שער הרחמים

שמאל|ממוזער|210px|מפת הר הבית
280px|ממוזער|פנורמה של שער הרחמים מכיוון מזרח
ממוזער|280px|שער הרחמים בציורו של דייוויד רוברטס (ליתוגרפיה של הצייר לואי האג), 1842
שער הרחמים (בערבית: باب الرحمة, בתעתיק מדויק: בּאבּ אלרחמה) הוא אחד משערי ירושלים הנמצא בצדה המזרחי של חומת ירושלים, בחלק החומה המהווה גם את החומה המזרחית של הר הבית. הוא מורכב למעשה משני פתחים, החסומים כיום בלבנים. שמו של הפתח הצפוני שער התשובה ושל הדרומי שער הרחמים. שער הרחמים היה היחיד מבין שערי החומה שמוביל ישירות להר הבית.

במסורת היהודית מקובלת האמונה שזהו המקום דרכו ייכנס המשיח לירושלים ויביא את הגאולה הסופית. לשער יש משמעות דתית רבה עבור יהודים, והוא נחשב למקום של תפילה ועלייה לרגל.

בשנת 2003 ניתן צו אלוף פיקוד לסגור את המקום עקב פעילות של ארגון הטרור חמאס. בשנת 2019 נכנסו לתוך המתחם פעילי ווקף והשתלטו עליו. בתחילה המשטרה ניסתה למנוע את כניסתם בצו של בית משפט. אך הוואקף התעלם מכך, והמשיך בעבודות בניה במקום. מאז, פועל בבית השער בית תפילה ולימוד מוסלמי.

הכניסה למבנה השער היא דרך הר הבית בלבד. מעל השער ניצבת עמדה של משטרת ישראל.

 היסטוריה 
 התקופה הביזנטית 
מבנה השער קיים מאז המאה ה־7, ראש השער וסביבו מעוטרים בעיטורים שעל פי סגנונם שייכים לתקופה האומיית. באזור נמצאו גם שרידי שער כניסה קדום יותר מהתקופה הרומית.

על פי הארכאולוג דן בהט, ההקשר היסטורי של הקמת השער היה בתקופה הביזנטית. בשנת 628, עבר דרכו הקיסר הביזנטי הרקליוס בראש תהלוכה גדולה, בה הושב הצלב של כנסיית הקבר למקומו בירושלים. הצלב, שעל פי המסורת, זוהה בידי הלנה אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, כצלב שעליו נצלב ישו, נשדד על ידי הפרסים כאשר כבשו את העיר בשנת 614, והשבתו נחשבה לניצחון גדול לנוצרים. מבנה השער אינו מתאים לשמש כשער הגנה משום שהוא רחב, הכניסה אליו היא חזיתית (ולא בזווית, כבשער מגן) וכיוון שמכה אחת של איל ניגוח בעמוד המרכזי תמוטט את כולו. לפיכך, מדובר ככל הנראה בשער ניצחון שנבנה בשלהי התקופה הביזנטית לציון נס השבת הצלב על ידי הרקליוס. אולם, הגישה המקובלת על רוב החוקרים קושרת בין השער לבין שאר המבנים הקדומים בהר הבית ששרדו, ומייחסת אותו לפעולות הבנייה של שליטי בית אומיה.

 התקופה המוסלמית 
כעשור לאחר מכן (638) נפל השלטון הביזנטי-נוצרי עקב הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל. כאשר ביקש הח'ליף עבד אל-מלכ לבצר את הר הבית על מנת להקים בו את כיפת הסלע, מבנה השער שקיים היום נבנה אז, והוא שולב בחומת המתחם המשוקמת. ייתכן ונאטם, משום שהשארתו פרוץ היוותה סיכון ביטחוני. חלק מהחוקרים סבורים שהשער נאטם יותר מאוחר במאה העשירית, מסיבות דתיות ויצא מכלל שימוש רק אז. מול השער האטום התקיימו באותה תקופה תפילות של יהודים קראים, כפי שמשתקף במסמכים מן הגניזה הקהירית.

לפי דיווחי עולי הרגל, גם בימי צלאח א־דין היה השער חסום. פתחיה מרגנסבורג שביקר בירושלים במאה ה־12 מתאר את השער הנעול:

נאסיר אי-ח'וסרו שביקר בירושלים בשנת 1047 דיווח, שהאתר שימש בתקופה זו כמסגד: "מסגד נאה מקושט במיני שטיחים ומוקצים לו משרתים [יעודיים, לא משרתיו של החראם] ובאים אליו אנשים רבים המתפללים בו והוא קיים עוד לפני חזרתו בתשובה של דוד. כל אדם שם מייחל לתשובה ולהסתלקות מהחטאים".

 ממלכת ירושלים הצלבנית 
גוטפריד מבויון, מנהיג מסע הצלב הראשון, פרץ את השער ונכנס לירושלים דרכו, בדומה להרקליוס. בתקופת ממלכת ירושלים נפתח השער פעמיים בשנה לצורך צעדות ליטורגיות, ביום ראשון של הדקלים באפריל ובחג רוממות הצלב בספטמבר, שבא לאזכר את כניסתו של הרקליוס.

 התקופה הממלוכית 
בתקופה הממלוכית היה שוב השער סגור, אך לא בחסימת אבן אלא בשערי ברזל. תיאור דומה עולה כמאתיים שנה לאחר מכן מדברי אשתורי הפרחי בספרו 'כפתור ופרח', בו הוא מספר כי .

גם בתקופה הממלוכית שימש המקום כמסגד. אלעמרי (1347) מביא מידע לגבי בית השער: "מסג'ד באב אלרחמה. ארכו ממזרח למערב 30 אמות ורוחבו מדרום לצפון 14 אמות וחצי. רוחב המחראב [כנראה הפתח בקירו הפנימי הדרומי של בית השער] שלוש אמות ורבע ומתפלל בו אימאם משלו. שש כיפות אבן מסותתת, ניצבות על שני עמודי צור לבנים ושני עמודי תמך. מסגד זה משתרע על השטח של פנים שני השערים הנקראים שער הרחמים".

 התקופה העות'מאנית 
בתחילת המאה ה־16 בנה הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון את חומת ירושלים העות'מאנית, ובמסגרת הבנייה שולב מבנה השער הקדום, כאשר נאטם באבנים דומות לאבניה החומה.

 בתקופת המנדט הבריטי 
בדצמבר 1917 העלה מייג'ור-גנרל דאוניי (Dawnay), אחד מיועציו של גנרל אלנבי, שהיה בקיא במסורות ארץ ישראל, הצעה לפתוח את שער הרחמים כך שהגנרל אלנבי יכנס לירושלים כמו ישו, הרקליוס וגודפרי מבויון לפניו, וזאת על מנת "להגשים את הנבואה המוסלמית העתיקה" על בואו של משיח הנוצרים דרך השער ואף לנצל את תעתיק שמו לערבית אל-נאבי (הנביא). אלנבי, שהתנער מכל יומרה משיחית, סירב לכך.

 במסורת היהודית 
בתקופה הערבית זכה השער להיות אחת הנקודות החשובות ביותר במסורת סיבוב השערים של קהילת הקראים בירושלים (קהילת אבלי ציון) ונערכו מולו תפילות, בקשות וקינות. המתפללים התלוננו על כך שהערבים הפכו את המקום למקום זריקת אשפה ובית קברות. כך למשל בקינת "אבלי ציון" נאמר: "שער הקדים היה מעבר לטמאים ועווילים", תפילת סלמון בן ירוחִם בה נאמר: "והנה היום כל שעריו עזובים נטושים, ועל שערי קדים קברי זדים ארורים" והקדמת סהל בן מצליח ל"ספר המצוות": "ואחינו האבלים לילה ויומם לא יחשו בראותם מטות המתים מובאות אל המקום אשר עמד שם ארון האלוהים, ואחרי יוציאם לקברם סביבות המקדש".

מסורת יהודית נוספת, נפוצה מאוד בימי הביניים, מקשרת את שער הרחמים עם מדרש אגדה המתייחס ל (כל הנכנסין להר הבית, נכנסין דרך ימין ומקיפין ויוצאין דרך שמאל – חוץ ממי שאירעו דבר, שהוא מקיף על השמאל. מה לך מקיף לשמאל? שאני אבל – השוכן בבית הזה ינחמך; שאני מנודה – השוכן בבית הזה, ייתן בליבם ויקרבוך, דברי רבי מאיר) וקושר אותה לימי מקדש שלמה, הקיים במקורות במספר מקבילות:"ראה שלמה כת של גומלי חסדים ובנה להם לישראל שני שערים אחד לחתנים ואח' לאבלים ולמנודים. בשבת היו מתקבצין יושבי ירושלים ועולין להר הבית ויושבין בין שני שערים הללו כדי לגמול חסדים לזה ולזה". ר' אשתורי הפרחי (1322), כתב למשל: "מסתבר שהם אותם שני השערים שעשה שלמה לגמול חסדים אחד לחתנים ואחד לאבלים ומנודים וכמו שנזכר [ב]מסכת סופרים". יצחק חילו (1333) כתב: "לפנים היו שני שערים אחד לחתנים ואחד לאבלים כמו שאמרו בפרקי דר' אליעזר"; מסורת זו שבה ונזכרת גם אצל משולם מוולטרה (1481) ואצל משה באסולה (1522), שציין: "יש לבית המקדש ב' שערים מברזל סגורים... וקורין להם "שערי רחמים" ואומרים שבאחד היו נכנסים החתנים ובאחד האבלים".

היותו של השער סתום, סייעה להעצמת ההגות והמסורת היהודית על המשיח המתמהמה והנחסם בידי כוחות זרים. לאחר חסימת השער, הפך האזור שמחוץ לכותל המזרחי לבית קברות מוסלמי. יש אמונה בקרב היהודים, שהמוסלמים מבקשים בכך למנוע את ביאת המשיח, בחשבם שאליהו הנביא הכהן לא יוכל לעבור בבית הקברות, שמא ייטמא, ובכך תעוכב גאולתם של היהודים. אולם בהלכה היהודית קיימות דעות כי בית קברות של גויים אינו מטמא, אלא רק מגע ישיר במת או בנשיאתו.

במסורת הנוצרית
על פי המסורת הנוצרית שער הרחמים הוא השער דרכו נכנס ישו לירושלים. זהו גם המקום שנקרא בבשורה האפוקריפית פסאודו-מתי בשם "שער הזהב" ושבו נערכה פגישתם של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה, הוריה של מרים, אם ישו 

 במסורת המוסלמית 
אחד משני פתח השער נקרא בערבית "באב א-רחמה" (שער הרחמים) והפתח השני – "באב א-ת'אובה" (שער התשובה). זאת, על פי הפרשנות לפסוק י"ג מתוך סורת אל חדיד (פרשת הברזל) בקוראן (בתרגום ריבלין): "והוקמה ביניהם חומה אשר שער לה. מתוכה הרחמים ומחוצה לה, לפניה, הענש (של גיהנם)". הפרשנות לפסוק זה גורסת שבשער הרחמים יישפטו המאמינים ביום הדין, ורק החוזרים בתושבה ייכנסו בשער.

שם אחר שקוראים הערבים לשער הוא באב א-צ'הריה – שער חיי הנצח, כי על פי האגדה משם יקומו באחרית הימים המתים לתחיה, לחיי נצח, וראשונים בהם - שוכני בית הקברות המוסלמי הצמוד לשער ממזרח.

 בתרבות 
משנת 1977 צורף דימוי שער הרחמים בשטר של 500 לירות, ומשנת 1980, בשטר של 50 שקל, שהנפיק בנק ישראל.

בשירו של מאיר בנאי, "שער הרחמים", מוזכר השער מספר פעמים.

גלריה

 ראו גם 
 הכותל המזרחי
 שער שושן
 שערי ירושלים

 לקריאה נוספת 
 אלי שילר, שער הרחמים, ירושלים 1975
 שלומית גרא, שער הזהב בירושלים: שער הרחמים [עבודת מחקר לקבלת תואר דוקטור], תל אביב, 1986

קישורים חיצוניים






הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:שערי הר הבית והמקדש
קטגוריה:שערי ירושלים
קטגוריה:מקומות שהונצחו בשטרות כסף ישראליים
קטגוריה:ירושלים: מבנים עות'מאניים