סולם דיאטוני

הסולם הדיאטוני הוא סולם מוזיקלי הבנוי מ-7 צלילים שונים באוקטבה (הפתאטוני heptatonic) אשר עומד בבסיס רוב המוזיקה המערבית מימי הביניים ועד סוף המאה ה-19. במקלדת של פסנתר, הקלידים הלבנים יוצרים סולם דיאטוני של דו מז'ור. כל טרנספוזיציה של סולם זה (כגון סול מז'ור, רה מינור וכו') תכיל גם קלידים שחורים, כדי לשמור על אותו מבנה של טונים וחצאי טונים. ניתן גם להסתכל על סולם דיאטוני כשני טטרקורדים זהים (סדרה של ארבעה צלילים עוקבים) שמופרדים על ידי טון שלם.

הסולם הדיאטוני כולל חמישה טונים (מרווחים של טון שלם) ושני חצאי טון (מרווחים של חצי טון) אשר יחדיו מסתכמים לאוקטבה אחת. הסולמות הדיאטוניים הנפוצים ביותר הם המז׳ור והמינור הטבעי. סולמות אלה, כמו גם המודוסים של ימי הביניים (כגון דוריאן, פריגי, לידי, מיקסולידי וכו') מבוססים על רצף תווים דיאטוני אשר יכול להתחיל בדרגות שונות.

סולמות שאינם דיאטוניים במסורת המוזיקה המערבית כוללים את המינור ההרמוני והמינור המלודי, אשר משנים תווים ספציפיים במסגרת הסולם המינורי הטבעי.

המינור ההרמוני מעלה את הדרגה השביעית בסולם המינורי, וכך נוצר מרווח של טון וחצי בין הדרגה השישית לשביעית – מרווח שאינו קיים בסולמות דיאטוניים.

המינור המלודי מעלה הן את הדרגה השישית והן את השביעית בסולם העולה, וכך אף הוא שובר את הרצף הדיאטוני.

ניתן להשיג את שבעת התווים של כל סולם דיאטוני גם באמצעות שרשרת של שש קווינטות מושלמות. לדוגמה, ניתן לבנות את שבעת הצלילים של סולם דו מז'ור על ידי שרשרת הקווינטות: F–C–G–D–A–E–B.

יש עדויות לכך שכבר בשומר ובבל השתמשו בגרסה מוקדמת של הסולם הדיאטוני – לפי כתובות בכתב יתדות עם תיעוד של מוזיקה ומערכות כוונון. מערכת זו כללה שרשרת של שש קווינטות מושלמות, בדומה לבנייה של סולם דיאטוני מודרני.

 הסולם המז׳ורי 
המבנים המלודיים המוכרים ביותר, שהיוו את הבסיס למוזיקה של תקופת הפרקטיקה המקובלת (מ־1600 ועד היום), הם הסולמות מז'וריים ומינוריים. סולמות אלו מורכבים מקבוצת צלילים ספציפית, וכל צליל בתוך הסולם ממלא פונקציה מסוימת.

תכולת המרווחים של סולם דו מז'ור (העולה) המוצג היא: טון שלם, טון שלם, חצי טון, טון שלם, טון שלם, טון שלם, וחצי טון. את רצף הצלילים המוכר הזה אנו גם מזהים לפי הברות סולפג': דה, רה, מי, פה, סול, לה, טי, דה.

דרך נוספת להתסכל על מבנה הסולם המזורי היא הטטרקדורד. על ידי בחירת טטרקורד ראשוני שמתחיל בצליל דו (C) טטרקורד שני שמחובר לראשון בטון שלם (לעיתים נקרא טטרקורד מפורד), נוצר סולם דו מז'ור. השימוש בטטראקורדים לבניית סולמות מז'וריים מועיל במיוחד בנגינה על קלידים, שכן המבנה ברור הן מבחינה ויזואלית והן מבחינה פיזית.

כיוון שלכל הסולמות המז'וריים יש את אותו רצף מרווחים, הם נשמעים דומה למעט הבדלים בגובה הצליל (גבוה או נמוך).

 כוונון ופיתגורס: השפעת ההרמוניה על המערכת הטונאלית 
התפתחות מערכת הסולמות התפתחה לאור מחקר וגיוליים בתחום האקוסטיקה והמתמטיקה. לא התרחשה בחלל ריק גם שיטת הכוונון של הכלים שיחקה תפקיד מרכזי.

לפי המסורת, פיתגורס גילה את עקרונות ההרמוניה היחסית כאשר עבר ליד נפחיה ושמע את הפטישים מכים במתכות. הוא הבחין בכך שחלק מהצלילים שהפיקו היו הרמוניים, כלומר נשמעו טוב יחד, וגילה מרווחים הרמוניים קשורים ליחסים מספריים פשוטים:
 אוקטבה (2:1)
 קווינטה טהורה (3:2)
 קוורטה טהורה (4:3)

פיתגורס ניסה ליישם עקרונות אלה על מיתרים ויצר את אחת ממערכות הכוונון הראשונות כוונון פיתגוראי, המתבסס על סדרה ערימה של קווינטות טהורות. אולם מערכת זו יצרה בעיה: היא עבדה היטב רק בסולם אחד, כשניסו לנגן סולמות אחרים, המרווחים נשמעו "לא טהורים" או צורמים. תופעה זו נקראת "קומת פיתגורס" טעות מצטברת בכוונון שהובילה לכך סיבוב שלם של קווינטות אינו חוזר בדיוק באותו תדר.

כדי לפתור את הבעיה, תאורטיקנים ניסו מערכות כוונון אחרות. חלקן יצרו מרווחים צורמים במיוחד שנקראו "טון זאב", ואחרות העדיפו שלישים טהורים אך על חשבון קווינטות טהורות. הפתרון שהתקבל לבסוף הוצע על ידי וינצ'נצו גליליי (אביו של גלילאו): הוא הציע לחלק את האוקטבה ל־12 חצאי טון שווים.

כך נולד הכוונון השווה־ערך (Equal Temperament) שיטה שבה כל מרווח בין שני תווים סמוכים שווה בגודלו. היתרון הגדול של השיטה הוא שניתן לנגן בכל סולם על אותו כלי מבלי לבצע כוונון מחדש. עם הזמן, המוזיקאים והמאזינים התרגלו לצליל זה, גם אם המרווחים בו אינם טהורים לחלוטין מבחינה מתמטית.

 ימי הביניים 
המוזיקה המערבית המוקדמת, בעיקר בתקופת ימי הביניים (מהמאה ה-9 ועד המאה ה-13), התבססה על מודוסים דיאטוניים, מערכות של סולמות מוזיקליים שכל אחת מהן כוללת אוסף של שבעה צלילים שונים, בעלי פונקציות ייחודיות. המודוסים שימשו ללימוד ולשינון מוזיקה ליטורגית (דתית) של הכנסייה הקתולית.

אף על פי שהשתמשו בשמות מודוסים יווניים, המודוסים של ימי הביניים אינם זהים למודוסים היווניים הקדומים.

כל מודוס מאופיין בשלושה מרכיבים עיקריים:

 הטווח – לרוב כשאיפה לאוקטבה אחת (לעיתים נדירות הטווח גדול יותר).
 הטוניקה – הצליל המרכזי (בסיסי) של המודוס.
 הדומיננטה – צליל חשוב נוסף במודוס, שממלא תפקיד חזק במבנה המלודי.

בהתאם לאיזה צליל מהשבעה האלה מהווה את הטוניקה, מתקבל מודוס אחר:
מספרשם עברישם לועזירצף הצליליםהערה1יוניIonianC – D – E – F – G – A – B – Cסולם מז'ור (רגיל)2דוריDorianD – E – F – G – A – B – C – Dמינור עם שישית גבוהה3פריגיPhrygianE – F – G – A – B – C – D – Eמינור עם שנייה נמוכה4לידיLydianF – G – A – B – C – D – E – Fמז'ור עם רביעית גבוהה5מיקסולידיMixolydianG – A – B – C – D – E – F – Gמז'ור עם שביעית נמוכה6איוליAeolianA – B – C – D – E – F – G – Aסולם מינור טבעי7לוקריLocrianB – C – D – E – F – G – A – Bקווינטה מוקטנת
מודוסים דורי, פריגי, לידי מיקסולידי היו המודוסים ה"קדושים" ששימשו בפועל בכנסייה.

מאוחר יותר, נוספו גם המודוסים איולי ויוני, המהווים למעשה את מינור ומז'ור המודרניים.

כל המודוסים הללו מבוססים על הסולם הדיאטוני, כלומר, הם כוללים חמישה טונים ושני חצאי טון באוקטבה. המרחקים בין הצלילים משתנים לפי מיקום הטוניקה ולכן נוצרים מודוסים שונים.

יש עדויות לכך שכבר בשומר ובבל השתמשו בגרסה מוקדמת של הסולם הדיאטוני – לפי כתובות בכתב יתדות עם תיעוד של מוזיקה ומערכות כוונון. מערכת זו כללה שרשרת של שש קווינטות מושלמות, בדומה לבנייה של סולם דיאטוני מודרני.

גם בסין נמצאו חלילים בני 9000 שנה בעלי מספר חורים מדורג (4, 5, 6 עד 8), וחלקם תואמים את המרווחים של סולמות דיאטוניים, דבר המרמז על קיומו של עקרון דיאטוני גם בתרבויות אחרות ועתיקות.

 האבולוציה של סולמות המז'ור והמינור 
עם הזמן, מלחינים ומבצעים החלו לשנות בהדרגה את המודוסים המסורתיים, בעיקר על ידי התאמות כרומטיות של מרווחי הסיקונדות (שניות קטנות וגדולות) במודוסים השונים. אחת התופעות השכיחות הייתה שינוי הצליל הגבוה ביותר במודוס: כאשר הוא לא היה במרחק של חצי טון (סיקונדה קטנה) מתחת לטוניקה העליונה כפי שקורה מודוסים דורי, פריגי מיקסולידי הייתה נטייה להעלות אותו בחצי טון. מטרת שינוי זה הייתה ליצור תנועה מלודית חלקה יותר לעבר הטוניקה, בדומה למאפיינים המלודיים של סולם מז'ור ומינור הרמוני.

דוגמה לכך ניתן לראות בפרקטיקה של "סולמות מינוריים משתנים": כאשר במינור הטבעי (המקביל למודוס האיולי) הדרגה השביעית אינה מרוממת, התנועה אל הטוניקה (הדרגה הראשונה) פחות מודגשת. לכן, נהגו להגביה את הדרגה השביעית (ולעיתים גם את השישית) כדי ליצור תחושת מתח ופתרון – פעולה שהובילה ישירות להיווצרות הסולמות המינור ההרמוני והמינור המלודי.

גם במודוסים נמוכים יותר, שינויים דומים התרחשו. לדוגמה, כאשר הצליל שמתחת לטוניקה התחתונה לא היה במרחק של טון שלם ממנה – כפי שקורה במודוס הפריגי שינו לעיתים את הצליל כדי להגדיל את המרווח לשנייה גדולה (טון שלם), ובכך להימנע ממלכודת מלודית של חצי טון יורד בתחילת הסולם.

שינויים הדרגתיים אלו התרחשו במשך מאות שנים, בעיקר בתקופת הרנסאנס והמעבר אל הבארוק. הם תרמו לטשטוש הגבולות בין המודוסים המסורתיים ולהתכנסות הדרגתית אל מערכת טונאלית חדשה – מערכת הטונאליות המז'ורית-מינורית שהיא הבסיס של המוזיקה המערבית מהמאה ה־17 ועד היום.

למעשה, תהליך זה מייצג מעבר מתפיסה מוזיקלית מודאלית (מבוססת על מצבים) לתפיסה טונאלית (מבוססת על מרכז הרמוני ברור). כך נעלמו בהדרגה מרבית המודוסים מן הפרקטיקה המקובלת, ונשמרו בעיקר כאלמנטים תאורטיים או כמקורות השראה מחודשים במוזיקה מודרנית ומוזיקת עולם.

 תקופות שונות בהיסטוריה ו התפתחות של הסולם הדיאטוני 
במהלך תקופת הרנסאנס, תאורטיקנים החלו להרחיב את ההבנה של המודוסים ולהתאים אותה לפרקטיקה המוזיקלית המשתנה. אחד מהבולטים שבהם היה היינריך גלאראנוס (Henricus Glareanus), שתיאר במסה שלו Dodecachordon ("שנים-עשר מיתרים") לא פחות מ-12 מודוסים. בכך הרחיב את מערכת שמונת המודוסים הכנסייתיים המסורתיים.

גלאראנוס הבחין בכך שחלק מהמודוסים כללו את הצליל B♭ (סי-במול), בעוד שאחרים השתמשו ב-B טבעי. הוא השמיט את המודוס הלוקרי (שמתחיל ב-B ויוצר קווינטה מוקטנת, B–F), מכיוון שלא היה שימושי מוזיקלית, והתמקד באלה שהיו מעשיים בפועל.

עד תחילת תקופת הבארוק, החשיבות של טוניקה (צליל שורש מרכזי) ושל סולם גברה, והמודוסים המסורתיים החלו לפנות את מקומם למערכת חדשה: הסולמות המז'וריים והמינוריים. הסיבה המרכזית לכך היא שהסולמות הללו מחזקים באופן טבעי את האקורד המרכזי שלהם – הטריאדה הטונאלית ויוצרים תחושת מתח ופתרון ברורה.

למרות המעבר למערכת טונאלית, חלק מהמודוסים הקדומים המשיכו להופיע במוזיקה קלאסית, בעיקר כאמצעי להבעת צבעים מיוחדים או אווירה יוצאת דופן, וגם במוזיקת ג'אז, במיוחד מהמאות ה־20 וה־21.

 השימוש בסולם הדיאטוני במוזיקה מערבית ומודרנית 
הסולם הדיאטוני שימש כבסיס תאורטי ומעשי במוזיקה המערבית החל מהמאה ה־17, וביתר שאת בתקופות הבארוק, הקלאסיקה והרומנטיקה. בתקופות אלו התפתחה המערכת הטונאלית כלומר, מערכת שבה יש סולם מרכזי (מז'ור ומינור) וטוניקה המשמשת כ"בית" הצלילי של היצירה. סולמות אלו, המבוססים על חמישה טונים ושני חצאי טון, סיפקו שלד הרמוני ותחביר מוזיקלי ברור שאִפשר למלחינים לפתח מבנים מוזיקליים מורכבים כגון פוגות, סונטות וסימפוניות.

לצד השימוש הקלאסי, המוזיקה העממית באירופה ובאזורים נוספים נשענה אף היא על סולמות דיאטוניים. בלדות מסורתיות, שירים פולקלוריים, ונעימות ריקוד כמו ג'יגים, רילס ומאזורקות כולם נכתבו לרוב במסגרת סולמות דיאטוניים פשוטים.

במאה ה־20 וה־21, הסולם הדיאטוני ממשיך להוות בסיס עיקרי למוזיקה פופולרית:
 במוזיקת פופ ורוק, סולמות מז'וריים יוצרים אווירה קלילה, זורמת ואופטימית, בעוד סולמות מינוריים יוצרים תחושת עצב, מסתורין או עומק רגשי.
 במוזיקה אלקטרונית, במיוחד תת־ז'אנרים כמו EDM, House או Trance, נעשה שימוש בדיאטוניקה כחלק מהמנגנון שיוצר תחושת "עלייה" והתרגשות.
 גם בז'אנרים כמו ג'אז, אמנם יש חקירה הרמונית רחבה יותר, אך רבים מהסטנדרטים המודרניים נכתבים או מבוססים על סולמות דיאטוניים או מודוסים.

אחת הסיבות לכך הסולם הדיאטוני שומר על מרכזיותו לאורך מאות שנים היא שהוא משקף יחסים אקוסטיים פשוטים בין תדרים המבנה שלו מבוסס על מרווחים שנשמעים טבעיים ו"נכונים" לאוזן האנושית. המרווחים הללו מבטיחים תחושת יציבות, כיוון, מתח ופתרון כל אלה עקרונות קריטיים במבנה מוזיקלי נרטיבי.

גם בתרבויות שאינן ערביות, לעיתים קרובות מופיעים סולמות הקרובים לדיאטוניקה בין אם באזורים של סין, יפן, הודו או אפריקה אם כי במקרים רבים מדובר במערכת סולמות שונה (כמו פנטטונית, מיקרוטונאלית, ראגות וכו').

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:סולמות במוזיקה