי כלי החרס והפריטים האישיים שלהם, כגון מסרקים, צמידים וחרוזים. הגדולה מבין התרבויות המוקדמות הללו במצרים העליונה (הדרומית) הייתה התרבות הבדרית, שמקורה כנראה במדבר המערבי ; היא הייתה ידועה בזכות הקרמיקה האיכותית שלה, כלי האבן והשימוש שלה בנחושת.

אחרי התרבות הבדרית הגיעה תרבות נקאדה: נקאדה I (תרבות עמרה), נקאדה II (תרבות גרזה) ונקאדה III (תרבות סמאינה). תרבויות אלו הביאו למספר שיפורים טכנולוגיים. עוד בתקופת הנקאדה I, מצרים קדם-שושלתיים ייבאו אובסידיאן מאתיופיה, ששימש לעצב להבים וחפצים אחרים מנתזים . במהלך תקופת נקאדה II (בערך 3600–3350 לפני הספירה) נוצר סחר חליפין עם הלבנט; תקופה זו הייתה גם תחילתו של המסחר עם מסופוטמיה , שנמשך לתקופה השושלתית הקדומה ואילך. במהלך תקופה של כ-1,000 שנים, התפתחה תרבות נקאדה ממספר קהילות חקלאיות קטנות לציוויליזציה רבת עוצמה שמנהיגיה היו בשליטה מוחלטת על האנשים והמשאבים של עמק הנילוס. הקמת מרכז כוח בנחן (ביוונית, היירקונפוליס), ומאוחר יותר באבידוס, הרחיבו מנהיגי נקאדה III את שליטתם במצרים לאורך הנילוס צפונה. הם גם סחרו עם נוביה מדרום, נאות המדבר של מדבר לוב ממערב, ותרבויות מזרח הים התיכון  והמזרח הקרוב ממזרח.

תרבות נקאדה ייצרה מבחר מגוון של סחורות חומריות, המשקפות את הכוח והעושר של האליטה שהלך וגבר, כמו גם פריטים לשימוש אישי חברתי, שכללו מסרקים, פסלים קטנים, כלי חרס מצוירים, אגרטלי אבן דקורטיביים באיכות גבוהה, לוחות שחיקה , ותכשיטים העשויים זהב, לפיס לזולי ושנהב. הם גם פיתחו זיגוג קרמי המכונה פיאנס, אשר שימש גם בתקופה הרומית לקישוט כוסות, קמעות ופסלונים. במהלך התקופה הקדם-שושלתית המאוחרת, החלה תרבות נקאדה להשתמש בסמלים כתובים שבסופו של דבר פותחו למערכת מלאה של הירוגליפים לכתיבת השפה המצרית העתיקה.
ממוזער|מרכז|750px|ציור קבר מוקדם מנחן, בסיביבות 3500 לפני הספירה, נקאדה, ככל הנראה מתקופת תרבות גרזה.

התקופה השושלתית הקדומה (3150–2686 לפני הספירה)

ממוזער|שמאל|220px|לוח השחיקה של נערמר המתאר את איחוד שתי הארצות.
התקופה השושלתית הקדומה הייתה בת-זמנן של הציוויליזציות השומרית-אכדית המוקדמת במסופוטמיה ועילם הקדומה. מנתון, הכוהן המצרי מהמאה השלישית לפני הספירה, קיבץ את שורת המלכים הארוכה ממנס ועד תקופתו וחילק אותם ל-30 שושלות. השיטה בשימוש עד היום. הוא החל את ההיסטוריה הרשמית שלו עם השליט בשם "מני" (או מנס ביוונית), שלדעתו איחד את שתי הממלכות של מצרים העליונה והתחתונה.

המעבר למדינה מאוחדת התרחש באופן יותר מדורג ממה שייצגו סופרים מצריים עתיקים, ואין תיעוד עכשווי של מנס. עם זאת, מספר חוקרים מאמינים כי ייתכן שמנס המיתולוגי היה השליט נערמר, שמתואר במַחְלָצוֹת  על לוח נערמר הטקסי, באקט סמלי של איחוד. בתקופה השושלתית הקדומה, שהחלה בערך בשנת 3000 לפני הספירה, ביסס הראשון משליטיי השושלת את השליטה על מצרים התחתונה על ידי הקמת עיר בירה בממפיס, ממנה יכול היה לשלוט בכוח העבודה והחקלאות של אזור הדלתא הפורה, כמו גם נתיבי סחר משתלמים וקריטיים ללבנט. הכוח והעושר של השליטים, שהלך וגבר בתקופה השושלתית הקדומה, באו לידי ביטוי בקברי המסטבה המשוכללים ובמבני פולחן המתים באבידוס, ששימשו לסגידה לשליט לאחר מותו. מוסד השלטון החזק שפיתחו השליטים שימש למתן לגיטימציה לשליטה של המדינה על האדמה, העבודה והמשאבים שהיו חיוניים להישרדותה וצמיחתה של הציוויליזציה המצרית העתיקה.

הממלכה הקדומה (2686–2181 לפני הספירה)

ממוזער|שמאל|220px|הפירמידות של גיזה הן בין הסמלים המוכרים ביותר של הציוויליזציה המצרית העתיקה.
במהלך תקופת הממלכה הקדומה חלו תמורות והתפתחויות משמעותיות באדריכלות, באמנות ובטכנולוגיה, שניזונו מהעלייה בפריון החקלאי  וגידול האוכלוסייה. תהליך שהתאפשר על ידי ממשל מרכזי מפותח. מספר מהישגים המשמעותיים ביותר של מצרים העתיקה, הפירמידות בגיזה והספינקס הגדול, נבנו במהלך תקופת הממלכה הקדומה. בהנחיית הוזיר גבו פקידי המדינה מיסים, תיאמו פרויקטי השקיה לשיפור תפוקת היבול , גייסו איכרים לעבודה בפרויקטי בנייה, והקימו מערכת משפט לשמירה על השלום והסדר.

ממוזער|שמאל|220px|מינוי חעפרע לשליט.
עם עליית חשיבותו של הממשל המרכזי במצרים, קם מעמד חדש של סופרים ופקידים משכילים אשר זכו לאחוזות מהשליט כתשלום עבור שירותיהם. שליטים גם חילקו מענקי קרקעות לפולחני המתים ולמקדשים המקומיים שלהם, כדי להבטיח שלמוסדות אלה יהיו המשאבים לסגוד לשליט לאחר מותו. חוקרים מאמינים כי חמש מאות שנים של שיטות אלה שחקו אט אט את החיוניות הכלכלית של מצרים, וכי הכלכלה לא יכלה להרשות לעצמה לתמוך עוד בממשל ריכוזי גדול. ככל שכוחם של השליטים פחת, החלו מושלים אזוריים שנקראו נומארכים לערער על עליונות משרת השליט. החוקרים מאמינים שהשילוב בין המתואר יחד עם בצורות קשות בין 2200 ל-2150 לפני הספירה, הם אלו הגורמים האחראיים לכך שהמדינה נכנסה לתקופת 140 השנים של רעב וסכסוכים הידועה בשם תקופת הביניים הראשונה.

תקופת הביניים הראשונה (2181–2055 לפני הספירה)

לאחר קריסת הממשל המרכזי של מצרים בסוף תקופת הממלכה הקדומה, המִנְהָל לא יכול היה עוד לתמוך או לייצב את כלכלת המדינה. מושלים אזוריים לא יכלו לסמוך על עזרת השליט בעיתות משבר, והמחסור במזון והמחלוקות הפוליטיות שבאו בעקבותיו הסלימו לרעב ולמלחמות אזרחים בקנה מידה קטן. אולם, למרות הבעיות הקשות, מנהיגים מקומיים, שלא זכו למחווה מהשליט, השתמשו בעצמאותם החדשה כדי לבסס תרבות משגשגת במחוזות. לאחר ששלטו במשאבים שלהם, המחוזות התעשרו כלכלית - מה שהוכח בקבורות גדולות וטובות יותר בקרב כל המעמדות החברתיים. בפרצי יצירתיות, אומנים פרובינציאליים אימצו וסיגלו מוטיבים תרבותיים שהוגבלו בעבר לתקופת הממלכה הקדומה, וסופרים פיתחו סגנונות ספרותיים המבטאים את האופטימיות והמקוריות של התקופה.

משוחררים מנאמנויותיהם לשליט המדינה, החלו שליטים מקומיים להתחרות זה בזה על שליטה טריטוריאלית וכוח פוליטי. עד שנת 2160 לפני הספירה, שליטים בהרקליאופוליס שלטו במצרים התחתונה בצפון, בעוד שבט יריב המבוסס בתבאי, משפחת אנתפ , השתלט על מצרים העליונה בדרום. ככל שהתעצמו האנתפ בשלטון והרחיבו את שליטתם צפונה, הפכה ההתנגשות בין שתי השושלות היריבות לבלתי נמנעת. בסביבות שנת 2055 לפני הספירה הביסו כוחות הצפון של תבאי, בפיקודו של מנטוחוטפ השני , את השליטים בהרקליאופוליס, ואיחדו מחדש את שתי הארצות. הם חנכו תקופה של רנסאנס כלכלי ותרבותי הידועה בשם הממלכה התיכונה.

הממלכה התיכונה (2134–1690 לפני הספירה)

ממוזער|שמאל|220px|דמות החובשת את הכתר האדום של מצרים התחתונה, ככל הנראה אמנמחת השני או סנוסרת השני . היא תפקדה כשומר אלוהי ל-imiut; החצאית האלוהית מרמזת שהפסל לא היה רק ייצוג של השליט החי.
ממוזער|שמאל|220px|פירמידיון אמנמחת השלישי , אבן הראש של הפירמידה השחורה .
ממוזער|שמאל|220px|ארון המתים של חנומנאכט בסגנון השושלת השתים-עשרה, עם חזית הארמון, עמודי כתובות ושתי עיני וודג'אט.
שליטי הממלכה התיכונה החזירו את היציבות והשגשוג של המדינה, ובכך עוררו תחייה מחודשת של אמנות, ספרות ופרויקטי בנייה מונומנטליים. מנטוחוטפ השני ויורשיו בשושלת האחת-עשרה שלטו מתבאי, אך הוזיר אמנמחת הראשון, עם קבלת המלוכה בתחילת השושלת השתים-עשרה בסביבות 1985 לפני הספירה, העביר את בירת הממלכה לעיר איטיטאווי, השוכנת בפיום . מאיטיטאווי, נקטו מלכי השושלת השתים עשרה בתוכנית ארוכת טווח להשבחת קרקע והשקיה כדי להגדיל את התפוקה החקלאית באזור. יתרה מכך, הצבא כבש מחדש שטח בנוביה שהיה עשיר במחצבות ובמכרות זהב, בעוד הפועלים בנו מבנה הגנתי בדלתא המזרחית, שנקרא "חומות השליט" , כדי להתגונן מפני תקיפות זרים.

לאחר שביטחו השליטים את המדינה מבחינה צבאית ופוליטית ויחד עם עושר חקלאי ומינרלים עצום שעמד לרשותם, החלו לשגשג האוכלוסייה, האמנויות והדת של האומה. בניגוד לגישות האליטיסטיות של הממלכה הקדומה כלפי האלים, הפגינה הממלכה התיכונה עלייה בביטויי אדיקות אישית. ספרות הממלכה התיכונה הציגה נושאים ודמויות מתוחכמים שנכתבו בסגנון בטוח ורהוט. התבליטים ופיסול הדיוקנאות של התקופה לכדו פרטים עדינים ואינדיבידואליים שהגיעו לשיאים חדשים של תחכום טכני.

השליט הגדול האחרון של הממלכה התיכונה, אמנמחת השלישי, איפשר למתיישבים כנענים דוברי שמית מהמזרח הקרוב להגיע לאזור הדלתא ולספק כוח עבודה למסעות הכרייה והבנייה הפעילים במיוחד שלו. אולם פעילויות הבנייה והכרייה השאפתניות הללו, בשילוב עם הצפות קשות של הנילוס בתקופת שלטונו המאוחרת, לחצו את הכלכלה והיוו זרז לשקיעה האיטית לתקופת הביניים השנייה במהלך השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה המאוחרות יותר. במהלך דעיכה זו, החלו המתיישבים הכנענים להשתלט על אזור הדלתא, ולבסוף עלו לשלטון במצרים בתור החיקסוס.

תקופת הביניים השנייה (1674–1549 לפני הספירה) והחיקסוס

בסביבות שנת 1785 לפני הספירה, כאשר נחלש כוחם של מלכי הממלכה התיכונה, השתלט על מצרים עם ממערב אסיה בשם חיקסוס, שכבר היה מיושב בדלתא, והקים את בירתו באווריס, מה שאילץ את הממשל המרכזי לשעבר לסגת לתבאי. השליט המצרי זכה ליחס של וסאל ושילם מס. החיקסוס ('שליטים זרים') שמרו על מודלים מצריים של ממשל וזוהו כשליטים, ובכך שילבו מרכיבים מצריים בתרבותם. הם ופולשים אחרים הכניסו כלי לחימה חדשים למצרים, בעיקר הקשת המרוכבת והמרכבה הרתומה לסוס.

לאחר שנסוגו דרומה, מצאו את עצמם מלכי תבאי הילידים לכודים בין החיקסוס הכנענים השולטים בצפון לבין הנובים הכושים, בעלי בריתם של החיקסוס, מדרום. לאחר שנות ואסל, צברה תבאי מספיק כוח כדי לאתגר את החיקסוס בסכסוך שנמשך יותר מ-30 שנה, עד 1555 לפני הספירה. בסופו של דבר, הצליחו השליטים טאו השני  וכא מוס  להביס את הנובים מדרום למצרים, אך לא הצליחו להביס את החיקסוס. משימה זו נפלה על יורשו של כא מוס, יעחמס הראשון, שניהל בהצלחה שורה של מסעות צבאיים שהכחידו לצמיתות את נוכחותם של החיקסוס במצרים. הוא הקים שושלת חדשה (השושלת השמונה-עשרה), ובממלכה החדשה שלאחר מכן, הפך הצבא לעדיפות מרכזית של הפרעונים, שביקשו להרחיב את גבולות מצרים וניסו להשיג שליטה במזרח הקרוב.

הממלכה החדשה (1549–1069 לפני הספירה)

ממוזער|שמאל|220px|קברי פרעונים סופקו בכמויות עצומות של עושר, כמו מסכת הזהב מהמומיה של תות ענח' אמון.
בתקופת הממלכה החדשה יצרו הפרעונים תקופת שגשוג חסר תקדים על ידי הבטחת גבולותיהם וחיזוק הקשרים הדיפלומטיים עם שכניהם, כולל אימפריית מיתני, אשור וכנען. מסעות צבאיים שנוהלו תחת תחותמס הראשון ונכדו תחותמס השלישי הרחיבו את השפעת הפרעונים לאימפריה הגדולה ביותר שמצרים ראתה אי פעם.

בין שלטונם השיקה חתשפסות, שליטה שהתבססה כפרעה, פרויקטי בנייה רבים, כולל שיקום מקדשים שניזוקו על ידי החיקסוס, ושלחה משלחות מסחר לפונת וחצי האי סיני. כאשר תחותמס השלישי מת בשנת 1425 לפני הספירה, מצרים הייתה אימפריה שהשתרעה מניי בצפון-מערב סוריה ועד האשד הרביעי של הנילוס בנוביה, חיזקה נאמנויות ופתחה גישה לייבוא קריטי כגון ארד ועץ.

פרעוני הממלכה החדשה החלו במיזמי בנייה רחבי היקף כדי לקדם את האל אמון, שפולחנו התעצם והתבסס בכרנך. הם גם בנו אנדרטאות כדי להאדיר את ההישגים של עצמם, הן האמיתיים והן הבדיוניים. מקדש כרנך הוא המקדש המצרי הגדול ביותר שנבנה אי פעם.

בסביבות שנת 1350 לפני הספירה, אוימה יציבותה של הממלכה החדשה כאשר אמנחותפ הרביעי עלה לכס המלכות והנהיג שורה של רפורמות קיצוניות וכאוטיות. לאחר ששינה את שמו לאחנתון, הוא הציג את אתון, אל השמש חסר החשיבות בעבר, בתור האלוהות העליונה, דיכא את הפולחן של רוב האלוהויות האחרות, והעביר את הבירה לעיר החדשה אַחֶתְאַתון (עמארנה של ימינו). הוא היה מסור לדתו החדשה ולסגנון האמנותי  שלו. לאחר מותו, נזנח פולחן אתון במהירות והסדר הדתי המסורתי הושב על כנו. הפרעונים הבאים, תות ענח' אמון, איי וחרמחב, פעלו למחיקת כל אזכור לכפירה של אחנתון, הידועה כיום בשם תקופת עמארנה .

ממוזער|שמאל|220px|ארבעה פסלים ענקיים של רעמסס השני מאגפים את פתח המקדש שלו באבו סימבל.
בסביבות שנת 1279 לפני הספירה, רעמסס השני, הידוע גם בשם רעמסס הגדול, עלה לכס המלכות, והמשיך לבנות ולהקים עוד מקדשים, פסלים ואובליסקים, ולהוליד יותר ילדים מכל פרעה אחר בהיסטוריה. רעמסס השני, מנהיג צבאי נועז, הוביל את צבאו נגד החתים בקרב קדש (בסוריה המודרנית). בסביבות 1258 לפני הספירה, לאחר מלחמה שוויונית שהובילה למבוי סתום, הסכימו הצדדים לחתום על הסכם השלום המתועד הראשון.

עם זאת, עושרה של מצרים הפך אותה ליעד מפתה לפלישה, במיוחד מצד הברברים הלובים ממערב, וגויי הים, קונפדרציה משוערת של יורדי ים מהים האגאי. בתחילה, הצליח הצבא המצרי להדוף  את הפלישות הללו. אך בסופו של דבר איבדה מצרים את השליטה על שטחיה הנותרים בדרום כנען, וחלק ניכר ממנה נפל בידי האשורים. ההשפעות של איומים חיצוניים החריפו בגלל בעיות פנימיות כמו שחיתות, שוד קברים ותסיסה אזרחית . לאחר שהחזירו לעצמם את כוחם, צברו הכוהנים הגדולים במקדש אמון  שבתבאי שטחי אדמה ועושר עצומים, וכוחם המורחב גרם לפיזור השלטון המרכזי בארץ מצרים וכניסה לתקופת הביניים השלישית.

תקופת הביניים השלישית (1069–653 לפני הספירה)

לאחר מותו של רעמסס האחד עשר בשנת 1078 לפני הספירה, קיבל סמנדס  את הסמכות על החלק הצפוני של מצרים ושלט מהעיר טאניס. הדרום נשלט למעשה על ידי הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי , שהכירו בסמנדס בשמו בלבד. במהלך תקופה זו, התיישבו הלובים בדלתא המערבית, וראשי המתיישבים הללו החלו להגביר את האוטונומיה שלהם. בשנת 945 לפנה"ס, השתלטו נסיכי לוב על הדלתא תחת שושנק הראשון וייסדו את שושלת לוב או השושלת הבובסטיסית, ששלטה במשך כ-200 שנה. שושנק גם השיג את השליטה בדרום מצרים על ידי הצבת בני משפחתו בתפקידי כהונה חשובים. השליטה הלובית החלה להישחק כאשר שושלת יריבה בדלתא קמה בליאונטופוליס , והכושים איימו מדרום.

בסביבות שנת 727 לפני הספירה פלש המלך הכושי פ-ענח'י צפונה ותפס את השליטה בתבאי, ובסופו של דבר את הדלתא, והקים את השושלת העשרים וחמש. במהלך תקופת שלטונה של השושלת העשרים וחמש, יצר פרעה תהרקה אימפריה גדולה כמעט כמו הממלכה החדשה. פרעונים מהשושלת העשרים וחמש בנו, או שיקמו, מקדשים ומונומנטים ברחבי עמק הנילוס, כולל בממפיס, כרנך, קאווה וג'בל ברקל. במהלך תקופה זו, בוצעה בעמק הנילוס הבנייה הנרחבת הראשונה של פירמידות (רבות בסודן המודרנית) מאז תקופת הממלכה התיכונה.

היוקרה מרחיקת הלכת של מצרים ירדה במידה ניכרת לקראת סוף תקופת הביניים השלישית. בעלות בריתה הזרות נפלו תחת תחום ההשפעה האשורי, וב-700 לפני הספירה הפכה המלחמה בין שתי המדינות לבלתי נמנעת. בין 671 ל-667 לפני הספירה החלו האשורים בכיבוש האשורי של מצרים . שלטונם של תהרקה ושל יורשו, תנות אמון, היו גדושים בעימותים מתמידים עם האשורים, שמצרים נהנתה מכמה ניצחונות נגדם. בסופו של דבר, האשורים דחפו את הכושים בחזרה לנוביה, כבשו את ממפיס ובזזו את מקדשי תבאי .

התקופה המאוחרת (653–332 לפני הספירה)

האשורים הותירו את השליטה במצרים לשורה של וסאלים שנודעו בתור המלכים הסאים של השושלת העשרים ושש. עד שנת 653 לפנה"ס, הצליח המלך הסאי פסמתיך הראשון להדיח את האשורים בעזרת שכירי חרב יוונים, שגויסו להקים את הצי  הראשון של מצרים. ההשפעה היוונית  התרחבה מאוד כאשר עיר-מדינה נאוקרטיס הפכה לביתם של היוונים בדלתא של הנילוס. המלכים הסאיים שישבו בבירה החדשה, סאיס, היו עדים לתחייה קצרה אך נמרצת בכלכלה ובתרבות, אך בשנת 525 לפני הספירה, האימפריה הפרסית, בראשות כנבוזי השני, החלה בכיבוש מצרים, ובסופו של דבר הביסה את פרעה פסמתיך השלישי  בקרב פלוסיום . קמביסס השני קיבל אז את התואר הפורמלי "פרעה", אך שלט במצרים מפרס, והותיר את מצרים בשליטת אחשדרפן. מספר מרידות נגד הפרסים סימנו את המאה ה-5 לפני הספירה, אך מצרים מעולם לא הצליחה להפיל את הפרסים עד סוף המאה.

לאחר סיפוחה לפרס, צורפה מצרים יחד עם קפריסין ופיניקיה לסטראפיה השישית של האימפריה הפרסית האחמנית. תקופה ראשונה זו של השלטון הפרסי על מצרים, הידועה גם בשם השושלת העשרים ושבע, הסתיימה בשנת 402 לפני הספירה, כאשר מצרים חזרה לעצמאות תחת שורה של שושלות ילידים. האחרונה מבין השושלות הללו, השושלת השלושים, התבררה כבית המלוכה הילידי האחרון של מצרים העתיקה, והסתיימה עם מלכותו של נכתנבו השני. שיקום קצר של השלטון הפרסי, המכונה לפעמים השושלת השלושים ואחת, החל בשנת 343 לפנה"ס, אך זמן קצר לאחר מכן, בשנת 332 לפנה"ס, מסר השליט הפרסי מאזאס (Mazaces) את מצרים לידי אלכסנדר מוקדון ללא קרב.

התקופה התלמית (332–30 לפני הספירה)

בשנת 332 לפני הספירה, כבש אלכסנדר מוקדון את מצרים עם מעט התנגדות מצד הפרסים והתקבל בברכה על ידי המצרים כגואל. הממשל שהוקם בידי ממשיכי דרכו של אלכסנדר, ממלכת בית תלמי המקדונית , התבסס על דגם מצרי בעיר הבירה החדשה אלכסנדריה. העיר הציגה את כוחו ויוקרתו של השלטון ההלניסטי, והפכה למרכז של למידה ותרבות, שכלל את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה המפורסמת כחלק מהמוזאיון. המגדלור של אלכסנדריה האיר את הדרך עבור הספינות הרבות שהמשיכו לייבא ולייצא סחורות וטובין מהעיר ואליה - שכן התלמיים הפכו את המסחר והמפעלים המניבים הכנסות, כגון ייצור פפירוס, בראש סדר העדיפויות שלהם.

התרבות ההלניסטית לא החליפה את התרבות המצרית הילידית, שכן התלמיים תמכו במסורות עתיקות יומין במאמץ להבטיח את נאמנות האוכלוסייה. הם בנו מקדשים חדשים בסגנון מצרי, תמכו בפולחנים מסורתיים והציגו את עצמם כפרעונים. מסורות מסוימות התמזגו, שכן אלים יווניים ומצריים עברו סינקרטיזציה  לאלוהויות מורכבות, כגון סראפיס, וצורות פיסול יווניות קלאסיות השפיעו על מוטיבים מצריים מסורתיים. למרות מאמציהם לפייס את המצרים, התלמיים היו מאותגרים ממרד ילידים, יריבויות משפחתיות מרות והמון רב עוצמה של אלכסנדריה שנוצר לאחר מותו של תלמי הרביעי. בנוסף, ככל שרומא הסתמכה ביתר שאת על יבוא תבואה ממצרים, גילו הרומאים עניין רב במצב הפוליטי במדינה. המשך מרידות מצרים, פוליטיקאים שאפתניים ומתנגדים רבי עוצמה מהמזרח הקרוב הפכו את המצב הזה לבלתי יציב, מה שהוביל את רומא לשלוח כוחות כדי להבטיח את המדינה כמחוז של האימפריה שלה.

התקופה הרומית (30 לפני הספירה – 641 לספירה)

בעקבות תבוסתם של מרקוס אנטוניוס והמלכה התלמית קלאופטרה השביעית לאוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס) בקרב אקטיום, הפכה מצרים בשנת 30 לפני הספירה למחוז של האימפריה הרומית. הרומאים הסתמכו במידה רבה על משלוחי תבואה ממצרים, והצבא הרומי, בשליטתו של ניצב שמונה על ידי הקיסר, דכא את המרידות, אכף בקפדנות את גביית המיסים הכבדים ומנע התקפות של שודדים, שהפכו לבעיה ידועה לשמצה באותה עת. אלכסנדריה הפכה למרכז חשוב יותר ויותר בנתיב הסחר עם המזרח, שכן מותרות אקזוטיות היו מבוקשות ברומא.

למרות שהרומאים פיתחו יחס עוין יותר מהיוונים כלפי המצרים, נמשכו מספר מסורות כמו חניטה ופולחן לאלים המסורתיים. אמנות דיוקנאות המומיה שגשגה, ומספר קיסרים רומיים הציגו את עצמם כפרעונים, אם כי לא באותה מידה שהתלמיים. הראשונים חיו מחוץ למצרים ולא ביצעו את התפקידים הטקסיים של מלכות מצרים. הממשל המקומי הפך לרומי בסגנון ונסגר למצרים ילידים.

מאמצע המאה הראשונה לספירה, השתרשה הנצרות במצרים והיא נתפסה במקור כפולחן נוסף שניתן לקבלו. עם זאת, הייתה זו דת חסרת פשרות שביקשה לזכות בתשובות מהדתות הפגאניות המצרית והיוונית-רומית  ואיימה על מסורות דתיות פופולריות. דבר זה הוביל לרדיפה של מומרים לנצרות, שהגיעה לשיאה בטיהורים הגדולים של דיוקלטיאנוס החל משנת 303, אך לבסוף ניצחה הנצרות. בשנת 391 הציג הקיסר הנוצרי תאודוסיוס חקיקה שאסרה על טקסים פגאניים והורתה על סגירת מקדשים. אלכסנדריה הפכה לזירת מהומות אנטי-פגניות גדולות עם דימויים דתיים ציבוריים ופרטיים שנהרסו. כתוצאה מכך, התרבות הדתית הילידית של מצרים הייתה בירידה מתמדת. בעוד האוכלוסייה הילידית המשיכה לדבר בשפתה, היכולת לקרוא כתב חרטומים נעלמה אט אט ככל שתפקידם של כוהני והכוהנות המקדשים המצריים פחת. המקדשים עצמם הוסבו לעיתים לכנסיות או ננטשו.

במאה הרביעית, כשהאימפריה הרומית התפצלה, מצאה עצמה מצרים באימפריה המזרחית עם בירתה בקונסטנטינופול. בשנות הדעיכה של האימפריה נפלה מצרים בידי הצבא הפרסי הסאסאני  בכיבוש הסאסאני של מצרים (618–628) . לאחר מכן נכבשה מצרים מחדש על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס (629–639), ולבסוף נכבשה על ידי צבא ראשידון המוסלמי בשנים 639–641, מה שסימן את הקץ הן של השלטון הביזנטי והן של התקופה הנחשבת, בדרך כלל, למצרים העתיקה.

ממשל וכלכלה
מנהל ומסחר
ממוזער|שמאל|220px|הפרעה תואר בדרך כלל כשהוא עונד סמלים (שרביט, ענח', כיסוי ראש, זקן וכו') של מלכות וכוח.
הפרעה היה השליט האבסולוטי, ולפחות מבחינה תאורטית שלט באופן מוחלט על הארץ ועל משאביה. המלך גם היה המפקד הצבאי העליון, ואחראי לכל ההחלטות הצבאיות והמדיניות. המלך הסתמך על בירוקרטיה של פקידים שניהלו את הממלכה. בראש מערכת המנהל עמד פקיד עליון, שפעל כנציגו של המלך בניהול נכסי המלך, הטלת המיסים וגבייתם ומיזמי בנייה. הוא שלט על המערכת המשפטית, האוצר והארכיבים. ברמה המקומית, נחלקה הארץ לאזורים מנהליים המכונים נומות, ובתקופה המאוחרת כבר היו 42 כאלה. המושל של נומה ניהל את האחוזות בנומות והיה אחראי בפני הפקיד העליון. למקדשים היה מקום חשוב ביותר בכלכלה והם היו לא רק מרכזי פולחן, אלא הם גם הפעילו אחוזות גדולות וניהלו את איסוף התרומות הגדולות לאלים וצבירת הנכסים של המקדשים. הפרעונים והפקידים ניהלו את בית האוצר של הממלכה ואת הממגורות הגדולות בהם רוכזו עודפי היבול שנגבו מהחקלאים כמיסים, דמי חכירה ויבול אחוזות פרעה והמקדשים. עודפי היבול שימשו לתשלומים הקשורים למפעלי הבנייה ולחלוקה לאוכלוסייה בתקופות של בצורת והפרעות בייצור החקלאי.

החברה המצרית הייתה מרובדת ביותר. האיכרים הם שהיוו את רוב האוכלוסייה היו בתחתית הסולם החברתי. הם היו צמיתים וחכרו את הקרקע שעיבדו מידי המדינה, המקדשים או שליטי המחוזות. הם היו צריכים לשלם בתום העונה החקלאית חלק מהיבול וביתרה השתמשו לצורכיהם. האיכרים היו נתונים לעבודת כפייה ונאלצו לעבוד במפעלי ההשקיה או הבנייה במשך חלק של השנה. אמנים ואומנים זכו למעמד גבוה יותר משל האיכרים, אך הם פעלו ברובם במסגרת המקדש או ארמון פרעה וקיבלו שכר. הם גם עבדו עצמאית בבתי מלאכה סמוכים למקדשים ומכרו תוצרתם לשוק. הסופרים והפקידים היוו את המעמד הגבוה במצרים העתיקה. עבדות הייתה קיימת במצרים העתיקה, אך לא ידוע באיזה היקף.

לגבי תיאור הכלכלה המצרית בעת העתיקה יש שתי אסכולות. האחת, המכונה קיומית-פרימיטיבית, טוענת שהחברה המצרית הקדומה הייתה פרימיטיבית ומאורגנת במסגרת משפחתית מורחבת המייצרת בצורה מרוכזת אמצעים לקיום והמקבלת מנות לקיום מידי השלטון המרכזי של פרעה ופקידיו. אמצעי הייצור (קרקע, עבודה והון) היו בידי המדינה. הקרקע הייתה בידי פרעה, העובדים היו צמיתים ועסקו בחלק מהזמן בעבודת כפייה. ההון היה בידי הארמון והמקדש. לא היו אמצעי תשלום, מערכות אשראי ומימון ומחירים נקבעו על ידי השלטון המרכזי. המסחר היה מנוהל על ידי השלטונות. השנייה, המכונה פורמלית-מודרנית, טוענת שבמצרים העתיקה פעלו מוסדות כלכליים כפי שאנחנו מכירים אותם היום כמו: זכויות קניין, שווקים חופשיים, אמצעי תשלום, מערכות מימון ואשראי ואמצעי אכיפה כמו חוקים, תקנות, בתי משפט ופקידות העוסקת באכיפה. לפי תאוריה זו האיכרים ובעלי המלאכה קיבלו תשלום שכר חודשי או שהשתכרו מעבודתם בחקלאות ובבתי המלאכה שלהם סכומים שהיו מעל ומעבר לצורכי הקיום. הם צברו את העודפים וסחרו בהם בשווקים. השווקים היו בעיקר במעגנים של הסירות ליד הנהר.

הממשל קבע יחידות מידה מוסכמות של משקל ונפח נוזלי ויבש. התושבים סחרו ביניהם תוך שימוש ביחידות המידה המוסכמות. שקים של תבואה (שעורה או חיטה) – החאר (Khar) התקבלו כשכר (כ־75 ליטר, כ־50 ק"ג). משכורת חודשית לעובד פשוט הייתה שק (חאר) אחד. עובד מקצועי (למשל בדיר אל-מדינה) השתכר 5.5 שקים (275 ק"ג) תבואה לחודש, ואילו מנהל העבודה היה מקבל בערך 7.5 שקים (375 ק"ג). בנוסף ליחידות נפח של תבואה היו יחידות משקל של נחושת ששימשו כאמצעי תשלום למוצרים גדולים ויקרים יותר כמו רהיטים למשל. יחידת המשקל הסטנדרטית של נחושת בממלכה הקדומה הייתה הדבן ("טבעת") – 91 גרם (Deben). בתקופת הממלכה החדשה הדבן היה 9.1 גרם נחושת. בנוסף לנחושת שימשו הזהב והכסף אמצעי תשלום ושומרי ערך. היו יחסי מחירים קבועים למוצרים העיקריים ששימשו בחליפין כמו תבואות, נחושת, כסף וזהב בכל המדינה על מנת להקל על המסחר. כך שדבן נחושת היה שווה לחצי חאר תבואה, ומאתיים דבן נחושת היו שווים לדבן זהב. דוגמאות של מחירים שמופיעים במסמכים: חולצה למשל, עלתה בערך 5 דבן נחושת, ואילו פרה – 140 דבן. אין הרבה תיעוד על החיים הכלכליים במצרים העתיקה. מרבית המסמכים הם מקברי הפרעונים והפקידים הבכירים ולכן מתארים בעיקר את הכלכלה של הארמון והמקדש. במסמכים והכתובות של אנשים שעסקו במסחר מתגלה תמונה הקרובה יותר לאסכולה הפורמלית-מודרנית. פרטים רבים על חיי יום יום בתקופת הממלכה החדשה נתגלו באוסטרקונים (לוחות אבן וחרס קטנים) בחפירות בדיר אל-מדינה – אתר היישוב של בוני הקברים. הוויכוח לא הוכרע והאסכולות משמשות לסירוגין במקורות.

מיצב חברתי
ממוזער|שמאל|220px|תבליט אבן גיר של אציל בחברה המצרית העתיקה בתקופת הממלכה החדשה
החברה המצרית הייתה מרובדת מאוד, והמיצב החברתי הוצג במפורש. חקלאים היוו את עיקר האוכלוסייה, אך התוצרת החקלאית הייתה בבעלות ישירה של המדינה, המקדש או משפחת האצולה שהקרקע הייטתה בבעלותה. חקלאים היו גם כפופים למס עבודה ונדרשו לעבוד על פרויקטים של השקיה או בנייה במערכת קורווה. אמנים ואומנים היו בעלי מעמד גבוה יותר מחקלאים, אך גם הם היו תחת שליטה ממשלתית, עבדו בבתי המלאכה והסדנאות הצמודות למקדשים ומומנו ישירות מקופת המדינה. סופרים ופקידים היוו את המעמד הגבוה במצרים העתיקה, המכונה "מעמד הצווארון הלבן" בהתייחס לבגדי הפשתן המולבנים ששימשו כסימן לדרגתם. המעמד הגבוה הציג באופן בולט את מעמדו החברתי באמנות ובספרות. מתחת לשכבת האצולה היו הכוהנים, הרופאים והמהנדסים בעלי הכשרה מיוחדת בתחומם. לא ברור האם עבדות כפי שהיא מובנת כיום הייתה קיימת במצרים העתיקה וישנן דעות שונות בין מומחים.

המצרים הקדמונים ראו בגברים ובנשים, כולל אנשים מכל המעמדות החברתיים, שווים במהותם בפני החוק, ואפילו האיכר הפשוט ביותר היה רשאי לעתור לוזיר ולחצרו בבקשה לפיצויים. אף על פי שעבדים שימשו בעיקר כמשרתים חוזיים, הם יכלו לקנות ולמכור את שעבודם, לפלס את דרכם לחופש או לאצולה, ובדרך כלל טופלו על ידי רופאים במקום העבודה. לגברים ולנשים כאחד הייתה הזכות להחזיק ולמכור רכוש, לערוך חוזים, להינשא ולהתגרש, לקבל ירושה ולנהל סכסוכים משפטיים בבית המשפט. זוגות נשואים יכלו להחזיק ברכוש במשותף ולהגן על עצמם מפני גירושין על ידי הסכמה לחוזי נישואין, שקבעו את התחייבויותיו הכספיות של הבעל לאשתו ולילדיו במקרה של סיום הנישואין. בהשוואה לעמיתיהם ביוון העתיקה, רומא ואף במקומות מודרניים יותר ברחבי העולם, לנשים המצריות הקדומות היה מגוון רחב יותר של בחירות אישיות, זכויות משפטיות והזדמנויות להישגים. נשים כמו חתשפסות וקלאופטרה השביעית אף הפכו לפרעונים, בעוד שאחרות החזיקו בכוח כנשותיו האלוהיות של אמון . למרות חירויות אלו, נשים במצרים העתיקה  לא לקחו חלק לעיתים קרובות בתפקידים רשמיים בממשל, מלבד הכוהנות הגדולות המלכותיות, ככל הנראה מילאו רק תפקידים משניים במקדשים (אין נתונים רבים עבור שושלות רבות), ולא סביר להניח שהן היו משכילות כמו גברים.

מערכת משפטית
ממוזער|שמאל|220px|הלבלר היושב מסקארה, השושלת החמישית
ראש המערכת המשפטית במצרים העתיקה היה מבחינה רשמית הפרעה, שהיה אחראי להכרזה על חוקים, עשיית צדק ושמירה על החוק והסדר, מושג הקרוי במצרית 'מעאת'. אף על פי שלא שרדו קובצי חוקים ממצרים העתיקה, קיימים מסמכים רבים מבתי דין המראים שהחוק המצרי היה מבוסס על הבנה של "שכל ישר" של הצדק, תוך הדגשה של הגעה לעמק השווה ויישוב קונפליקטים על פני עמידה עקבית בחוקים מסוימים.

על פי המצרים, גברים ונשים, כולל אנשים מכל המעמדות החברתיים מלבד עבדים, נחשבו כשווים בפני החוק, ואפילו האיכר היה יכול לפנות אל הפקיד העליון או אל בית הדין שיקבלו את בקשותיו. לגברים ונשים הייתה הזכות לבעלות על הרכוש ולמכירתו, לחתום על חוזים, להינשא ולהתגרש, לקבל ירושה ולהתעמת בבית הדין. זוגות נשואים יכלו להיות בבעלות משותפת על רכוש ולהגן על עצמם מפני גירושין בעזרת חוזי נישואין, שהגדירו את המחויבות הכספית של הבעל לאשתו ולילדים במקרה של סיום הנישואין. סיפור האיכר צח הלשון ממחיש זאת.

מועצות זקנים, שבממלכה החדשה כונו 'קנבט', היו אחראיות לפסיקה במקרים של תביעות קטנות וסכסוכים קלים, אם כי היכולת של הקנבט לכפות את פסיקותיו הייתה מועטת. קנבטים מקומיים העבירו מקרים חמורים או מורכבים הכוללים רצח, עסקאות קרקע גדולות או שוד קברים ל'קנבט הגדול', בו שפט הפקיד העליון או הפרעה. התובע והנתבע ייצגו את עצמם, ונשבעו לאחת מהאלוהיות המצריות שהם אומרים את האמת. במקרים של שוד קברים או ניסיונות התנקשות, המדינה הייתה התובע והשופט גם יחד, והיא הייתה רשאית לענות את הנאשם על מנת להביא להודאה או להשיג את השמות של שותפיו. בכל סוגי המשפטים, סופרי בית הדין תיעדו את התביעה, העדות והפסיקה במקרה לעיון עתידי.

מהממלכה החדשה לאורקלים החל להיות תפקיד משמעותי במערכת המשפטית, במשפט האזרחי והפלילי. האל נשאל (דרך הפסל שלו) שאלה שהתשובה אליה הייתה בדרך כלל "כן" או "לא". פסל האל, שנישא בידי כמה כהנים, ענה על השאלה על ידי תנועה לאחור או קדימה, או הצבעה על אחת מהתשובות הרשומות על פיסת פפירוס או אוסטרקון.

הענישה על פשעים קלים הייתה בדמות קנסות, מלקות, הטלת מום בפנים או גלות, על פי חומרת המעשה. פשעים חמורים כמו רצח ושוד קברים נענשו בהוצאה להורג. לעיתים הענישה גם הורחבה למשפחת הפושע.

חקלאות

שמאלמרכז|ממוזער|220px|תבליט קבר מתאר פועלים חורשים את השדות, קוצרים את היבולים ודשים את התבואה תחת הדרכתו של מפקח, מציירים בקברו של נחת .
להצלחה של התרבות המצרית העתיקה תרם צירוף של מספר מאפיינים גאוגרפיים: הקרקע הפורייה שנוצרה עקב השיטפונות השנתיים של נהר הנילוס, השפע במי ההשקיה ומזג האוויר החם. המצרים לפיכך יכלו לגדל כמות רבה של מזון, דבר שאפשר לאוכלוסייה לגדול מאוד וכן להקדיש זמן ומשאבים רבים יותר לתחומים תרבותיים, טכנולוגיים ואמנותיים. ניהול קרקע היה חשוב ביותר במצרים העתיקה מכיוון שהמסים היו מבוססים על כמות הקרקע שבבעלות האדם.

החקלאות הייתה מבוססת על מחזור הנילוס. המצרים הבחינו בשלוש עונות בכתביהם: אחט (שיטפון), פֶּרֶת (זריעה), ושמו (קציר). תקופת השיטפון הייתה מיוני ועד ספטמבר, והיא הותירה אחריה על גדות הנהר שכבה של אדמה עשירה במינרלים שהייתה מצוינת לגידולים. לאחר ששכך השיטפון, נמשכה עונת הזריעה והגידול מאוקטובר ועד פברואר. האיכרים חרשו וזרעו בשדות, ואלה הושקו מתעלות. במצרים אין כמעט גשם, ולפיכך נלקחו מי ההשקיה מהנילוס. ממרץ ועד מאי קצרו במגלים את היבולים, דשו במחבט , הפרידו את התבואה מהמוץ  ואז התבואה נטחנה לקמח, נרקחה להכנת בירה או נשמרה לשימוש מאוחר יותר.

המצרים גידלו חיטת אמר, שעורה ומספר דגנים נוספים. מאלה ייצרו לחם ובירה. בצמחי פשתה שנעקרו לפני שהחלו לפרוח השתמשו לסיבים. אלה נטוו לחוטים, שנארגו לבדים ולביגוד. מהפפירוס שגדל על גדות הנילוס ייצרו נייר. פירות וירקות גודלו בגינות קטנות הקרובות לבתים, אותן צריך היה להשקות ביד. הירקות כללו כרישות, שום, מלונים, דלעות, קטניות, חסה וגידולים אחרים, בנוסף לענבים שגודלו ליין.

בעלי חיים
שמאל|ממוזער|220px|בריכת דגים מלבנית עם ברווזים ולוטוסים נטועים סביב עצי תמר ועצי פרי, קבר נבמון, תבאי, שושלת ה-18
המצרים האמינו שמערכת יחסים מאוזנת בין אנשים ובעלי חיים היא מרכיב חיוני של הסדר הקוסמי; לפיכך האמינו שבני אדם, בעלי חיים וצמחים הם יצירים של שלם אחד. בעלי חיים, הן מבויתים והן פראיים, היו אפוא מקור קריטי לרוחניות, לוויה ולפרנסה למצרים הקדמונים. הבקר היה משק החי החשוב ביותר; המינהל גבה מיסים על בעלי חיים במפקדים קבועים, וגודל העדר העיד על היוקרה והחשיבות של האחוזה או המקדש שהיו בבעלותם. בנוסף לבקר, המצרים הקדמונים החזיקו כבשים, עיזים וחזירים. עופות , כגון ברווזים, אווזים ויונים, גודלו בכלובי רשתות בחוות, שם האכילו אותם בכוח בבצק כדי לפטם אותם. הנילוס סיפק מקור לשפע דגים. גם דבורים בויתו לפחות מתקופת הממלכה העתיקה, וסיפקו דבש ושעווה.

המצרים הקדמונים השתמשו בחמורים ובשוורים כחיות משא ועבודה, והיו אחראיות לחרישת השדות ולרמיסת זרעים לתוך האדמה. שחיטת שור מפוטם הייתה חלק מרכזי בטקסי מנחה. סוסים הובאו על ידי החיקסוס בתקופת הביניים השנייה. גמלים, למרות היותם ידועים רק מתקופת הממלכה החדשה, לא שימשו כחיות משא עד לתקופה המאוחרת. ישנן גם עדויות המצביעות על כך שפילים שימשו לזמן קצר בתקופה המאוחרת, אך ננטשו במידה רבה בשל מחסור באדמות מרעה. חתולים , כלבים וקופים היו חיות מחמד משפחתיות נפוצות, בעוד שחיות מחמד אקזוטיות יותר שיובאו מלב אפריקה, כמו אריות אפריקאים מדרום לסהרה, היו שמורות לבני המלוכה. הרודוטוס הבחין כי המצרים היו האנשים היחידים שהחזיקו את בעלי החיים שלהם בבתיהם. במהלך התקופה המאוחרת, סגידה לאלים בצורת החיות שלהם הייתה פופולרית ביותר, כגון אלת החתולים בסתת ואל המגלן תחות, ובעלי חיים אלו הוחזקו במספרים גדולים למטרת הקרבת קורבן פולחני.

משאבי טבע
ממוזער|שמאל|220px|משלחת המסחר של חטשפסות לארץ פונת
מצרים העתיקה הייתה עשירה באבן בנייה ובמחצבי בדיל, זהב ואבנים חצי-יקרות; משאבי טבע אלה אפשרו למצרים לבנות מונומנטים, לפסל פסלים, ליצור כלים ולעצב תכשיטים. חונטים השתמשו במלחים מוואדי נטרון עבור המומיות, ומשם גם לקחו גבס.

המחצבים היו מצויים בוואדיות מרוחקים במדבר המזרחי ובסיני ועל מנת לכרות אותם היה צורך במסעות גדולים שמומנו בידי המדינה. אסירים ועבדים שימשו ככוח העבודה לכרייה, אך גם איכרים פשוטים הוכרחו לעבוד בעבודה קשה זו.

נחושת הייתה המתכת החשובה ביותר ליצור כלים במצרים העתיקה, והיא נכרתה בעיקר בסיני וגם בהרי אילת, שם נמצאו שרידים של תנורים להפקת הנחושת ומקדשים קטנים של העובדים במקום. זהב נאסף על ידי שטיפה של אדמה עשירה בגרגירי זהב או על ידי טחינה של סלע קוורץ שבתוכו יש זהב. ברזל נכרה בעיקר במצרים העליונה.

אבן לבנייה הייתה שכיחה במצרים; אבן גיר נכרתה בכל עמק הנילוס, גרניט נלקח מאסואן, ובזלת ואבן חול מהוואדיות במדבר המזרחי.

סחר חליפין
המצרים הקדמונים סחרו עם שכניהם כדי להשיג חומרים נדירים ואקזוטיים שלא היו קיימים במצרים. היקף המסחר היה מצומצם והתרכז בעיקר ביבוא עצים, נחושת, כסף, בשמים ואבנים יקרות. בתקופה הקדם-שושלתית, בתחילת תקופת הממלכה הקדומה, הם החלו לסחור עם נוביה על מנת להשיג זהב וקטורת. הם גם סחרו עם ארץ ישראל, כפי שמוכח מכדי שמן בסגנון ארצישראלי שנמצאו בקברים של הפרעונים מהשושלת הראשונה. עד השושלת השנייה, המצרים גם החלו לסחור עם ביבלוס, מקור חשוב של עץ איכותי שלא היה קיים במצרים. מסחר ימי (בים סוף) החל כבר בשושלת הקדומה עם ארץ פונת (מזוהה עם אריתריאה וסומליה של היום) שסיפקה זהב, שרף ריחני, הובנה, שנהב וחיות אקזוטיות כמו בבונים וקופים שונים.

מצרים סחרה עם קפריסין של ימינו ועם אנטוליה שסיפקו לה נחושת וכסף. המצרים אהבו את האבן הכחולה לפיס לזולי, אותה הביאו מאפגניסטן הרחוקה של זמננו. שותפי הסחר בים התיכון כללו את כרתים, שסיפקו, בין השאר, שמן זית.

תמורת יבוא חפצי המותרות וחומרי הגלם, המצרים ייצאו בעיקר תבואה, זהב, בדים ופפירוס, וכן מוצרים מוגמרים כמו חפצי אבן וזכוכית.

שפה
התפתחות

השפה המצרית שייכת למשפחת השפות אפרו-אסייתיות, ויש קשרים בינה ובין השפות השמיות – למשל עברית או ערבית, וכן בינה ובין השפות החמיות של צפון אפריקה, כמו הברברית. השפה המצרית הכתובה הייתה בשימוש משנת 3200 לפני הספירה ועד לימי הביניים (מאה ה-11 לספירה) ונשארה כשפה מדוברת זמן רב יותר. שלבים של השפה המצרית העתיקה הם מצרית עתיקה, מצרית תיכונה (מצרית קלאסית), מצרית מאוחרת, דמוטית וקופטית. כתבים מצריים אינם מראים הבדלי דיאלקט לפני הקופטית, אך היא כנראה דוברה בניבים אזוריים סביב ממפיס ומאוחר יותר תבאי.

מצרית עתיקה הייתה שפה סינתטית , אך הפכה בהמשך אנליטית יותר. המצרית המאוחרת פיתחה קידומת של תוויות מוגדרות ובלתי מוגדרות, שהחליפו את הסיומות ההטייתיות הישנות יותר. חל שינוי מסדר המילים  הישן יותר של נשוא-נושא-מושא  לנושא-נשוא-מושא. הכתבים ההירוגליפים, ההיראטיים והדמוטיים המצריים הוחלפו בסופו של דבר באלפבית הקופטי הפונטי יותר. קופטית עדיין משמשת בליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית המצרית, ועקבותיה נמצאים בערבית המצרית המודרנית.

צלילים ודקדוק
למצרית העתיקה יש 25 עיצורים הדומים לאלה של שפות אפרו-אסייתיות אחרות. אלה כוללים עיצורים לועיים ועיצורים נחציים, עיצורים קוליים וחסרי קול, עיצורים חוככים חסרי קול ועיצורים מחוככים קוליים וחסרי קול. יש לה שלוש תנועות ארוכות ושלוש תנועות קצרות, שהתרחבו במצרית המאוחרת ל-9. המילה הבסיסית במצרית, בדומה לשמית ולברברית, היא שורש תלת-אותי או דו-אותי של עיצורים ועיצורים למחצה. סיומות מתווספות ליצירת מילים. צימוד הפועל מתאים לגוף. לדוגמה, השלד התלת-עיצורי S-Ḏ-M הוא הליבה הסמנטית של המילה 'לשמוע'; צימודה הבסיסי הוא sḏm, ופירושו 'הוא שומע'. אם הנושא הוא שם עצם, סיומות אינן מתווספות לפועל: sḏm ḥmt, 'האישה שומעת'. שמות תואר נגזרים משמות עצם באמצעות תהליך שאגיפטולוגים מכנים ניסבציה (nisbation)  בשל דמיונו לערבית. במשפטים פועליים ותארים סדר המילים הוא נשוא-נושא, ובמשפטים נומינליים ותארים סדר המילים הוא נושא-נשוא. ניתן להעביר את הנושא לתחילת משפטים אם הוא ארוך ואחריו כינוי גוף חוזר. פעלים ושמות עצם מבוטלים על ידי המילית n, אך nn משמש עבור משפטים תוארים ותארים. ההטעמה נופלת על ההברה האחרונה או הלפני אחרונה, שיכולה להיות פתוחה (CV) או סגורה (CVC).

כתב

שמאל|ממוזער|220px|אבן רוזטה
שיטת הכתב המצרית העתיקה ידועה כ"כתב הירוגליפי" או כתב חרטומים, ובבסיסה היא מורכבת מכ-750 סמלים. אין הסבר ברור לאופן שבו הומצאה השיטה, אך זמן קצר לפני 3000 לפנה"ס היא אומצה ושוכללה. כל הירוגליף הוא ציור של דבר אמיתי – ציפור, כלי, או חלק גוף – ורוב ההירוגליפים השכיחים מקבילים לעיצור מסוים. כמו בשפות השמיות, הכתב המצרי אינו כולל תנועות.

ההירוגליפים היו הכתב הרשמי, שנכתב על קברים ועל מונומנטים מאבן, ולעיתים קרובות הוא היה מפורט ומוקפד כמו יצירת אמנות. בכתיבה היום-יומית, לעומת זאת, נעשה שימוש בצורה פשוטה יותר של כתיבה המכונה היארטית. בעוד שהירוגליפים פורמליים נקראו בטורים או בשורות בשני הכיוונים, היארטית תמיד נכתבה מימין לשמאל, ובדרך כלל בשורות אופקיות. לאחר שהדמוטית נעשתה לשפה המדוברת הדומיננטית, צורה חדשה של כתיבה שנקראה גם היא דמוטית נעשתה מקובלת, ושיטת כתיבה זו – לצד הירוגליפים רשמיים – היא שכתובה על אבן רוזטה, במקביל לטקסט היווני. במאה הראשונה לספירה, נוצרים קופטים שחיו במצרים כתבו בשפה שלהם במקום בדמוטית, והשתמשו באלפבית יווני מותאם, בכתב שידוע כקופטית. אף על פי שעדיין נעשה שימוש בהירוגליפים הרשמיים עד למאה הרביעית לספירה, בשלב זה ידע רק קומץ כהנים לקרוא אותם; עם הפירוק של המוסדות הדתיים המסורתיים, אבדה גם הבנת ההירוגליפים. רק ב-1822, לאחר גילוי אבן רוזטה ב-1799, ושנים של מחקר, פוענח הכתב.

ספרות

כתיבה הופיעה לראשונה בהקשר למלוכה, על תוויות ותגים המצורפים לפריטים שהושמו בקברים מלכותיים. עד תקופת הממלכה הקדומה, מסורת כתיבה זו התפתחה לאוטוביוגרפית-קבר, שבה האדם ביקש לכתוב על קברו את קורות חייו. מספר יצירות מוכרות ביותר של הספרות המצרית העתיקה, כמו כתבי הפירמידות וכתבי ארונות קבורה נכתבו במצרית קלאסית, שהמשיכה להיות שפת הכתיבה עד שנת 1300 לפני הספירה בערך. הסוגה הספרותית הידועה כ'סבייט' (הוראות), פותחה על מנת להעביר תורות והדרכה מאצילים. פפירוס איפוור, שיר קינה המתאר אסונות טבע וטלטלות חברתיות, הוא דוגמה בולטת. בתקופת הביניים הראשונה ובממלכה התיכונה, סגנון הספרות השתנה, כש"סיפורו של שאנהת" והאיכר צח הלשון הם מהקלאסיים שבספרות המצרית. בזמן זה נכתב גם פפירוס ווסטכר, סדרת סיפורים שסופרה לח'ופו בידי בניו, ועוסקת בנסים שנעשו בידי הכהנים. משלי אמנ-אמ-אפה נחשבים ליצירת מופת של ספרות המזרח הקרוב.

מצרית מאוחרת דוברה מתקופת הממלכה החדשה ואילך והיא מיוצגת במסמכים מנהליים של תקופת רעמסס (שושלות 19 ו-20), בשירת אהבה ובסיפורים, כמו גם בכתבים דמוטיים וקופטיים. לקראת סוף תקופת הממלכה החדשה נכתבו סיפור ון-אמון והוראות אני. הסיפור הראשון עוסק באציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון ומאבקו לשוב למצרים; הטקסט מסמן גם את סוף מצרים המאוחדת ותחילת תקופת הביניים השלישית. משנת 700 לפני הספירה לערך נכתבו סיפורים והוראות סיפוריים, כמו הוראותיו של אונששונקי (Instructions of Onchsheshonqy), וכן מסמכים אישיים ועסקיים בכתב ובפאזה הדמוטית של המצרית. סיפורים רבים שנכתבו בצורה דמוטית במהלך התקופה היוונית-רומית  התרחשו בתקופות היסטוריות קודמות, כאשר מצרים הייתה אומה עצמאית שנשלטה על ידי פרעונים גדולים כמו רעמסס השני.

תרבות
חיי היומיום, משחקים ופנאי
שמאל|ממוזער|220px|המלכה נפרתרי משחקת סנת, ציור בקברה
המצרים הקדמונים עסקו במגוון פעילויות פנאי, ביניהן משחקים ומוזיקה. סנת, משחק לוח שבו הונעו כלים על פי סיכויים רנדומליים, היה פופולרי כבר בתקופות מוקדמות ביותר; משחק דומה אחר היה מהן, עם לוח משחק עגול. משחקי כדור וג'אגלינג היו פופולריים בקרב הילדים, וגם אגרוף מתועד בקבר בבני חאסן. העשירים בילו את זמנם גם בציד ובשיט.

מוזיקה וריקוד היו בילויים מקובלים לאלה שהיו להם האמצעים לכך. כלים עתיקים כוללים חליל ונבל, ואילו כלים הדומים לחצוצרה התפתחו מאוחר יותר. בממלכה החדשה, המצרים ניגנו על פעמונים, מצילתיים, טמבורינות ותופים, וייבאו לאוטות ונבלים מאסיה. הסיסטרום היה כלי מוזיקלי הדומה לרעשן, שהיה חשוב במיוחד בטקסים דתיים.

בישול

המטבח המצרי נשאר יציב להפליא לאורך זמן; ואכן, המטבח של מצרים המודרנית שומר על מספר קווי דמיון בולטים למטבח של הקדמונים. התזונה הבסיסית כללה לחם ובירה, בתוספת ירקות כמו בצל ושום, ופירות כמו תמרים ותאנים. כולם נהנו מיין ובשר בימי חג בעוד שהמעמדות הגבוהים התפנקו על בסיס קבוע יותר. ניתן היה להמליח או לייבש דגים, בשר ועוף, ואפשר היה לבשל אותם בתבשילים או לצלות על גריל.

אדריכלות

ממוזער|220px|אדריכלות מצרים העתיקה
האדריכלות במצרים העתיקה כוללת כמה מהמבנים המפורסמים ביותר בעולם: הפירמידה הגדולה של גיזה, מקדשי אבו סימבל, והמקדשים בכרנך. כל מיזמי הבנייה הגדולים אורגנו ומומנו בידי המדינה, והם מילאו תפקיד דתי, צבאי והיסטורי חשוב, ובעיקר חיזקו את הפרעה ופרסמו אותו, וכך הבטיחו את שמירת מורשתו לשנים רבות. המצרים היו בנאים מוכשרים בעלי ידע רב בשיטות בנייה וסקירת קרקעות. בעזרת חבלים וכלים פשוטים אחרים, האדריכלים יכלו לבנות מבני אבן גדולים בדיוק רב.

רוב המבנים במצרים העתיקה, כולל ארמון פרעה, נבנו מחומרים מתכלים כמו לבני בוץ ועץ, ולכן לא שרדו. מבנים חשובים כמו מקדשים וקברים היו אמורים להיות קיימים לעד ולכן נבנו מאבן. מבנה האבן הגדול הראשון בעולם, מערך הקבורה של ג'וסר, נבנה בתקופת השושלת השלישית כחיקוי אבן למבני העץ ולבני הבוץ ששימשו בחיים היום-יומיים.

האלמנטים האדריכליים ששימשו במערך הקבורה של דחשור, כולל בנייה של גגות מאבנים עצומות שנתמכות בידי הקירות החיצוניים ועמודים צפופים, המשיכו להיות בשימוש במשך רוב ההיסטוריה של התרבות המצרית הקדומה. גם סגנונות קישוט שקיימים כבר בממלכה הקדומה, כמו מוטיב הפפירוס והלוטוס, מהווים מוטיב חוזר בכל האדריכלות המצרית לאחר מכן.

מבנה הקבורה המוקדם ביותר במצרים העתיקה היה המסטבה, מבנה מלבני בעל גג שטוח, מאבן או לבני בוץ, שנבנה מעל לחדר קבורה תת-קרקעי. המסטבה היה הקבר המקובל ביותר בקרב האצולה בממלכה הקדומה, והפירמידה הראשונה, פירמידת המדרגות של דחשור, היא למעשה סדרה של מסטבות אבן שנבנו זו על גבי זו. פירמידת המדרגות כנראה הייתה ההשראה לפירמידות האמיתיות הראשונות. פירמידות נבנו בידי הפרעונים של הממלכה הקדומה והתיכונה, אך לאחר מכן שליטים עברו לקברים פחות בולטים, חצובים בסלע. פרעונים בממלכה החדשה בנו את קבריהם החצובים בסלע בעמק המלכים, ובתקופת הביניים השלישית, פרעונים הפסיקו לבנות מבני קבורה מלכותיים גדולים.

המקדשים המצריים העתיקים ביותר שהשתמרו, מהממלכה הקדומה, הם אולמות יחידים, בעלי גגות אבן הנתמכים בעמודים. המקדשים המשויכים לפירמידות בגיזה הם דוגמאות לסוג מוקדם זה של מקדש. בתקופת השושלת החמישית, הפרעונים פיתחו את מקדש השמש, שמוקדו היה באובליסק הידוע כ"אבן הבנבן". סביב אבן הבנבן ומבנים אחרים במקדש היה קיר חיצוני, והם חוברו לנילוס דרך שביל מרוצף ומוגבה שבסופו "מקדש עמק". בממלכה החדשה, אדריכלים הוסיפו את ה'פילון', החצר החיצונית, ואולם סגור עם עמודים, המכונה 'היפוסטיל', לפני המבנה הפנימי של המקדש. מכיוון שלאנשים הפשוטים לא הותר להיכנס אל מעבר לאולם הכניסה הפתוח, האלוהות שהתגוררה באולם הפנימי הייתה מרוחקת מהעולם החיצוני. סוג זה של מקדש שימש עד לתקופה התלמאית והרומית.

אמנות

ממוזער|שמאל|220px|מנה ומשפחתה בציד בביצות, קבר מנה, בערך 1400 לפנה"ס
ממוזער|שמאל|220px|דגמי קברים מצריים כחפצי קבורה
המצרים יצרו אמנות ששירתה מטרות פונקציונליות ולא למטרות של ביטוי יצירתיות. במשך 3500 שנים שמרו אמנים על צורות אמנותיות שהתפתחו בתקופת הממלכה הקדומה, תוך התאמה לעקרונות קשיחים, ולא הושפעו כמעט מהשפעה חיצונית או שינוי פנימי. סטנדרטים אמנותיים אלה – קווים, צורות ושטחי צבע פשוטים בצירוף המאפיין של הטלה שטוחה של דמויות ללא עומק – יוצרים תחושה של סדר ואיזון בתוך הציור או התבליט. בשל החוקים הקשיחים ששלטו בה שירתה האמנות המצרית את המטרות הפוליטיות והדתיות שלה באופן מדויק וברור.

הפרעונים השתמשו בתבליטים על גבי אסטלות, על קירות מקדשים או על אובליסקים כדי לתעד ניצחונות בקרב, ציוויים מלוכתיים וסצנות דתיות. אמנות זו האדירה את הפרעה, תיעדה את הגרסה שלו לאירועים היסטוריים, וביססה את היחס בין המצרים לבין האלוהיות שלהם. לאזרחים פשוטים הייתה גישה לאמנות קבורה, כמו פסלי ה'שבטי' וספרי המתים, והם האמינו שאלה יגנו עליהם בחיים שלאחר המוות.

המצרים לא הבחינו בין טקסט לבין ציור, והשניים היו ארוגים זה בזה על קירות מקדשים וקברים, ארונות קבורה, אסטלות, ואפילו פסלים. מנטליות זו משתקפת אפילו בדוגמאות המוקדמות ביותר של האמנות המצרית, כמו לוח השחיקה של נערמר, שבה ניתן לקרוא את הדמויות המוצגות גם כהירוגליפים.

אמונות דתיות

ממוזער|220px|ספר המתים היה מדריך למסעו של הנפטר בעולם הבא.
ממוזער|220px|האלים הורוס, אנוביס ואוסיריס בקבר חרמחב (KV57 ) בעמק המלכים.
האמונה באלים ובחיים לאחר המוות הייתה מרכזית ביותר בתרבות המצרית מתחילתה. לפרעה הייתה זכות לשלוט בשל הקשר שלו עם האלים, והוא פעל כמקשר בין עולם הרוח לעולם החומר. הפנתאון המצרי היה מאוכלס במגוון רחב של אלים שלהם היו כוחות על-טבעיים, אם כי מוגבלים לפעמים, ושאליהם ניתן היה לקרוא לעזרה או להגנה. האלים לא תמיד היו טובים לאדם, ולפעמים היה צורך להשקיט את כעסם בתפילות או בקרבנות. המבנה של פנתיאון האלים השתנה כל הזמן כשאלים חדשים קודמו בהיררכיה, אך הכהנים לא עשו כל מאמץ לארגן את סיפורי הבריאה והמיתוסים האחרים, שסתרו לעיתים זה את זה, למערכת עקבית אחת.

מבחינה רשמית, הפולחן לאלים נעשה במקדשים, בידי כהנים שפעלו כשליחים של הפרעה. במרכז המקדש הוצב פסל האל, שבו הגשים האל את עצמו. המקדשים לא היו מקומות של פולחן ציבורי או של אסיפות, ורק בימי חג, בטקסים או בחגיגות, הוצא פסל האל מן המקדש. באופן רגיל, התחום של האל היה סגור בפני העולם החיצוני, והיה נגיש רק לפקידי המקדש; אזרחים רגילים שרצו קשר ישיר יותר עם האל יכלו לעבוד לפסלים פרטיים בבית, וקמעות סיפקו הגנה אישית מתמדת מפני כוחות הכאוס. לאחר תקופת הממלכה החדשה, הושם פחות דגש על הקשר של הפרעה לאל, ולכן גם על התפקיד שלו כמתווך בינו לבין העולם האנושי, והמנהגים הדתיים השתנו לפולחן ישיר יותר של האל. כתוצאה מכך, הכהנים פיתחו מערכת של אורקלים כדי לתקשר את רצונו של האל ישירות לעם. אורקל היה עשוי להיות פסל של האל שנשאל שאלה של כן ולא, לה הוא ענה בעזרת מניפולציות נסתרות של הכנן. הכהנים יכלו גם להציב שאלות לאורקל מאחורי דלת סגורה. אורקלים נעשו פופולריים ביותר לפסקים משפטים או להצדקת פעולות צבאיות והחלטות פוליטיות.

המצרים האמינו שכל אדם מורכב מחלק פיזי וחלק רוחני. בנוסף לגוף, לכל אדם יש 'שעות' (צל), 'בא' (אישיות או נשמה), 'קה' (כוח חיים) ו'רן' (שם). הלב, ולא המוח, נחשב למושב המחשבות והרגשות. לאחר המוות, ההיבטים הרוחניים שוחררו מהגוף ויכלו לנוע באופן חופשי, אך הם נצרכו למשהו פיזי (תחליף, פסל למשל) שיהווה עבורם בית קבוע. המטרה האולטימטיבית של הנפטר הייתה להצטרף ל'קה' ול'בה' שלו ולהיעשות לאחד מה"מתים הברוכים", הממשיכים לחיות כ'אח'. כדי שדבר זה יקרה, הנפטר היה צריך להישפט כראוי לכך במשפט, שבו הלב נשקל כנגד 'נוצת המעאת', או האמת. אם הוא נמצא ראוי, המשיך הנפטר להתקיים על פני הארץ באופן רוחני.

מנהגי קבורה
למצרים הקדמונים הייתה מערכת מורכבת של מנהגי קבורה. הם האמינו שיש צורך לשמור על מנהגים אלה כדי להבטיח חיים לאחר המוות. מנהגים אלה כללו שימור של הגופה בחניטה, טקסי קבורה, וקבורה לצד חפצים שישמשו את הנפטר בחיים שלאחר המוות.

שמאל|ממוזער|220px|אנוביס, אל שקשור לנושאי מוות וקבורה, מטפל במומיה
לפני תקופת הממלכה הקדומה, גופות שנקברו בקברים במדבר שומרו באופן טבעי בשל היובש. תנאי היובש במצרים המשיכו לשרת את העניים, שלא יכלו לשלם על הכנות הקבורה המורכבות בהן השתמשה האליטה. אולם, מצרים עשירים רבים איבדו את יתרון החניטה הטבעית של המדבר כשהחלו לקבור את מתיהם בקברי אבן. כתוצאה מכך, האליטה בממלכה הקדומה והתיכונה החלה להשתמש בחניטה מלאכותית, שכללה הוצאה של האיברים הפנימיים, עטיפת הגופה בבד, ציפויה בגבס או בשרף, ולפעמים ציור או פיסול של פרטי הפנים. בתום תהליך החניטה, נקברה הגופה בסרקופג או בארון עץ. החל מהשושלת הרביעית, המעיים, הריאות, הכבד והקיבה שומרו בנפרד בכד וקיבלו הגנה סמלית מפסלים של ארבעת בני הורוס.

עד תקופת הממלכה החדשה, המצרים כבר הגיעו למומחיות באמנות החניטה; הטכניקה הטובה ביותר ארכה 70 יום וכללה הסרה של האיברים הפנימיים, הוצאת המוח דרך האף, וייבוש הגופה בתערובת של מלחים. לאחר מכן, נעטפה הגופה בבד עם קמיעות מגינים שהושמו בין השכבות, והוצבה בארון מעוטר דמוי-אדם. מומיות מהתקופה המאוחרת גם הוצבו בקופסאות מומיה צבועות. פרקטיקת שימור הגופה הידרדרה בתקופה התלמאית והרומית, בעוד דגש רב יותר ניתן למראה החיצוני של המומיה, אשר עוטרה במעוינים מורכבים שנעשו בבד העוטף.

כל נפטר, בלי קשר למעמדו הכלכלי או החברתי, נקבר יחד עם חפצים שיועדו לו, כגון מזון או תכשיטים. העשירים נקברו עם כמויות גדולות יותר של חפצי יוקרה ואפילו רהיטים. החל מהממלכה החדשה, ספרי מתים נכללו בקבר, ובהם לחשים והוראות לשמירה בחיים שלאחר המוות. בתקופת הממלכה החדשה נוספו גם פסלי שאטי, על מנת לבצע עבודות פיזיות בחיים שלאחר המוות.

כל קבורה מצרית לוותה בטקסים שבהם הנפטר הוחיה מחדש באופן מאגי. פרוצדורה זו כללה נגיעה בפה ובעיניים של המת בכלים טקסיים כדי להשיב את כוח הדיבור, התנועה והראייה. לאחר הקבורה, היו צריכים קרובי הנפטר להתפלל לזכותו של הנפטר, ומדי פעם להביא מזון לקברו.
הנשים במצרים העתיקה הוו חלק מהריטואל הדתי של טקסי הקבורה בשמשן כמקוננות מקצועיות. הן ביצעו את תפקידן בקבוצות כבדרך כלל כשהן פרועות שיער וידיהן מורמות מעל ראשיהן כשהן בוכות, שרות קינות ורוקדות ריקודי אבל. כל זאת תוך תהליך לקיחת הגופה לקבר.

עדויות ארכאולוגיות המעידות על שימוש נפוץ בארונות קבורה בני 2500 שנה נחשפו בנקרופוליס דרומית לקהיר.

לבוש
לבוש הגברים בני המעמד הגבוה היה בגד לבן עם קפלים. לבוש הנשים היה גם הוא לבן אך ללא קפלים, שמלה ארוכה וישרה. העניים והמשרתים כמעט ולא לבשו דבר.

בגדיהם היו עשויים פשתן, בד שהוא איכותי בעמידותו עם סיבים ארוכים, וקליל ואוורירי המתאים למזג האוויר החם של אזור מצרים. תהליך הכנת הבד כלל את גידול הצמח פשתן, טוויית סיביו לחוטים ואריגתם באמצעות נול.

בנוסף לבגדים, במצרים העתיקה נהגו הנשים והגברים העשירים גם להתאפר, ענדו תכשיטים ועטו פאות נכריות, שכיסו ראשים מגולחים לחלוטין, מחשש לכינים. האופנה של שיער והפאות הייתה נפוצה מאוד במצרים, דבר שגרם להתפתחות תעשייה ענפה בתחום זה ולריבוי מקצועות הקשורים בשיער למשל ספרות, ייצור פאות, הכנת שמנים ארומטיים לשיער וייצור קישוטי שיער מיוחדים. המצרים הקפידו על חבישת פיאות בהתאם למעמדם.

צבא

ממוזער|220px|תות ענח' אמון מסתער על אויבים על המרכבה שלו, השושלת השמונה-עשרה.
הצבא המצרי היה אחראי לשמירת הדומיננטיות של מצרים באזור. הצבא הגן על משלחות הכרייה לסיני בתקופת הממלכה הקדומה ולחם במלחמות אזרחים בתקופות הביניים הראשונה והשנייה. הצבא היה אחראי לשמירה על ביצורים לאורך דרכי המסחר הראשיות, כמו אלה שנמצאו בעיר בוהן בדרך לנוביה. מבצרים הוקמו גם כדי שיהוו בסיסי צבא, כמו המבצר בסילה, שהיה בסיס למסעות למזרח. בממלכה החדשה, סדרה של פרעונים השתמשה בצבא המצרי כדי לכבוש את כוש וחלקים מארץ ישראל וסוריה.

הציוד הצבאי הטיפוסי כלל קשתות וחצים, כידונים, ומגינים שנעשו על ידי מתיחה של עור חיה על מסגרת עץ. בממלכה החדשה, הצבא החל להשתמש במרכבות שהובאו לראשונה בידי החיקסוס בתקופת הביניים השנייה. כלי הנשק והשריון השתפרו לאחר תחילת השימוש בברונזה: המגינים נעשו כעת מעץ מלא עם ציפוי ברונזה, חוד הכידון היה מברונזה, וסוג של חרב קצרה שנעשתה מברונזה אומצה מחיילים אסיאתיים.

הפרעה בדרך כלל תואר באמנות ובספרות כרוכב בראש צבאו, ויש עדויות לכך שלפחות כמה פרעונים אכן עשו זאת. החיילים גויסו מהאוכלוסייה כולה, אך בזמן הממלכה החדשה, ובעיקר לאחריה, נשכרו חיילים מנוביה, כוש ולוב למלחמה עבור מצרים, תחת הפיקוד של קצינים מעמים אלה.

טכנולוגיה, רפואה ומתמטיקה
טכנולוגיה

בטכנולוגיה, רפואה ומתמטיקה, מצרים העתיקה השיגה סטנדרט גבוה יחסית של פרודוקטיביות ותחכום. הנְסוּתָנוּת המסורתית, כפי שמעידים הפפירוסים של אדווין סמית' ואברס (בערך 1600 לפני הספירה), נזקף לראשונה לזכות מצרים. המצרים יצרו אלפבית ומערכת עשרונית משלהם.

פאינס וזכוכית
ממוזער|שמאל|220px|ייצור זכוכית הייתה אמנות מפותחת מאוד.
עוד לפני תקופת הממלכה הקדומה, פיתחו המצרים הקדמונים חומר זכוכית המכונה פאינס, שאליו התייחסו כסוג של אבן מלאכותית למחצה. פאינס היא קרמיקה שאינה חימר העשויה מסיליקה, כמויות קטנות של סיד ונתרן חמצני וחומר צבע, בדרך כלל נחושת. החומר שימש לייצור חרוזים, אריחים, פסלונים וכלים קטנים. ניתן להשתמש במספר שיטות ליצירת פאינס, אך בדרך כלל הייצור כלל יישום של חומרי האבקה בצורה של משחה על ליבת חימר, שנשרפה לאחר מכן. על ידי טכניקה קשורה, המצרים הקדמונים ייצרו פיגמנט הידוע ככחול מצרי, הנקרא גם כחול פריט, אשר מיוצר על ידי איחוי (או סינטור) סיליקה, נחושת, סיד ואלקלי כגון נאטרון. ניתן לטחון את המוצר ולהשתמש בו כפיגמנט.

המצרים הקדמונים יכלו לייצר מגוון רחב של חפצים מזכוכית במיומנות רבה, אך לא ברור אם הם פיתחו את התהליך באופן עצמאי. כמו כן, לא ברור אם הם ייצרו זכוכית גולמית משלהם או רק ייבאו מטילים מוכנים מראש, אותם הם המיסו ועיבדו. עם זאת, הייתה להם מומחיות טכנית ביצירת חפצים, כמו גם הוספת יסודות קורט כדי לשלוט על צבע הזכוכית המוגמרת. ניתן לייצר מגוון של צבעים, כולל צהוב, אדום, ירוק, כחול, סגול ולבן, והזכוכית יכולה להיות שקופה או אטומה.

רפואה

הבעיות הרפואיות מהם סבלו המצרים הקדמונים היו קשורות בסביבת המחיה הטבעית שלהם. המגורים סמוך לנילוס הביאו להתפרצותן של מחלות טפיליות שונות, כגון מלריה ובילהרציה, שגרמו לפגיעה בכבד ובמעיים. מקרי פציעות כתוצאה מהיתקלות בתנינים והיפופוטמים ששכנו בנילוס היו שכיחים אף הם והצריכו טיפול. בנוסף על כך היה הנזק המצטבר שנגרם בשל לחץ על עמוד השדרה והמפרקים כתוצאה מהעבודה הפיזית הקשה בחקלאות ובבניין ופציעות שנגרמו כתוצאה מתאונות עבודה.

התזונה של השכבות האמידות באוכלוסייה הייתה עשירה בסוכרים והביאה לעיתים קרובות להתפתחות דלקות חניכיים. המומיות החנוטות של רבים מבני המעמדות הגבוהים חושפות עודף משקל ומצב בריאותי רעוע כתוצאה מאכילה וסביאת יתר. תוחלת החיים הצפויה באותם ימים למצרי הממוצע הייתה כ-35 שנים לגברים וכ-30 שנים לנשים, ותמותת תינוקות הייתה נפוצה (כשליש מהאוכלוסייה לא הגיעה לגיל בגרות).

הרופאים של מצרים העתיקה היו מוערכים ביותר במזרח התיכון הקדום בשל כישוריהם הריפויים, וחלקם, כגון הרופא אמנחותפ, נותרו מפורסמים שנים רבות לאחר מותם. הרודוטוס מציין את הדרגה הגבוהה של התמחות בקרב הרופאים המצריים, כאשר חלקם התמחו ברפואת הראש והבטן בעוד שאחרים התמחו ברפואת עיניים ורפואת שיניים. ההכשרה של הרופאים התקיימה במוסד שנקרא בשם "בית החיים". במיוחד נודעו בתי החיים בערים פר-בסט בזמן הממלכה החדשה ואבידוס וסאיס בתקופה המאוחרת. פפירוסים רפואיים מצביעים על ידע רב באנטומיה, טיפול בפציעות וטיפולים פרקטיים שונים.

הרופאים המצרים השתמשו בשיטות טיפול מגוונות: פצעים טופלו באמצעות חבישות עם בשר נא, בד פשתן לבן, תפרים, פדים, וחבישות עם צמר גפן טבול בדבש למניעת זיהומים. אופיום ותמצית צמח הבלדונה שימשו כמשככי כאבים. בטיפול בכוויות השתמשו בתחבושות ספוגות בחלב אם. עובש (מלחם מקולקל, סוג של אנטיביוטיקה טבעית), דבש ומלחי נחושת שימשו למניעת זיהום מאבק ולכלוך של פצעי כוויות. המצרים נהגו לאכול שום ובצל שהאמינו כי הם בעלי סגולות רפואיות שונות.

מנתחים מצרים תפרו פצעים, קיבעו עצמות שבורות וביצעו כריתה של גפיים בסכנת נמק. במקרים קשים בהם לא יכלו להציל את החולים ממוות עשו הרופאים המצריים ככל יכולתם על מנת להקל את ייסוריהם. בנוסף לכך האמינו המצרים בסגולות הרפואיות של התפילה אל האלים ונהגו לשאת תפילותיהם אל האלה איסיס,
אלת הרפואה המצרית, בבקשת רפואה והחלמה.

טכנולוגיה ימית
ממוזער|שמאל|220px|ספינת ים של משלחת לפונת, מתבליט של מקדש המתים של חתשפסות , דיר אל בחרי.
המצרים הקדמונים ידעו להרכיב קרשים מעץ לכדי גוף ספינה  ושלטו בצורות מתקדמות של בניית ספינות  כבר בשנת 3000 לפני הספירה. המכון הארכאולוגי של אמריקה  מדווח כי ספינות הקרשים העתיקות ביותר הידועות הן סירות אבידוס. קבוצה של 14 ספינות שהתגלו באבידוס נבנו מלוחות עץ ש"נתפרו" זה לזה. הן התגלו על ידי האגיפטולוג דייוויד אוקונור מאוניברסיטת ניו יורק, ונמצא כי השתמשו ברצועות ארוגות כדי לקשור את הקרשים זה לזה, וקנים או עשב ממולאים בין הקרשים עזרו לאטום את ה"תפרים". מכיוון שהספינות היו קבורות כולן יחדיו וליד בית מתים השייך לפרעה חעא סח'מוי, במקור חשבו שכולן שייכות לו, אך אחת מ-14 הספינות מתוארכת לשנת 3000 לפני הספירה, וקנקני החרס שנמצאו בקבר עם הכלים מרמזים גם על תיארוך מוקדם יותר. הספינה המתוארכת לשנת 3000 לפני הספירה באורך 23 מטרים וכיום חושבים שהיא הייתה שייכת לפרעה קדום יותר, אולי חור אחע.

המצרים הקדמונים ידעו גם לחבר קרשי עץ עם מסמרי עץ  כדי להדק אותם זה לזה, תוך שימוש בזפת  לאיטום המחברים. הספינה של ח'ופו, כלי שיט באורך 43.6 מטרים במתחם הפירמידה של גיזה למרגלות הפירמידה הגדולה של גיזה מתקופת השושלת הרביעית בסביבות 2500 לפני הספירה, היא דוגמה בגודל מלא ששרדה ומילאה את ייעודה הסמלית של סירת השמש. המצרים הקדומים ידעו גם לחבר את הקרשים של ספינה זו יחד עם מחברי שגם ומגרעת.

ידוע כי ספינות ים גדולות שימשו רבות את המצרים בסחר עם ערי-מדינה במזרח הים התיכון, במיוחד גבל (חוף לבנון של ימינו), ובמספר משלחות במורד ים סוף לארץ פונת. למעשה אחת המילים המצריות המוקדמות ביותר לספינה ימאית היא "ספינת גבל", אשר הגדירה במקור סוג של ספינות ים מצריות ששימשו בשיט לגבל; עם זאת, עד סוף תקופת הממלכה הקדומה, המונח כלל ספינות ימיות גדולות, לא משנה מה יעדן.

בשנת 1977 התגלתה תעלה עתיקה מצפון לדרום המשתרעת מאגם תמסח ועד אגמי באלה. היא תוארכה לתקופת הממלכה התיכונה של מצרים על ידי אקסטרפולציה תאריכית של אתרים עתיקים שנבנו לאורך מסלולה.

בשנת 2011, ארכאולוגים מאיטליה, ארצות הברית ומצרים, שחפרו לגונה מיובשת הידועה בשם מרסה גאוואסיס , חשפו עקבות של נמל עתיק שהשיק מסעות ימיים מוקדמים, כגון הפונת של חתשפסות, משלחת אל האוקיינוס הפתוח. כמה מהעדויות המעוררות ביותר של האתר ליכולת הימאות של המצרים הקדמונים כוללות ספינות עץ גדולות ומאות מטרים של חבלים, עשויים מפפירוס, מפותלים בצרורות ענק. בשנת 2013, צוות של ארכאולוגים צרפתיים-מצריים גילה את הנמל העתיק ביותר בעולם הידוע, שראשיתו לפני כ-4,500 שנה, מתקופת המלך ח'ופו, על חופי הים האדום, ליד ואדי אל-ג'ארף (כ-110 מייל דרומה מסואץ).

מתמטיקה

ממוזער|שמאל|220px|העתק מדויק של המפה האסטרונומית בקברו של סנמות, השושלת השמונה-עשרה.
הדוגמאות המוקדמות ביותר לחישובים מתמטיים מתוארכים לתקופת נקאדה הקדם-שושלתית, ומראות מערכת ספרות מפותחת במלואה. חשיבותה של המתמטיקה למצרי המשכיל עולה במכתב בדיוני של הממלכה החדשה, שבו הכותב מציע תחרות אקדמית בין עצמו לפקיד אחר בנוגע למשימות חישוב יומיומיות כגון חישוב שטח אדמה, עבודה ותבואה. כתבים כמו פפירוס רינד ופפירוס מוסקבה מראים שהמצרים הקדמונים יכלו לבצע את ארבע הפעולות המתמטיות הבסיסיות - חיבור, חיסור, כפל וחילוק - להשתמש בשברים, לחשב את שטחיהם של מלבנים, משולשים ומעגלים ולחשב את נפחיהם של קופסאות, עמודים ופירמידות. הם הבינו מושגים בסיסיים של אלגברה  וגאומטריה , ויכלו לפתור מערכות משוואות ליניאריות.

הסימון המתמטי היה עשרוני, והתבסס על סימני חרטומים לכל חזקה של עשר עד מיליון. כל אחד מאלה יכול להיכתב את מספר הפעמים הדרוש כדי להוסיף למספר הרצוי. כדי לכתוב את המספר שמונים או שמונה מאות, הסמל של עשר או מאה נכתב שמונה פעמים בהתאמה. מכיוון ששיטות החישוב שלהם לא יכלו להתמודד עם רוב השברים עם מונה גדול מאחד, הם היו צריכים לכתוב שברים כסכום של מספר שברים. לדוגמה, הם פתרו את השבר שתי חמישיות לסכום של שליש ואחד חלקי חמש עשרה. טבלאות ערכים סטנדרטיות הקלו על כך. עם זאת, מספר שברים נפוצים נכתבו עם גליף מיוחד - המקבילה לשני שלישים המודרנית מוצגת בצד שמאל.

המתמטיקאים המצרים הקדמונים הכירו את משפט פיתגורס כנוסחה אמפירית. הם היו מודעים, למשל, לכך שלמשולש יש זווית ישרה מול היֶתֶר כאשר צלעותיו נמצאות ביחס של 3–4–5. הם הצליחו להעריך את שטחו של מעגל על ידי הפחתת תשיעית מקוטרו והעלאת התוצאה בריבוע:

שטח ≈ ,
קירוב סביר של הנוסחה πr2.

אוכלוסייה
הערכות לגבי גודל האוכלוסייה במצרים העתיקה נעות בין 1-1.5 מיליון באלף השלישי לפני הספירה ועד 2–3 מיליון באלף הראשון לפני הספירה, לפני שגדלה באופן משמעותי לקראת סוף אותו מילניום.

ארכאוגנטיקה
על פי ההיסטוריון ויליאם שטיבלינג (William Stiebling) והארכאולוגית סוזן הלפ (Susan N. Helft), ניתוחי DNA סותרים על דגימות גנטיות עדכניות כמו המומיות המלכותיות של אל-עמארנה הובילו לחוסר קונצנזוס לגבי ההרכב הגנטי של המצרים הקדמונים ומוצאם הגאוגרפי.

ההיסטוריה הגנטית של מצרים העתיקה היא תחום מתפתח, והיא רלוונטית להבנת אירועים דמוגרפיים באוכלוסייה המחברים את אפריקה ואירואסיה. עד היום, כמות ניתוחי ה-aDNA הגנומיים על דגימות עתיקות ממצרים וסודאן עודנה מועטה, אם כי מחקרים על קבוצות הפלוגים חד-הוריות אצל פרטים קדומים נערכו מספר פעמים ומצביעים באופן כללי על זיקה לקבוצות אפריקאיות ואירואסיות אחרות.

ממוזער|שמאל|120px|מודל שושלתי של הגנום המצרי NUE001  מנווייראט (Nuwayrat) (2855–2570 לפנה"ס).
ניתוחי הגנום המלאים והמתקדמים ביותר כיום פורסמו במאמר משנת 2025 בכתב העת המדעי Nature, מחקר גנטי של גנום שלם של זכר מצרי בוגר מתקופת הממלכה הקדומה בעל מעמד גבוה יחסית, שכונה "פרט מהממלכה העתיקה (NUE001)" , שתוארך באמצעות פחמן דו-חמצני לשנים 2855-2570 לפנה"ס, עם מנהגי קבורה המיוחסים ארכאולוגית לשושלת השלישית והרביעית, שנחפר בנווייראט (נואט, نويرات), בצוק 265 ק"מ דרומית לקהיר. לפני מחקר זה, ריצוף גנום שלם של מצרים קדמונים מהתקופות המוקדמות של ההיסטוריה השושלתית המצרית טרם הושלם, בעיקר בגלל תנאי שימור ה-DNA הבעייתיים במצרים. הגופה הונחה בשלמותה בכלי חרס עגול גדול ללא חניטה, ולאחר מכן הוצבה בתוך קבר בצוק, מה שמסביר את רמת השימור הטובה יחסית של השלד וה-DNA שלו. נמצא שרוב הגנום שלו קשור למוצא נאוליתי צפון-אפריקאי, אך כ-20% ממקור מוצאו הגנטי עשוי להיות ב המזרחי, הכולל את מסופוטמיה. בסך הכל, המחקר משנת 2025 "מספק ראיות ישירות למוצא גנטי הקשור לסהר הפורה המזרחי במצרים העתיקה". קשר גנטי זה מצביע על כך שהיו זרמי הגירה קדומים מהסהר הפורה המזרחי למצרים, בנוסף לחילופי חפצים ותמונות (בעלי חיים וצמחים מבויתים, מערכות כתב...) שכבר נצפו. זה מצביע על דפוס של התפשטות תרבותית ודמוגרפית רחבה מאזור מסופוטמיה , שהשפיעה הן על אנטוליה והן על מצרים בתקופה זו. המחברים הכירו במספר מגבלות של המחקר, כגון התוצאות הנובעות מגנום מצרי יחיד ומגבלות ידועות לחיזוי תכונות פנוטיפיות ספציפיות באוכלוסיות שלא נחקרו מספיק.

ניתוחים גנומיים חלקיים קודמים נערכו על דגימות מאוחרות בהרבה שנמצאו בעמק נהר הנילוס, אבו סיר אל-מלק, מצרים, מתוארכים לתקופה שבין 787 לפנה"ס ל-23 לספירה. שניים מהפרטים תוארכו לתקופה הקדם-תלמית (הממלכה החדשה עד התקופה המאוחרת), ופרט אחד לתקופה התלמית. תוצאות אלו מצביעות על המשכיות גנטית של המצרים הקדמונים עם המצרים המודרניים. התוצאות מצביעות עוד על קרבה גנטית קרובה בין המצרים הקדמונים לאוכלוסיות המזרח-תיכוניות , במיוחד קבוצות עתיקות מהלבנט.

ממוזער|שמאל|220px|מקדש הורוס השמור באדפו הוא מודל לאדריכלות מצרית.
מצרים קדמונים הפגינו גם זיקה גנטית לנובים מדרום למצרים, בסודאן של ימינו. עדויות ארכאולוגיות והיסטוריות תומכות ביחסי גומלין בין אוכלוסיות מצריות לנובים לפני יותר מ-5000 שנה, עם דינמיקה חברתית-פוליטית בין מצרים לנובים שנעה בין דו-קיום בשלום לניסיונות כיבוש מוצלחים באופן משתנה. מחקר על שישים ושישה בני אדם נובים קדומים גילה קשר משמעותי עם מצרים קדמונים, המאופיין בנוכחות של כ-57% מוצא לבנטיני מתקופת הנאוליתית/ברונזה אצל בני אדם אלה. זרימת גנים כזו של מוצא לבנטיני תואמת עדויות ארכאולוגיות ובוטניות, המצביעות על תנועה נאוליתית לפני כ-7,000 שנה.

מצרים מודרניים, כמו נובים מודרניים, עברו לאחר מכן גם אירועי ערבוב ותרמו גם מוצאים אפריקאים "תת-סהרה" וגם מוצאים מערב-אסייתיים, מאז התקופה הרומית, עם משמעות על סחר העבדים האפריקאי ועל התפשטות האסלאם .

חוקרים מסוימים, כמו כריסטופר אהרט , מזהירים כי יש צורך באזור דגימה רחב יותר וטוענים כי הנתונים הנוכחיים אינם חד משמעיים לגבי מקורם של המצרים הקדמונים. הם גם מצביעים על בעיות במתודולוגיה ששימשה בעבר, כגון גודל הדגימה, גישת ההשוואה ו"פרשנות מוטה" של הנתונים הגנטיים. הם טוענים בעד קשר בין מצרים העתיקה לקרן הצפונית של אפריקה. השקפה אחרונה זו יוחסה למקורות ראיות ארכאולוגיים, גנטיים, לשוניים וביולוגיים אנתרופולוגיים תואמים, המצביעים באופן כללי על כך שהמצרים והנובים הקדומים ביותר היו צאצאי אוכלוסיות בצפון-מזרח אפריקה.

לוח שנה
במצרים העתיקה נהגו שני לוחות שנה. לוח שנה ירחי ששימש כלוח דתי, ולוח אזרחי שבו אורך השנה תמיד 365 ימים ללא שנה מעוברת. השנה נחלקה ל-12 חודשים בני 30 יום וחמשה ימים נוספים בין סוף השנה לתחילת השנה החדשה. היממה החלה בעלות השחר והחודש הירחי הסתיים בראיית הירח האחרונה שאז הוא זורח זמן קצר לפני השמש. בתקופה מסוימת הונהג מחזור של 25 שנה שמהן 9 שנים בנות 13 חודשים, באופן זה הלוח הירחי הותאם ללוח האזרחי בדיוק רב, רק כעבור למעלה מ-500 שנה יצטבר פער של יום אחד בין הלוח הירחי למופעי הירח. תלמי השלישי הכריז בצו קנופוס על תיקון סטיית הלוח האזרחי מיום זריחת סיריוס בבוקר על ידי הוספת יום אחד מדי 4 שנים, הכרזה זו לא יושמה בפועל עד כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית שבה נהג הלוח היוליאני שמבוסס על תיקון זה.

לדעת חנן אשל וסשה שטרן, הגעת הלוח האזרחי לארץ ישראל בתקופת שלטון בית תלמי הביאה ליצירת לוח השנה במגילות קומראן.

מורשת
ממוזער|שמאל|220px|כריכת תיאור מצרים (Description de l'Égypte), פורסם ב-38 כרכים בין 1809 ל-1829.
התרבות והאנדרטאות של מצרים העתיקה הותירו מורשת מתמשכת בעולם. הציוויליזציה המצרית השפיעה באופן משמעותי על ממלכת כוש ומרואה, כאשר הן אימצו נורמות דתיות ואדריכליות מצריות (מאות פירמידות (בגובה 6–30 מטרים) נבנו במצרים וסודאן), כמו גם שימוש בכתב המצרי כבסיס לכתב המרואי . המרואית היא השפה הכתובה העתיקה ביותר באפריקה, מלבד מצרית, והייתה בשימוש מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה-5 לספירה. פולחן האלה איסיס, למשל, הפך פופולרי באימפריה הרומית, כאשר אובליסקים ושרידים אחרים הועברו חזרה לרומא. הרומאים ייבאו גם חומרי בניין  ממצרים כדי להקים מבנים בסגנון מצרי. היסטוריונים מוקדמים כמו הרודוטוס, סטראבון ודיודורוס סיקולוס חקרו וכתבו על הארץ, שהרומאים ראו בה מקום של מסתורין.

במהלך ימי הביניים והרנסאנס, דעכה התרבות הפגאנית המצרית לאחר עליית הנצרות ומאוחר יותר האסלאם, אך העניין בעתיקות המצרית נמשך בכתביהם של חוקרים מימי הביניים כגון דחול-נון אל-מיסרי  ואל-מקריזי. במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה החזירו מטיילים ותיירים אירופאים עתיקות וכתבו סיפורים על מסעותיהם, שהובילו לגל של אגיפטומניה  ברחבי אירופה, כפי שבא לידי ביטוי בסמליות כמו עין ההשגחה והחותם הגדול של ארצות הברית. עניין מחודש זה שלח אספנים למצרים, שלקחו, רכשו או קיבלו עתיקות רבות וחשובות. נפוליאון סידר את הלימודים הראשונים באגיפטולוגיה כשהביא כ-150 מדענים ואמנים לחקור ולתעד את ידיעת הטבע של מצרים, שפורסם בתיאור מצרים (Description de l'Égypte).

במאה ה-20, ממשלת מצרים וארכאולוגים כאחד הכירו בחשיבות כבוד תרבותי ושלמות בחפירות. מאז שנות ה-2010, משרד התיירות והעתיקות מפקח על חפירות ושחזור חפצים.

ראו גם
 אגיפטולוגיה

לקריאה נוספת
ג'יימס הנרי ברסטד, דברי ימי מצרים, פרידמן, 1957
רפאל בנבנשתי, "הכלכלה בשחר ההיסטוריה: מוסדות כלכליים במסופוטמיה באלף השלישי ותחילת האלף השני לפסה"נ". הוצאת מאגנס, ירושלים 2016. .

 מונטה, פייר, חיי יום יום במצרים בעולם העתיק – בתקופת הרעמססים, תל אביב, הוצאת עם הספר, 1963 (תרגום: דליה טסלר, עריכה מדעית: מגן ברושי) 

קישורים חיצוניים



 מצרים העתיקה – אתר המוחזק על ידי המוזיאון הבריטי המבטיח מבוא לתרבות מצרים העתיקה לילדים ונערים
 ההיסטוריה של ה-BBC: מצרים אתר המבטיח מבוא כללי מהימן וקישורים רבים נוספים.
 מצרים הדיגיטלית לאוניברסיטאות. אתר היוצא מגישה מחקרית ומביא כיסוי רחב של נושאים הקשורים במצרים העתיקה.
 מטלורגיה מצרית עתיקה

ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:אתרי המקרא
קטגוריה:העת העתיקה
קטגוריה:מצרים: היסטוריה
קטגוריה:ישויות פוליטיות בתנ"ך