תגובת החברה הדתית לרצח יצחק רבין

תגובת החברה הדתית לרצח יצחק רבין התאפיינה בהסתייגות גורפת וברורה ממעשה הרצח, על אף ההתנגדות המגזרית הרחבה לממשלת רבין השנייה. הרצח, שבוצע על ידי יגאל עמיר, סטודנט דתי-לאומי שצמח מתוך המגזר ופעל ממניעים אידאולוגיים ודתיים שלכאורה עליהם התחנך, עורר משבר ייחודי, עמוק ורב-ממדי בקרב ציבור זה. ייחודיות המשבר נבעה מהקשר המגזרי של הרוצח והמניעים שיוחסו לו, והביאה את המגזר הדתי-לאומי לערוך חשבון נפש. תגובה זו כללה דיונים הלכתיים נרחבים, בין היתר סביב מושגים כגון "דין רודף" שהיו במרכז השיח טרם הרצח. כמו כן, הרצח הניע שינויים חברתיים ופוליטיים ארוכי טווח בתוך המגזר, שהתבטאו בהקמת ארגונים חדשים כמו "ארגון רבני צהר" ובהגדרה מחודשת של היחס לסמכות המדינה ולמקומו של המגזר בשיח הציבורי הישראלי.

 היחס לרבין בציבור הדתי ימני טרם הרצח
רובו הגדול של הציבור הדתי לאומי נמנה עם הימין הפוליטי בישראל. המחאה בציבור זה כנגד ממשלת רבין ומדיניותה הייתה נרחבת. רובה של המחאה היה חוקי, אולם היו גם קבוצות שקראו לסירוב פקודה ולמרי אזרחי. בנוסף, היו גורמים קיצוניים שקראו לשימוש בכוח. הממשלה ספגה ביקורת מצד גורמים דתיים לאומיים וחרדיים בטענה שהיא אנטי-דתית. המחאה התייחסה גם לרבין עצמו, ובין השאר הועלו טענות על חלקו בירי על אלטלנה. בהפגנות הימין היו גם קריאות הסתה כמו "רבין בוגד" ו"רבין רוצח". כרזות המציגות את רבין עטוי כאפייה ומחבק את ערפאת נתלו ברחבי הארץ והונפו בהפגנות ימין. ערב יום הכיפורים 1995 התאספו מחוץ לבית ראש הממשלה קומץ אנשים דתיים, בהם יוסי דיין ואביגדור אסקין, וביצעו טקס "פולסא דנורא" בו ייחלו למותו. לדברי אסקין נערך יום קודם לכן טקס נוסף בנוכחות כעשרים רבנים בצפת.

התגובה המידית לרצח בציונות הדתית

בחוגי שוליים נשמעו קריאות שמחה עם הישמע דבר הרצח, אולם אצל רובו של הציבור הדתי אופיינו הימים הראשונים שאחרי הרצח בהלם. הלל ויס, שקרא להעמיד לדין את רבין על בגידה, אמר יומיים לאחר הרצח: "ההתבטאויות שלי נראות לי היום, לפחות בחלקן האלים, מיותרות ופסולות מאוד". אולם מאוחר יותר חזר בו ואמר: "אין לי שום בעיה עם מה שכתבתי לפני רצח רבין, כל זמן שלא חוקרים את פרשת אבישי רביב ואת תרומת החטיבה היהודית בשב"כ – יימח שמה וזכרה – לרצח".

רבנים מתונים, שקולם היה חרישי קודם לרצח, השמיעו אותו ברמה. הרב יהודה עמיטל התמנה כשר בממשלתו החדשה של שמעון פרס. המתונים השתמשו במקרה הרצח כדי להסביר מדוע לשיטתם צריך לעשות שימוש זהיר ביותר בהלכה כאשר באים לעסוק בענייני מדינה. הרב אהרון ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, נשא דרשה שבה סירב לקבל את ההתנערות מהאחריות לרוצח, והיא הודפסה בחוברות. "לפני עשרה ימים היינו מציינים אותו כסמל להצלחה... הלוואי שיכולנו לומר שמה שנעשה, נעשה כל כולו, לא בגין הדרך שבה עבר הבחור או בגלל החינוך שקיבל, אלא 'למרות' הכול. עלינו לשאול את עצמנו 'האומנם?!'". לעומתו פרופ' שלום רוזנברג, אף הוא מהזרם המתון, טען כי יגאל עמיר הוא עשב שוטה, שאינו מייצג את החינוך הדתי הלאומי, ודחה קבלת אחריות על מעשה הרצח. נערך כנס חשבון נפש ימים ספורים לאחר הרצח, פרי שיתוף פעולה נדיר בין המפד"ל ומימד. הרב יואל בן נון אמר כי ידוע לו על רבנים שפסקו דין רודף לרבין. הוא עורר בכך סערה גדולה ואף נרדף ונאלץ לעזוב את עפרה כעבור כ-8 שנים. דבריו שימשו כותבים מהשמאל שסברו שקשר של רבני ימין קיצוני הביא לרצח. במהלך משפטו יגאל עמיר חזר ואמר שהסיבה לרצח הייתה "דין רודף". כשנשאל מי נתן את הגושפנקא ענה "ידע עצמי ואנשי דת". רבני הימין הדגישו את חשיבות ההתרחקות מגורמים קיצוניים ואת חומרתה של עבירת "לא תרצח". הרב אברהם שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב ורב ראשי לשעבר, אמר ביחס לעמיר כי "יניקתו היא רק ממעיינות חיצוניים ועכורים". רבני קריית ארבע יצאו בחריפות כנגד הבעת אהדה לרצח. הבסיס ההלכתי שמצא יגאל עמיר לפעולתו, "דין רודף", הוצג כלא רלוונטי. הובע גם חשש מהידרדרות למלחמת אחים בעקבות הרצח.

לפי אחד הסיפורים, הרב צבי טאו מישיבת הקו "הר המור" ובעל תפיסה ממלכתית,  יצא בליל הרצח לקונן מול קברי הרב קוק ובנו. שלילת הרצח מתוך עמדה זו הובעה גם בפרסומי הרב שלמה אבינר

לאורך השנים לעיתים נשמעים בקרב אוהדי בית"ר ירושלים, המזוהה עם קהל דתי-מסורתי, שירי שמחה לאיד על רצח רבין, המופנות נגדו ונגד אשתו, והערצה לרוצח יגאל עמיר. הנהגת המועדון התנערה מהשירים.

התגובה לאחר זמן

לאחר שבוע או שבועיים, בשל חלוף הזמן או כראקציה להאשמות הקשות משמאל, השתנתה התגובה הדומיננטית לרצח. בקרב הציבור הדתי רווחה תחושה של רדיפה, בין היתר בשל חקירת רבנים. דתיים חשו מאוימים והיו מקרים של הטחת עלבונות ואף אלימות פיזית כלפיהם. במקביל להסתייגות מהרצח, נשמעו גם טענות כלפי גורמים שמחוץ למחנה הדתי. נשמעה הטענה שרבין, בהתעלמותו מהמתנחלים ובדחיקתם לפינה, היה אחראי במידה רבה לאווירה הציבורית הקשה נגדו. כן החלה לעלות גם בציבור הדתי טענת הקונספירציות בנוגע לזהות הרוצח. 

הרצח הוביל להתפתחויות נוספות. בעקבות תחושת הפילוג העזה בין חילונים לדתיים, הקימו רבנים בזרם המתון בציבור הדתי-לאומי, את עמותת "צהר"', המבקשת לגשר על הפערים אלה, ולעצב את דמותה היהודית של מדינת ישראל מתוך הידברות וחיפוש אחר מרכיבי זהות משותפים.

שנה לאחר רצח יצחק רבין, שחל בסמוך ליום פטירת רחל, החלו לציין את יום פטירת רחל במערכת החינוך הממלכתית-דתית כאירוע גדול, שמציינים בכל בתי הספר של הציונות הדתית, בזמן שיום הזיכרון הממלכתי ליצחק רבין נבלע בתוכו ומקבל תשומת לב מועטה, אם בכלל. מחקר של ורד ויניצקי-סרוסי משנת 2009 מצא שלפני רצח רבין, רוב בתי הספר הממלכתיים דתיים ציינו את יום פטירתה של רחל אמנו באופן מינורי בלבד. בסקר שנעשה על ידי קרן ברל כצנלסון בשנת 2025 נמצא כי 68% מהמורים בחינוך החרדי והממלכתי-דתי דיווחו שבבתי הספר שלהם מציינים את יום רחל אימנו במקום יום הזיכרון לרבין. הרב דוד סתיו יצא נגד תופעה זו.

מרכז יצחק רבין, המנציח את זכרו, מארח מדי שנה כ-10 אלף תלמידים ממסגרות החינוך הממלכתי, ובתי ספר בחינוך הממלכתי-דתי לא מגיעים למרכז יצחק רבין "באופן כמעט מוצהר, למרות שנים של ניסיונות", על פי ד"ר נורית כהן מהנהלת המרכז. כמו כן הוסיפה: "בחלק מבתי הספר הדתיים לא מציינים כלל את יום השנה לרצח רבין. חיילים וקצינים שמגיעים לכאן במסגרת השירות הצבאי אומרים לנו שמעולם לא ציינו בבית הספר את יום השנה לרצח. זו תעודת עניות, מעבר לזה שזו עבירה על החוק. מבתי ספר מהמגזר הערבי מגיעים לכאן מעט, ומבתי ספר חרדים לא מגיעים אלינו כלל".

 לקריאה נוספת 
 יואב שורק, רגע של צמרמורת: הציונות הדתית לנוכח רצח רבין, בתוך: הציונות הדתית: עידן התמורות, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 475–532.
 אביעזר רביצקי, "נחפשה דרכינו ונחקרה" - החברה הישראלית והציונות הדתית נוכח רצח רבין, בתוך: נרי הורוביץ (עורך), דת ולאומיות בישראל ובמזרח התיכון, הוצאת עם עובד, 2002, עמ' 254–277.

קישורים חיצוניים


 אבי שילון, אחרי 30 שנה, באתר הזמן הזה, נובמבר 2025


הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: יחסי דת ומדינה
קטגוריה:רצח יצחק רבין