גולם (מיסטיקה)

בפולקלור, גולם הוא גוש של חומר דמוי אדם שיודעי תורת הנסתר הפיחו בו רוח חיים על ידי אמירת שמות קדושים ועל ידי כתיבת המילה "אמת" על מצחו. כותבי המאה ה-18 קראו ל"אדם" כזה בשם "גולם". אגדה יהודית מספרת כי את הגולם היו יוצרים בשעה קשה לעם ישראל, לאחר שרבנים היו שומעים קול ממרום הקורא את זעקתם של היהודים. אחת הגרסאות ליצירת הגולם, היא על ידי כך שהיו כותבים את השם המפורש על פיסת נייר, ומניחים אותה בפיו של גוש החומר. אחר כך היו רושמים את המילה "אמת" על מצחו. כאשר היה צורך להפסיק את פעולת הגולם נמחקה האות א', והוא נותר "מת". בספרות היהודית מצויים מעט מאוד טקסטים אותנטיים על גלמים. על פי המסורת הקיימת הגלמים אינם בעלי יכולת דיבור.

 סיווג 
על פי פרופ' משה אידל בתרבות האירופאית מופיעים שלשה טיפוסי גולם:
 בימי הביניים. גולם שמתואר כעבד שמשמש את אדונו וכפוף לו באופן מוחלט
 בתקופת הרנסאנס. גולם שהולך ומתפתח. גולם כזה עלולות להיות בו תקלות, ויש צורך להשביתו בשל כך
 בעת החדשה. הגולם המורד. בדומה לסיפורים על המפלצת של פרנקנשטיין. גולם שמקבל חיות משל עצמו, ואף מגיע למלחמה בינו לבין יוצרו

אידל מצא כי ישנם ביהדות שני סוגי גלמים:
בספרות האשכנזית היה גולם שעשוי מעפר וקיומו היה תלוי בשמות קדושים שנכתבים על קלף
בספרות הספרדית ישנו מודל אחר של גולם שעשוי ממתכת, וששואב את כוחו מהשפעה אסטרלית של הכוכבים

אנשים שמסופר עליהם שיצרו גולם
בני יעקב
הספר של"ה מצדד באפשרות שהשבטים (בני יעקב) בראו נקבה על ידי צירוף אותיות מספר יצירה.

רבא
בתלמוד מסכת סנהדרין סה ב, מסופר:
 (מתורגם)

בסיפור זה נברא הגולם מעפר (אדמה).

על פי הכתוב לא ניתן לדעת האם הגולם היה חסר יכולת דיבור, או שהיה בעל יכולת כזו אבל לא רצה להשיב. או, כפי שכתב ליבס במאמר "גלם בגימטריא חכמה", הוא השיב אך לא בנימוס.

רבי חנינא ורב אושעיא
צדיקים היו יכולים ליצור לעצמם גם גולם בצורת בעל חיים, מסופר כי רבי חנינא ורבי אושעיא ישבו בערב שבת ולמדו בספר יצירה. כאשר חשו רעב, בראו לעצמם עגל ואכלו אותו. 

המלה "כל" מתארת שמעשה זה נעשה כל ערב שבת. לפי ליבס, מעשה זה נועד לאפשר להם להמשיך ללמוד בספר היצירה מבלי להיות מוטרדים בהשגת אוכל.

חננאל בן אמיתי
במגילת אחימעץ (1054) מסופר על רבי חננאל בן אמיתי, בן המאה התשיעית מהעיר אוריה בדרום איטליה, שהֶחֱיָה מת בכוח קלף, ובכוח הקלף השיבוֹ למתים: .

שלמה אבן גבירול
רבי יוסף שלמה דלמדיגו, בספרו "מצרף לחכמה" משנת 1629, סיפר: "וכן אמרו על ר״ש בן גבירול שברא אשה והייתה משרתת לו, וכאשר הלשינוהו למלכות הראה להם שלא הייתה בריאה והחזירה לקדמותה לחתיכות וחוליות עץ שמהם נבנית. וכדומים הרבה שמועות בפי הכל ובפרט בארץ אשכנז”." במקורות אחרים מסופר שיצר לעצמו שפחה על ידי ספר יצירה.

אבן עזרא
בפירוש המיוחס (ככל הנראה בטעות) לרב סעדיה גאון על ספר יצירה מסופר: 

שמואל החסיד
אגדה מסוימת מספרת על רבי שמואל החסיד שייצר לעצמו גולם שליווה אותו בנסיעותיו ושימש אותו.

אביגדור קרא
רבי ידידיה טיאה וייל כתב בלבושי בדים שרבי אביגדור קרא יצר גולם, יכול להיות שממנו התחיל הסיפור על הרב מפראג שיצר גולם ומאוחר יותר התגלגל למהר"ל.

 המהר"ל 

אגדת הגולם המפורסמת ביותר היא אגדת הגולם מפראג. אגדה זו מספרת על גולם שרבי יהודה ליווא, המהר"ל מפראג, הפיח בו רוח חיים בתקופת עלילות הדם המפורסמות. על פי אגדה זו, הגולם קבור בעליית הגג של בית הכנסת אלטנוי בפראג. המסורת מקובלת כיום בפראג, והמדרגות המובילות לעליית הגג סגורות על מנעול ובריח. אך מקובל על החוקרים כי אגדת הגולם היא המצאה מאוחרת, ודעות החוקרים חלוקות בדבר תיארוך האגדה: גרשום שלום סבר שהיא התפרסמה רק בראשית מאה ה-19, ולכל המוקדם בין השנים 1740 - 1730.
היו שציינו את האפשרות שהסיפור היה קיים בעל פה לפני כן, ואולם אין דרך לדעת כמה שנים קודם. בין השאר הועלתה ההשערה שייתכן שהאיש שיצר אותו בעל פה היה שמש בית הכנסת של פראג בימי רבנותו של הרב יחזקאל לנדא (המחצית השנייה של המאה ה-18), שסיפר לרב לנדא שבעליית בית הכנסת יש גופה של גולם שאותו יצר המהר"ל.

עד כמה שידוע היום, סיפור המהר"ל והגולם לא יצא לאור לפני שנות השלושים של המאה ה-19, והמקור המודפס הידוע הקדום ביותר לסיפור הוא בספר "Der Jüdische Gil Blas" ("היהודי גיל בלאס") משנת 1834, שחיבר יוסף זליגמן כהן. לפי ד"ר אלי אשד, סיפור הגולם מפראג נוצר בידי הרב, הרופא והסופר לודוויג אוגוסט פרנקל בסביבות השנים 1832–1833. גרסת פרנקל של הסיפור פורסמה במגזין בווינה בנובמבר 1836. בשנת 1862 דאג פרנקל שהסיפור יתורגם גם לעברית בשני תרגומים שונים, במקביל מגרסה חדשה שיצר בגרמנית.

רבי אליהו בעל שם
אגדות נוספות על יצירת גולם מיוחסות לרבי אליהו בעל שם מחלם. בשו"ת "חכם צבי" לרבי צבי הירש אשכנזי, נכדו של רבי אליהו בעל שם. מופיעה שאלה הלכתית הדנה בדבר אפשרות צירופו של הגולם למניין לתפילה. בנו, רבי יעקב עמדין מספר: 

 הרב ישראל בעל שם טוב 
גם הבעל שם טוב מייסד החסידות הוצג כיוצר גולם. הסיפור עליו כיוצר גולם הוא אחד הפחות ידועים מאלו שקיימים.

אזכור ראשון ויחיד במינו של אגדה על הבעש"ט והגולם יש בספרו של הידען הגדול ד"ר שלמה רובין (1823-1910) חוקר ראשון מסוגו של תורות הנסתר בתולדות ישראל אנשי השם בחכמת הנסתר : בישראל ובאומות. (קראקא : דפוס פישער, תרס"ה 1905)

שם מסופר על הבעל שם טוב שהיה לו גולם שהיה משרתו בימי שבתו בכפר ופעם אחת ציווה הבעש”ט את הגולם למשוך עגלה בעטרן. הכוונה הייתה רק לצירי האופניים אך הגולם משך את העגלה כולה בעטרן.

אז אמר הבעש”ט כי טוב לו שמש קטן מגולם גדול נתן בו את עיניו והפכו לגל של טיט.

רובין מציין במפורש כי הסיפור הזה לא נמצא בקובץ הידוע של סיפורים "שבחי הבעש"ט" והוא שמע אותו בעל פה.

נציין שהסיפור הזה אינו מוזכר בספרו המוקדם יותר של רובין מעשה תעתועים :כולל מקור וקורות וספרות כל מיני דעות נפסדות ואמונות כוזבות … בקרב כל העמים … בהשקפה מיוחדת על עמנו וספרותנו" (וויען : דפוס געארג בארג, תרמ"ז). משנת 1887 שגם בו יש דיון מקוצר יותר על הגולם ויוצריו בספרות היהודית אבל אין אזכור ספציפי של סיפור הבעש"ט. מה שאולי אומר שהמחבר עדיין לא היכיר אותו בשנת 1887.

ואולי לא היכיר אותו כי עדיין לא נוצר אז.

יש גם אזכור של הבעש"ט בערך על הגולם באנציקלופדיה היהודית באנגלית מראשית המאה ה-20 שאולי וכנראה מבוסס על האזכור של רובין. אבל לא ברור שסיפור הבעש"ט והגולם בכלל הופיע אז בדפוס מלבד אצל רובין.

גרסה נדירה של עוד סיפור על הגולם והבעש"ט בדפוס הופיעה בשבועון "דבר לילדים " ב-1984 בעיבודו של הסופר ומלקט האגדות יפרח חביב סופר ילדים ידוע ומשתתף קבוע ב"דבר לילדים".":

 הגר"א 
הגר"א סיפר לתלמידו רבי חיים מוולוז'ין, שרצה לעשות גולם, אך נמנע מכך כתוצאה מתמונה שראה.
רבי חיים מוולוז'ין סיפר על כך בהקדמה לספרו של הגר"א "ספרא דצניעותא" (1818).

הפירוש של הגר"א לספר היצירה נחשב לפירוש המוסמך והמפורט ביותר הקיים, כפי שמראה העובדה, שזהו הפירוש היחיד לספר היצירה שעליו גופו קיימים כמה וכמה פירושים על הפירוש. דבר שיכול לאשש שעניין זה העסיק את הגר"א במציאות ולא רק באגדה.
לפי הספר "קול התור", המיוחס בידי אחדים לתלמיד של הגר"א אך נראה שנכתב בסוף המאה ה-19 או בראשית המאה העשרים, הגאון ניסה ליצור את הגולם על מנת להילחם בכוחות הרשע בשערי ירושלים. בספרו של גורדון,
המחבר מספר שבילדותו בעיר וילנה, ככל הנראה בראשית המאה העשרים, שמע סיפורים ששרידי הגולם של הגאון נמצאים בעליית הגג בבית הכנסת של הגר"א בווילנה.
גורדון מספר שאביו אליהו גורדון, שהיה רב בבית הכנסת, אישר לו את קיומה של מסורת זאת שאותה הגדיר כ"עתיקה". כך שהיא הייתה מן הסתם קיימת מזה עשרות של שנים לפחות.
יש מקום לשער שהמסורת הזאת על הגולם של הגאון מווילנה הייתה מקור ההשראה למסורת הספרותית המאוחרת על הגולם של המהר"ל מפראג, שהמחקר מראה שלא הייתה ידועה לפני שנות השלושים של המאה ה-19.

 הרב דוד יפה 

הגולם של הרב דוד יפה מיוחס לראשית המאה ה-19 ומאוזכר באנגלית בערך של האנציקלופדיה היהודית מראשית המאה העשרים.

האגדה מספרת כי הגולם היה מעין גוי של שבת ובלילות שבת היה מבעיר אש בתנורים ואת ההוראה לכך היה מקבל כדין בערב שבת. פעם בגלל טעות קטנה בהוראה זאת גרם הגולם לדליקה ששרפה את כל העיירה. הרב דוד יפה שראה עצמו אחראי לדליקה ציווה לבניו לבל יעסקו ברבנות אלא במלאכה. צוואה שצאצאיו אמנם התעלמו ממנה נכדו רב יעקב שימש כרב בקוברין ורבי דוד יפה כדיין בקוברין.

האנציקלופדיה היהודית מפנה כמקור לסיפור בכתב העת "המגיד". אבל חיפוש בחוברת הרלוונטית בכתב העת "המגיד " מספר 42 מאוקטובר -1867 לא מצא את הסיפור. אולי הציון היה שגוי.

ביהדות
בתלמוד בבלי מסופר על רב חנינא ורב אושעיא, אמוראים בדור השלישי, שהיו יושבים בכל ערב שבת, והיו עוסקים בספר יצירה והיו בוראים "עגל משולש" (יש מפרשים שהגיע לשליש ימיו, שאז הוא משובח ביותר. ויש מפרשים, שטעמו טוב כמו העגל הנולד שלישי לבטן אמו, שבשרו טעים ביותר). אמנם, יש מפרשים גמרא זו, שלא היתה כאן בריאה ממש. בספרות התורנית המאוחרת יותר, התייחסו לבריאת גולם לאחר ירידת הדורות, וכן ליצירתו באופן בר קיימא. המקובל הנודע רבי משה קורדובירו, במאמרו על “דברי הקדמונים ביצירת אדם על פי ספר יצירה” כתב: “אל תחשוב המעיין שיש כח עתה לפעול על פי הספר הזה, שאינו, והטעם כי נסתמו מקורי המעשיות ואפסה הקבלה ופסו אמונים”. ורבי יוסף חיים מבגדאד כתב שהנברא על ידי ספר יצירה אינו יכול להתקיים יותר מעשרים וארבע שעות.
 בתרבות 
נוסחים שונים של סיפור הגולם החלו להתפרסם בגרמנית במהלך המאה ה-19, הן על ידי יהודים והן על ידי נוצרים, כאשר הסיפורים הנוצריים נושאים נימה אנטישמית. בולט בסוגה זו וכנראה הראשון שהתפרסם על ידי נוצרי, היה תיאורו של יעקוב גרים, אחד משני האחים גרים מלקטי אגדות העם. בשנת 1808 פרסם גרים ב-Zeitung für Einsiedler ("עיתון למתבודד") תיאור של הגולם היהודי. על פי גרסה זאת, הגולם - שהוא בעצם משרת, נעשה בהדרגה גדול וחזק, ואז מוחקים ממצחו, שעליו רשומה המילה אמת, את האות הראשונה, וכך, כאשר נותרת רק המילה מת - הוא חוזר לעפרו. אבל פעם אחת קרה שיוצר אחד התאחר להרוס את הגולם עד אשר היה גדול וחזק כל כך, שבתהליך הקריסה הוא נפל על בוראו והמית גם אותו. תיאור זה תואם את המסורת לגבי הגולם של רבי אליהו בעל שם.

בשנת 1812 התפרסם הספר Isabella von Ägypten. Kaiser Karl des Fünften erste Jugendliebe ("איזבלה ממצרים"), שכתב אכים פון ארנים, סופר ידוע בן התקופה וידידו של יעקב גרים. הגולם שבו הוא יהודי, שנושא את כל התכונות שייחסו האנטישמים ליהודים - קמצנות, תאוותנות ויהירות.

בשנת 1818 פורסם ספרה של מרי שלי האנגלייה "פרנקנשטיין או פרומתאוס המודרני", שרבים מחוקרי הספרות מאמינים כי נכתב גם הוא בהשפעת הגולם..

סיפור הגולם מפראג נוצר בידי הרב, הרופא והסופר לודוויג אוגוסט פרנקל בסביבות השנים 1832–1833. הסיפור הופץ על ידי פרנקל דרך פרסומים בעיתונות האוסטרית והגרמנית והצ'כית דרך קשרים אישיים שהיו לו כעורך שבועון ספרותי עם סופרים אוסטריים גרמניים וצ'כיים. ואולי מעל לכל דרך עלונים בבתי כנסת שעליהם היה אחראי לאורך שנים רבות כמזכיר קהילת וינה. עלונים אלו נקראו בידי המונים לפני ובזמן תפילה. דרך העלונים האלו יצר פרנקל את הרושם עבור המוני מתפללים שהמדובר בסיפור עממי קדמון. גרסת פרנקל של הסיפור פורסמה במגזין בווינה בנובמבר 1836.

בשנת 1862 דאג פרנקל שהסיפור יתורגם גם לשפה העברית בשני תרגומים שונים במקביל מגרסה חדשה שיצר בשפה הגרמנית. וזה הפך אותו לאדם היחיד במאה ה-19 שעסק בסיפור הגולם מפראג יותר מפעם אחת.

לאחר פרנקל אחד הראשונים בין הסופרים היהודים-גרמנים שהתייחס לגולם היה ברתולד אוארבך, בספרו Spinoza ("שפינוזה") מ-1837.

סופר יהודי-גרמני אחר שכתב בהשפעת הגולם היה מי שמוכר לנו בעיקר כמדינאי וכמי שכיהן כשר החוץ היהודי של גרמניה – ולטר רתנאו. ספרו Rabbi Elieser Weib ("אשת רבי אליעזר") יצא לאור ב-1902.

בשנות השישים של המאה ה-20 פותח מחשב במכון ויצמן למדע, והשם שניתן לו (ולשני הבאים אחריו) היה "גולם", על שמו של הגולם המיתולוגי.

הדים וגרסאות שונות לאגדת הגולם קיימים ברחבי תרבות הפופ של המאה ה-20. בין השאר אחד מפרקי הסדרה תיקים באפלה עסק בגולם שנוצר על ידי אלמנה יהודייה לאחר שבעלה נרצח בידי אנטישמים.

אחד מספרי סדרת עולם הדיסק, Feet of Clay, של הסופר טרי פראצ'ט עוסק בגלמים בעלי מודעות עצמית שמנסים לשחרר את עצמם.

הסופר והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס כתב את השיר "הגולם", שבו הוא מתאר את המהר"ל ואת הגולם שלו.

במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים "גולם" הוא סוג של כמפלצת שנוצרה על ידי מכשף רב עוצמה.

בשנת 2006 דמות זו שימשה בפרק מספר 43 של העונה ה-30 של הסדרה היפנית "סופר סנטאי", "גאוגאו סנטאי באוקנג'ר".

ספרה של שהרה בלאו, יצר לב האדמה, שיצא לאור בתחילת 2007, עוסק באישה שיצרה לעצמה גולם דמוי גבר.

בסרט "ממזרים חסרי כבוד", הדמות של השחקן והבמאי היהודי אלי רות' - דוני דונוביץ' - נחשדת כגולם על ידי חיילי הוורמאכט והדבר מביא את היטלר לכדי רוגז רב.

סדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות" נותנת דגש על יצירת גלמים בידי אלכימאים. שם מתואר גולם בתור יצור שלחש שנמצא עליו היכן שהוא מחיה אותו. כבר בפרק הראשון בספר הראשון הרע הראשי בספר, האלכימאי דוקטור ג'ון די, יצר שלושה גלמים מאדמה ובוץ במטרה לגנוב את ספר המסורה ואת פרנל אשתו של ניקולס פלאמל מהחנות של ניקולס (שם מסופר בדרך אגב על הגולם מפראג). בספר השני מתואר כי השותף של ג'ון די, אלכימאי בשם ניקולו מקיאבלי, יצר "טולפה" שהוא יצור הנברא מכוח הדמיון בלבד כדי לחסל את ניקולס התאומים וסקתך. סקתך חושבת שם לרגע שזה גולם.

בשנת 2010 נראה הגולם בפרק השלישי של העונה הראשונה בסדרה שרלוק, כשלא ברור מנין הגיע ומי שולט בו. הגולם הוא סוג של רוצח שכיר שחונק את קורבנותיו למוות, הוא גבוה מאוד ובעל מבנה גוף מוזר והוא מתעמת עם שרלוק וד"ר ווטסון במהלך הפרק, אך בשלב מסוים בורח ולא ברור לאן נעלם. זוהי אחת הדמויות היחידות בסדרה שנעלמו ולא סופק אודותיהם הסברים.

בשנת 2013 דמות זו שומשה בפרק מספר 13 של העונה ה-8 של הסדרה על טבעי (סדרת טלוויזיה).

ספר מפתיע של הסופרת האמריקאית הלן וקר, טווה עלילה סביב גולם שנוצר על ידי מקובל יהודי שרלטן. הגולם והג'יני (The Golem and the Jinni) יצא לאור על ידי הוצאת משכל (ידיעות ספרים), בשנת 2013. מאנגלית: שרון פרמינגר.

בסדרת כישור הזמן של הסופר רוברט ג'ורדן, מופיע הגולם - דמות לא אנושית שנוצרה באופן מלאכותי. לאותו גולם כוח על אנושי וזריזות עילאית, וכלי נשק לא יכולים לפגוע בו.
בסדרת הטלוויזיה גרים, הגולם משמש כעלילת הפרק הרביעי בעונה הרביעית.

בסדרה ״היהודים באים״ ישנו מערכון על הגולם מפראג. המערכון מבוסס בין היתר על פרנקנשטיין.

מספר דמויות של גיבורי על מבוססות על הגולם, כמו הדבר, איירון מן, האלק וביימקס.

 ראו גם 
 הגולם מפראג
 הגולם - דמות קומיקס פיקטיבית שיצרו אלי אשד ואורי פינק.
 מיתולוגיה יהודית
 רובוט דמוי אדם

 לקריאה נוספת 
 גרשם שלום, פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1980
 משה אידל, גולם, תל אביב וירושלים: הוצאת שוקן
 Josef Bamberger, “The Golem and the Prophet – a Journey on the Traces of a Mayse”, The Art of Storytelling: the Yiddishe Mayse (Amsterdam Yiddish Symposium), 4 (2009), 7-29.
 Dana Eichhorst, "A New Reading of 'Golem' Based on Elʿazar of Worms Sode Razayya", Frankfurter Judaistische Beiträge. 45 (2023/24), 75-96. ISSN 0342-0078.
 ר' יהודה יודיל רוזנברג, נפלאות המהר"ל - סיפור בדיוני
 רות נצר, מאמר על ספור הגולם של גוסטב מיירניק. השלם ושברו. כרמל. 2009. עמ' 165 - 172
יהודה ליבס, גלם בגימטריא חכמה''', קריית ספר סג (תש"נ - תשנ"א), עמ' 1322
- 1315

 קישורים חיצוניים 

 אלי אשד,,, באתר האייל הקורא
 אלי אשד, יש לנו גולם במעגל: הגולם וגלגוליו בספרות ובקולנוע, באתר "ארץ הצבי"
 לילי יודינסקי, גלגוליו של הגולם: הגולם בתרבות היהודית, העולמית ובקולנוע, חלק א', חלק ב', חלק ג'
 מאיר בר-אילן, נפלאות ר' יהודה יודיל רוזנברג
 מאמר של הנס לודוויג הלד,, בבלוג של אלי אשד

 אלי אשד, מי יצר את הגולם של המהר"ל מפראג?



הערות שוליים

קטגוריה:מיסטיקה יהודית
קטגוריה:יצורים מהמיתולוגיה היהודית
קטגוריה:יצורים מיתולוגיים דמויי אדם