האינתיפאדה הראשונה

האינתיפאדה הראשונה (בערבית: الانتفاضة الفلسطينية الأولى, תעתיק מדויק: אלאנתפאצ'ה אלפלסטיניה אלאולא) הייתה התקוממות אלימה ברובה של התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה נגד מדינת ישראל. האינתיפאדה החלה ב-9 בדצמבר 1987 והתאפיינה בתחילתה בעיקר בהפרות סדר המוניות שכללו הפגנות, ידויי אבנים, חסימות צירים ובמקרים מסוימים גם השלכת בקבוקי תבערה. בהמשך שינתה האינתיפאדה את אופיה, ומ-1989 החלו להתבצע פיגועים בעיקר על-ידי הארגונים האסלאמיים, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. ההתקוממות האזרחית נחלשה לאחר מלחמת המפרץ ב-1991 אולם פיגועי הטרור החריפו והתאפיינו בעליית מדרגה מפיגועי דקירה לפיגועים בנשק, פיגועי חטיפה ואף ניסיונות להפעלת מכוניות תופת. האינתיפאדה הסתיימה רשמית עם חתימתם של הסכמי אוסלו ב־1993, אולם פיגועי הטרור נמשכו על-ידי הארגונים שהתנגדו להסכם.

בחמאס הגדירו לעיתים את האינתיפאדה בשמות אחרים: "צחוה" (התעוררות) או "אינפיג'אר" (התפוצצות).
האינתיפאדה נקראה לעיתים "מלחמת האבנים", משום שבתחילתה כאמור השתמשו הפלסטינים באבנים ובכלי-נשק מאולתרים אחרים, אך בהמשך עברו לנשק חם ופיגועים קשים יותר. עם פרוץ "האינתיפאדה השנייה" ניתן לזו שלפניה השם "האינתיפאדה הראשונה" כדי ליצור הבחנה ברורה ביניהן.

שמאל|ממוזער|250px|מתקן מאולתר לתיקור כלי רכב 'רכים' ('נינג'ה') עשוי ממסמר ודיסקית גומי. יחידות כאלה פוזרו על ידי פלסטינים בכבישי יהודה ושומרון במהלך האינתיפאדה הראשונה.

הרקע לאינתיפאדה
בחודשים שלפני פרוץ האינתיפאדה הייתה עלייה במספר האירועים בעימות בין הפלסטינים לישראלים.

ב-2 באוגוסט 1987 נרצח סרן רון טל, מפקד בסיס המשטרה הצבאית ברצועת עזה, ברחובה הראשי של עזה, בידי שלושה מחבלי הג'יהד האיסלאמי.

ב-8 באוגוסט 1987 נהרג קצין מילואים ישראלי וכעבור שבועיים סוכל ניסיון פיגוע התאבדות בירושלים.

בשבוע אחד בספטמבר נהרג חייל ואירעו שלושה פיגועי דקירה בישראלים.

ב-1 באוקטובר 1987 חיילי צה"ל הרגו שבעה מחבלים מעזה שהיו חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי.

נוסף על אירועים אלימים אלו חלה הידרדרות כללית ומשמעותית במצב הביטחון ביהודה, שומרון ועזה, דבר שכלל הכפלה לפחות של כמעט כל סוגי האירועים הביטחוניים. כוח ישראלי שנכנס לבלאטה זמן קצר לפני תחילת האינתיפאדה נתקל בהתנגדות לא-אלימה (ברובה) אולם בעוצמה כזאת שחייבה אותו לסגת ללא מרבית המבוקשים שחיפש.

על פי הערכות ישראליות, האינתיפאדה הייתה תופעה ספונטנית בחלקה. לאחר שהחלה, ניסה אש"ף לטעון כי הוא ארגן אותה, אולם היסטוריונים רואים בטענה זו ניסיון שלאחר-המעשה להציג יותר שליטה והשפעה בשטח ממה שהיו לאש"ף בפועל.

גורמים לאינתיפאדה
הועלו השערות רבות לגבי הגורמים לאינתיפאדה. השערות אלו כוללות:
 עסקת ג'יבריל, שמאות ממשוחרריה היוו את עמוד השדרה של המנהיגות של האינתיפדה, כדברי יובל דיסקין ששימש באותן השנים כרכז השב"כ של נפות שכם, ג'נין וטולכרם:

 הקצנה בימין הישראלי – הקריאות המתגברות של הימין בישראל לטרנספר, הכרזתו של אריאל שרון על מעבר לבית ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים והשמועות על השתלטות יהודית על רובע זה בעקבותיה וכן הניתוק של השכונות היהודיות מחברת החשמל המזרח ירושלמית (שגרמו לשמועות על כוונות השתלטות עליה) תרמו להתססת הרוחות אצל הפלסטינים.
 ירידה בתל"ג לנפש לאחר 15 שנות צמיחה – בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 – גבר קצב הגידול הטבעי של תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה בעקבות שיפור בשירותי הרפואה וירידה בתמותה. בנוסף, הירידה בהכנסות מדינות ערב מנפט הביאה לירידה חדה בהגירה החוצה ולגידול נוסף באוכלוסייה. היקף הצמיחה בתל"ג של יהודה, שומרון וחבל עזה ירד והביא לראשונה לירידה בתל"ג לנפש. האבטלה גדלה, חלקית בגלל העלייה בהיקף ההשכלה של האוכלוסייה וסירוב הצעירים המשכילים לעבוד בעבודות פשוטות, המשרות היחידות שהוצעו להם. בעוד שמצבם של ערביי יהודה, שומרון ועזה היה טוב מאשר במדינות ערב הרי נקודת הייחוס שלהם היה המשק הישראלי בו רבים מהם עבדו, וביחס אליו ראו עצמם כעניים.
 טענות לגבי ניצול ישראלי של משאבים פלסטיניים – נטען שישראל לא השתמשה בכל כספי המיסים שגבתה מהפלסטינים לצורכי האוכלוסייה הפלסטינית (למרות הצהרותיה הפומביות על כך). בנוסף, האיסור למעשה על פיתוח מקורות מים והמכסות הנמוכות של מים לפלסטינים לעומת אזרחי ישראל, תרמו לתחושה שישראל מנצלת את תושבי יהודה, שומרון ועזה למטרותיה ואיננה מתחשבת בהם כלל.
 סיבות פנים-ערביות – הפלסטינים חשו כי ננטשו בידי בעלי-בריתם הערבים, ואש"ף כשל בהבטחתו להשמיד את ישראל ולהקים במקומה מדינה פלסטינית. רבים מהם חשו כי הם עתידים לחיות את שארית חייהם כאזרחים סוג ב', ללא זכויות פוליטיות מלאות. ב-11 באפריל 1987 נחתם בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן הסכם לונדון, המקדם את האופציה הירדנית ומציע שליטה ירדנית בשטחי יהודה ושומרון, תוך התעלמות ממעמדו של אש"ף בשטחים, כנציג הבלעדי של העם הפלסטיני. הידיעות על הסכם לונדון גרמו לשמועות על כינון אזור שליטה משותף לירדן ולישראל.
 הקצנה דתית – ההקצנה הדתית בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן תרמה גם היא להתססת הרוחות וחיזקה את הזרם הדתי. תופעה זו עודדה ברובה על ידי ישראל, שראתה בתנועות הדתיות מכשול בפני אש"ף. ישראל הניחה לתנועת המוגמע' (התנועה שממנה צמח חמאס) להשתלט למעשה על כל הארגונים הדתיים, תוך דחיקת הגורמים המתונים. רק באמצע 1987 ניסתה ישראל לעצור התפתחות זו ונכשלה.
 בחודשים יולי-אוגוסט 1987 התקיימה סדרת פגישות בין נציג תנועת החרות פרופסור משה עמירב לבין פייסל חוסייני, בכיר אש"ף בשטחים, בתיווכם של דוד איש שלום ופרופסור סרי נוסייבה, מאוניברסיטת אל-קודס. ב-25 באוגוסט, במהלך אחת הפגישות, נוסח מזכר הבנות שתכליתו הייתה לבסס תשתית לשיחות בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לבין יאסר ערפאת ראש אש"ף. סדרת פגישות זו התקבלה על ידי אנשי אש"ף בשטחים כאופק מדיני, אולם לאחר שדבר הפגישות והמזכר דלפו לתקשורת, הורה שמיר על הפסקת המגעים ועל מעצרו המנהלי של חוסייני. לדעת עמירב ואיש שלום, האכזבה של הפלסטינים מכישלון ההסכם שנקרא גם פרשת עמירב, הייתה מהגורמים לאינתיפאדה.
הצטברות של אירועים שבהם נהרגו פלסטינים על ידי צה"ל, ובמיוחד חיסול ששת אנשי הג'יהאד האיסלמי שהיו מעורבים בהריגת איש השב"כ, הביאו לתסכול שעורר את האינתיפאדה.
הצלחות של פיגועים נגד חיילי צה"ל, ובמיוחד בליל הגלשונים הביאו להתעוררות של הפלסטינים למאבק בישראל.

מדיניות ישראל
מדיניות ישראל בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לפני האינתיפאדה כללה בין היתר:
שמאל|ממוזער|250px|חיילים מורים על מחיקת ססמאות בג'בליה 1988
 משמר הגבול היווה את הכוח העיקרי לטיפול בהפרות סדר וגובה על ידי צה"ל
 הימנעות מחיכוך עם האוכלוסייה
 צעדי ענישה ועידוד מקומיים בהתאם להתנהגות התושבים
 בידוד מהומות
 אבטחת צירי תנועה בתוך הערים
 עוצר היווה אמצעי ענישה מועדף בשל הקטנת החיכוך עם האוכלוסייה
 ניסיון לפקח על יהודה, שומרון ועזה תוך הוצאה מינימלית
 חלוקה של היתרי עבודה בישראל (כמעט) לכל דורש
 יצירת תלות כלכלית בישראל
 אי טיפול מעשי בפליטים (התוכנית ליישוב הפליטים שיושמה טיפלה רק בכמחצית מהגידול הטבעי)
 מתן אפשרות לאש"ף להזרים כספים ליהודה, שומרון ועזה
 סיוע לירדן לשמור על מעמדה ביהודה ושומרון ולחדור לרצועת עזה.

אירועים
פעולות פלסטיניות בתחילת האינתיפאדה
האירוע שנחשב כניצוץ שהצית את האינתיפאדה הוא תאונת דרכים קשה שאירעה ברצועת עזה, בה נהג משאית ישראלי פגע בשתי מוניות מדרום למחסום ארז, בארבע אחר הצהריים ב-8 בדצמבר 1987. בתאונה נהרגו ארבעה פועלים פלסטינים ממחנה הפליטים ג'באליה שברצועה ואחרים נפצעו קשה.
כבר באותו יום נפוצו שמועות כאילו זו לא הייתה תאונה, אלא פגיעה מכוונת כנקמה על רצח שלמה סקל, שנדקר למוות יומיים לפני-כן ב-6 בדצמבר בשוק המרכזי בעזה. הידיעה על התאונה שודרה ברדיו. לקראת ערב פורסם כרוז, שהודפס כנראה על ידי תלמידי המכללה האסלאמית בעזה, המגנה את "רצח" ארבעת הפלסטינים. גם למחרת הכריז היומון הערבי "אל-פג'ר" בכותרתו כי הריגת ארבעת הפלסטינים "בוצעה בזדון". לפנות ערב ב-8 בדצמבר נערכה הלווית הרוגי התאונה, וכשחזרו אלפי המלווים מבית הקברות, החלה הסתערות על גדרותיו של מאחז צה"ל המצוי בתוך מחנה הפליטים, שהיה הגדול ביותר ברצועת עזה והתגוררו בו באותה עת כ-60,000 איש. במאחז הצבאי ישבו חיילי הפלוגה המסייעת של גדוד מילואים. מאות צעירים ומבוגרים התקרבו לגדרות ויידו אבנים, ולא נרתעו מיריות באוויר. המפגינים צעקו "ג'יהאד! ג'יהאד!". כוח חיילים יצא מהמאחז כדי לפזר את המפגינים, אך אלה חזרו והתקרבו לגדרות. גם ביתר חלקי מחנה הפליטים פרצו התפרעויות, וסיורי צה"ל ומשמר הגבול הותקפו באבנים ובבקבוקי תבערה. ההפגנות נמשכו עד השעה 23:00 בלילה. רבים מתושבי המחנה הספיקו במשך הלילה לחסום את מרבית הדרכים בתוך מחנה הפליטים באמצעות צינורות ביוב מפלדה, אבנים כבדות ושברי רהיטים.

ביום למחרת התאונה, 9 בדצמבר, רוב תושבי מחנה ג'באליה לא יצאו לעבודה, וכבר בשעה 6:00 בבוקר התחדשו המהומות. בעיר עזה קראו תלמידי המכללה האסלאמית לתושבים לצאת להפגנות, ובג'באליה יצאו אלפים לרחובות ומאות עמדו על הגגות והמתינו להופעת הצבא. שני נגמ"שים וג'יפ יצאו מהמאחז הצבאי, במטרה לפרוץ מחסומים שהונחו בלילה ולהפגין נוכחות של צה"ל. התושבים המקומיים החלו ליידות אבנים בכלי הרכב. ברחבה מצפון למאחז הצבאי החלו להתקהל תושבים רבים והוחלט לפזרם לפני שיגיעו לגדרות המאחז. מתקהלים יידו אבנים ברכב צבאי שהגיע לפזרם, ובו נהג, קצין ושני חיילים נוספים. שני חיילים רדפו אחרי נער בן 17 שהשליך אבנים ונכנסו לאחד הבתים כדי לעצרו, אולם לא יכלו לצאת מחצר הבית בשל מטר אבנים שנזרקו עליהם, גם מהגגות. אחד הפלסטינים ניסה לחטוף את נשקו של אחד החיילים, שירה באוויר מחלון הבית. שני בקבוקי תבערה פגעו ברכב, שהחל לעלות באש. מכיוון שהמתנפלים לא נרתעו מהיריות באוויר, הורה הקצין לירות על רגליהם. רק לאחר ששלושה מהם נפגעו ונפלו, נעצרו המסתערים. רק כשהגיע למקום סיור נוסף, הצליחו החיילים להוציא את הנער מהבית ולהעלותו בכוח על הרכב. מהירי נהרג חאתם אל-סיסי, בן 20, ועוד שישה עשר אנשים נפצעו. מוצב צה"ל בג'באליה נכבש והוצת על ידי ההמון הזועם. מאוחר יותר באותו היום, חטפו אלפי פלסטינים את גופתו של אל-סיסי מחדר המתים בבית החולים שיפא וערכו לו מסע הלוויה שהפך להתפרעות ובמהלכו נשמעו הקריאות "איד'בח אל-יהוד". לימים ייזכר אל-סיסי כחלל הראשון של ההתקוממות. התגובה הקטלנית של החיילים שלא היו מוכנים לעוצמת המהומות גרמו להסלמה נוספת.
יום זה, 9 בדצמבר 1987, נחשב ליום הראשון של האינתיפאדה. מג'באליה התפשטו המהומות לכלל רצועת עזה, ולאחר זמן מה למחנות פליטים וישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון. ב-19 בדצמבר 1987 החלו מהומות גם במזרח ירושלים.

בימים הראשונים היו המהומות חסרות ארגון כלשהו וכוונו במידה לא מעטה גם כלפי החלקים העשירים של האוכלוסייה הפלסטינית. בסקרים שנערכו בקרב העצורים הפלסטיניים, התברר כי מרבית העצורים בשלב זה לא היו מחוברים כלל למאבק הלאומי שלהם ורבים מהם עבדו בישראל. כמו כן השתתפו בשלב הראשון של המהומות נשים וילדים רבים.
חוסר הארגון הסתיים כאשר הוקמו ועדות עממיות ברחבי הגדה המערבית ורצועת עזה וכן "המפקדה הלאומית המאוחדת"  (נודעה גם בראשי התיבות בערבית "קו"ם"), שעמדה למעשה בראשן.
הניסיון הראשון לאגד את הפלגים השונים ב"מפקדה לאומית מאוחדת" נעשה ביוזמת הפעילים בשטח. החוגים הדתיים יזמו תוכניות השבתה, כאמצעי להסלמת המהומות בדפוס מסודר.
"המפקדה הלאומית המאוחדת" הוקמה בסוף דצמבר 1987, והייתה מסגרת תיאום בין "פתח", "החזית הדמוקרטית", "החזית העממית" והמפלגה הקומוניסטית. היא הייתה אחראית להפצת הכרוזים שהנחו את "כוחות ההלם" ו"הוועדות העממיות", ורוב חבריה שמרו על אלמוניות. הכרוז הראשון שלה נשא את התאריך 10 בינואר 1988, ואת החתימה "המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים". מאוחר יותר הושמטה המילה "להסלמה" מן השם. הכרוז קרא ל"גיבורי מלחמת האבנים והמולוטוב... לזעזע את הדיכוי" ולהתלכד "סביב אש"ף – נציגו החוקי והיחיד של עמנו הפלסטיני... הנאו-פשיסטים ייאלצו להודות בעובדות שקובעת ההתקוממות שלכם, אשר מתווה דרך לעצמאות לאומית. הבה נניף את דגל פלסטין על חומות ירושלים הקדושה!... יידע נא העולם כולו, שהר הגעש של ההתקוממות שהצית העם בפלסטין לא ייעצר אלא עם השגת עצמאות במדינה פלסטינית, שבירתה ירושלים". בצד מטרה סופית זו, מנה הכרוז גם מטרות-ביניים: הרחקת הצבא ממקומות היישוב של הערבים בשטחים, סילוק אריאל שרון מביתו בעיר העתיקה של ירושלים, ביטול תקנות החירום וצווי הגירוש; שחרור העצורים, הפסקת הפקעת האדמות והקמת ההתנחלויות היהודיות, ביטול מע"מ, פיזור כל המועצות המוניציפליות וועדי מחנות הפליטים, ועריכת "בחירות דמוקרטיות" בשטחים. בראש הכרוז הופיעה הסיסמה החדשה: "שום קול לא יחריש את קול האינתיפאדה". הכרוז ציווה על הציבור לשבות במשך שלושה ימים רצופים, מ-11 עד 13 בינואר, וביום שישי לערוך הפגנות המוניות. הכרוזים הפכו את "המפקדה" לסמכות מוכרת והקנו לתושבים הפלסטינים אמונה שיש יד מכוונת לאינתיפאדה. הכרוזים היו עדות לקיומה של הנהגה מקומית, שמצליחה להתחמק משירותי הביטחון של ישראל, קובעת יעדים מפוכחים ודרכי מאבק מתאימות. הכרוזים הופצו בעשרות אלפי עותקים, לעיתים עד מאה אלף, בעשרות יישובים שונים בעת ובעונה אחת, מה שהעיד על קיומה של מחתרת מסועפת ומתואמת.
"מפקדה" דומה הוקמה גם ברצועת עזה, אולם משקלה היה זעום ביחס למשקל המפקדה שבגדה המערבית, והיא חוסלה במהירות על ידי שירותי הביטחון הישראליים כבר באמצע פברואר 1988.

אש"ף הופתע לחלוטין בפרוץ ההתקוממות העממית. רק כעבור ארבעה או חמישה ימים הבין יאסר ערפאת כי התרחש שינוי עמוק ונוצרה הזדמנות מיוחדת. לפחות עשרה ימים לאחר תחילת המהומות, רבים מאנשי אש"ף בחוץ לארץ סברו שמדובר בעוד התנגשות קצרת מועד. עד סוף דצמבר 1987 עוד סברו במפקדות אש"ף בתוניס שלא תיתכן תסיסה בממדים רחבים כל כך ללא הדרכה ותכנון מצדן. אנשי "המחלקה לענייני האדמה הכבושה" וועדות "הגזרה המערבית" ניסו באמצעות הטלפון לאסוף מידע על האירועים ולנסות להעביר הנחיות ראשונות להמשך הפעילות. אלא שגם סגל האישים שטיפח ערפאת בשטחים הופתע לחלוטין מרמת התעוזה והנכונות לפעולה שגילו הפלסטינים, בעיקר במחנות הפליטים. הם לא היו שותפים כלל בארגון ההפגנות, שבהן הונפו דגלונים ירוקים, צבע האסלאם ולא דגלים פלסטיניים, לא נתלו תמונות של ערפאת ברחובות, וההמונים לא צעקו סיסמאות מובהקות של אש"ף. אבו ג'יהאד, המתאם הראשי של פעילות ה"פתח" בשטחים, דרבן בשבועות הראשונים את אנשיו בשטחים להעניק תנופה לאירועים. אנשיו במשרדי אש"ף בחו"ל נעזרו בשליחים שהגיעו לשטחים דרך גשרי הירדן, ובאמצעות שיחות טלפון, מכשירי פקסימיליה ושידור הוראות ברדיו אש"ף מבגדאד, האיצו באיגודים המקצועיים, בוועדי הנוער ובאנשי "הזרם הלאומי" להרחיב את היקף המהומות ולעודד את תומכיהם לרדת לרחובות. הם לחצו על אנשיהם לדאוג לכך שהמפגינים ישאו תמונות של ערפאת ועל הקירות יופיעו כתובות בזכות אש"ף. אלא שלבמקרים רבים פנו אנשיו של אבו ג'יהאד לאישים שלא היו קשורים כלל לאירועים, וכך קרוב לעשרה ימים חלפו עד שחוגים המקורבים לאש"ף הדפיסו את הכרוז הראשון בעזה, וכשבועיים חלפו עד שפרסמו תומכי אש"ף את הכרוז הראשון מטעמם בשכם, בעוד שהסיעות הדתיות כבר הספיקו להפיץ כרוזים רבים מטעמן, שזכו לתהודה רבה.

מכיוון שאש"ף לא ארגן את המהומות בראשיתן הייתה סכנה מבחינתו לאבד את השטח לטובת הכוחות המקומיים. ניסיונות של אש"ף להציג את ההתקוממות כיוזמה שלו נתקלו בהתעלמות או בבוז. עם זאת, אש"ף הצליח להטיל את מרותו על המפגינים משום שמרבית אנשי הוועדות העממיות וכל אנשי המפקדה המאוחדת היו חברים בו וראו את עצמם (לפחות עקרונית) כפופים למרותו. כתוצאה מחוסר רצונה של המנהיגות המקומית להתעמת עם אש"ף, בשל החשש מחשיפה על ידי השב"כ וכן בשל היותם של מרבית המנהיגים משולי החברה הפלסטינית לפני האירועים (מצב זה השתנה במהירות עם תחילת האינתיפאדה), נותרו מנהיגי האינתיפאדה המקומיים אנונימיים, דבר שהקל על אש"ף לטעון לשליטה באירועים.
עם זאת, אש"ף ושלוחיו לא פעלו לבדם בשטח, ולראשונה הארגון מצא את עצמו מתחרה בארגונים אסלאמיים קיצוניים – חמאס (שהוקם בתחילת האינתיפאדה) והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שגם להם היה חלק בליבוי האלימות.

בתחילת האינתיפאדה מרבית הפעילות נעשתה באמצעים מאולתרים: עשרות צעירים פלסטינים בני-עשרה ארבו לסיורים קטנים של חיילי צה"ל, והמטירו עליהם אבנים גדולות תוך ניסיון לפגוע בכוח הזרוע וביתרון מספרי אדיר, וכמו כן נערכו הפגנות רבות. בתקופה זו נעשה ניסיון להימנע מהפעלת נשק חם כלפי צה"ל והמתנחלים וזאת למרות הוראות סותרות שהגיעו מהנהגת אש"ף. בעוד שבתחילה הצליח ניסיון זה הרי ככל שעבר הזמן התמוססה הצלחתו.

הממשל האזרחי הישראלי בשטחים קרס למעשה בחודש הראשון לאינתיפאדה. אזורים נרחבים ביהודה, שומרון ועזה הכריזו על עצמם כ"משוחררים" וסירבו לשתף פעולה עם הממשל האזרחי. הרוב המוחלט של השוטרים הפלסטינים וכן רבים מפקידי הממשל התפטרו. במקביל נערכו שביתות כלליות רבות (1–3 בשבוע) וכן הוכרזה שביתת מסחר מלאה (שהחזיקה 40 יום) ולאחר מכן שביתת מסחר חלקית שקבעה שעות מסוימות בלבד לפתיחת החנויות.

החל מפברואר 1988 נעשו ניסיונות רבים למרי אזרחי, עם או בלי תמיכה באלימות מקבילה, מרבית ניסיונות אלו נעשו על סמך הרעיונות של מובארכ עווד שגורש על ידי ישראל ב-6 במאי. ניסיונות אלו צלחו יחסית בתחילה אולם עם התמוטטות הארגון המקומי והעברת מרכז הכובד להנהגת החוץ הם התמוססו ו"כוחות ההלם" הצבאיים הפכו לגורם המשמעותי.

ב-15 בפברואר 1988 פוצצה שייטת 13 את ספינת השיבה של אש"ף שעגנה בלימסול, קפריסין. ספינה זו נועדה למשוך תשומת לב בינלאומית לאינתיפאדה על ידי הגעתה (בליווי עיתונאים רבים) לנמל חיפה וקליטתה על ידי נציגים מערביי ישראל.

ב-1988 סוחרים נוצרים ממעמד הביניים יזמו (או, כפי שמומחים אחדים טוענים, אולצו בידי אש"ף ליזום) מחאה לא-אלימה של אי-תשלום מסים, שנאספו בידי ישראל ושימשו למימון ניהול יהודה, שומרון ועזה. כשמעצרים לא הובילו לסיום מרד המיסים, ישראל חיסלה אותו על ידי הטלת קנסות כבדים והחרמת רכוש, ציוד, סחורה ורהיטים מחנויות, מפעלים ואף בתים פרטיים.

ככל שהתמשכה האינתיפאדה הלכו וגברו ההוצאות להורג של משתפי פעולה (אמיתיים ומדומים) עם ישראל והתגבר הכאוס ביהודה, שומרון ועזה. תופעות אלו וכן צורת הארגון (ועדות עממיות מקומיות, שהוצאו אל מחוץ לחוק על ידי ישראל ב-1 ביולי 1988) היו דומות למרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 (כך למשל נרצחו 90 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עד ספטמבר 1989), דבר שאף הביא את המפקדה הלאומית להודיע ב-15 באוגוסט 1989 על דרישה להימנע מהרג של משתפי פעולה ללא אישור מההנהגה העליונה.

בסוף 1988 החל אש"ף לארגן את כוחות ההלם לכדי ארגונים צבאיים ממשיים כתוצאה מכך השתנתה הטקטיקה מאמצע 1988 לאלפי תקריות של שימוש בבקבוקי תבערה, מעל 100 השלכות רימוני יד, ומעל 500 התקפות עם רובים וחומרי-נפץ. למרות זאת, הפלסטינים המשיכו להציג את האירועים כהתקוממות לא אלימה. השינוי לא נעשה אמנם באופן מיידי אולם היה רציף למעט ההפגנות שמיד לאחר מהומות הר הבית ב-1990.

תגובה ישראלית
שמאל|ממוזער|250px|שר הביטחון, יצחק רבין, בביקור בעיר עזה בשבועות הראשונים של האינתיפאדה
תחילה לא ידעה ישראל כיצד לטפל במשבר ואף זלזלה בו במכוון, דבר שהתבטא בין השאר ביציאה של שר הביטחון יצחק רבין לארצות הברית ב-10 בדצמבר, מיד לאחר פרוץ המהומות, ושובו לישראל ב-21 בדצמבר, כשבועיים לאחר פרוץ ההתקוממות. ברדתו מהמטוס ערך מסיבת עיתונאים בנמל התעופה, בה האשים את סוריה ואיראן באחריות להתקוממות. ראש הממשלה יצחק שמיר, לעומת זאת, האשים את אש"ף, וזאת על אף שבשלב זה כבר ידעו מומחי המודיעין והיועצים לענייני ערבים, כי ההתקוממות נולדה ביוזמת התושבים המקומיים.

בחודש הראשון לאינתיפאדה ציפתה ישראל כי המהומות ידעכו מעצמן, כפי שהיה בגלי אלימות קודמים. לאחר חודש, כשהמהומות לא דעכו מעצמן, הזרימה ישראל כוחות צבא גדולים לאזורי יהודה ושומרון ורצועת עזה, בלי שהייתה תוכנית פעולה לפעילות הכוחות.

ביום השני להתקוממות הפעיל אלוף פיקוד הדרום יצחק מרדכי ברצועת עזה את הגדוד הסדיר מחטיבת גבעתי שהתאמן באזורו. רק ב-18 בדצמבר 1987 הורה הרמטכ"ל דן שומרון לתגבר את הכוחות ברצועה.

בשנת 1987 הוקמה עוצבת שועלי הדרום על מנת שתהווה מפקדה שתשלוט באמצעות מספר חטיבות ברצועת עזה. גזרת האוגדה חולקה בין שלוש חטיבות: צפונית, מרכזית ודרומית, ובגזרת כל אחת מהן הייתה אחת משלוש הערים המרכזיות ברצועת עזה: עזה, ח'אן יונס ורפיח, בהתאמה. הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה ניסה לשמור על ביטחון ההתנחלויות היהודיות ברצועה ובתוך לאפשר את צאתם של אלפי פועלים עזתים לעבודה בתוך ישראל. יחידת המסתערבים שמשון הורחבה והפכה לכוח מבצעי סדיר למשימות מעצר בלב מחנות הפליטים. ביוני 1989, בעקבות חטיפת ורציחת החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, עצרו שירותי הביטחון הישראליים מאוד פעילי חמאס ובהם גם מייסד התנועה - השייח' אחמד יאסין.

ב-21 בדצמבר 1987 החליט הרמטכ"ל דן שומרון, לשנות את היערכות הכוחות ביהודה ושומרון. על גזרת שומרון הופקד מפקד אוגדה 162, תא"ל זאב ליבנה, ועל גזרת יהודה הופקד מפקד אוגדה 720, תא"ל בני טרן. מפקד חטיבת איו"ש נשאר לפקד על גזרת בנימין. גזרת מרחב שומרון חולקה לשלושה מרחבים חטיבתיים, כלהלן: על גזרת ג'נין הופקד אל"ם גבי אשכנזי, מפקד חטיבת גולני; על גזרת טול כרם-קלקיליה הופקד אל"ם משה גבעתי מפקד מחוז דן; ועל גזרת שכם הופקד מפקד המרחב הקבוע, סא"ל יהודה מאיר. מפקד אוגדה 162 קבע את מפקדתו בבניין הממשל בשכם. גזרת מרחב יהודה חולקה לשני מרחבי משנה. מפקד המרחב, סא"ל גבי אביב, הופקד על גזרת חברון, והוקם מַשלָ"ט (מֶרכז שליטה) סדיר בגזרת בית לחם. שניהם הוכפפו למפקד אוגדה 720, שקבע את מפקדתו בבניין הממשל בחברון. מאוחר יותר הוקמה אוגדת יהודה ושומרון, בפיקודו של תא"ל גבי אופיר, והוקמו שש חטיבות מרחביות חדשות: חטיבה 'יהודה', חטיבת 'שומרון', חטיבת 'מנשה', חטיבת 'בנימין' וחטיבת 'עציון'.

עד לאינתיפאדה עמדו בפני ישראל שתי חזיתות: חזית מלחמה סדירה נגד צבאות לוחמים, וחזית שנייה מול הטרור. האינתיפאדה הפתיעה את ישראל גם בכך שהפלסטינים פתחו בשטחים בחזית שלישית: אלימות אזרחית המונית, ללא נשק, ולישראל לא היה נגדה מענה ממשי. צה"ל התקשה להתמודד עם אלימות כזו. הוא לא היה מוכן להתמודדות כזו בהיערכותו, בשיטות הפעולה שלו, ולא היה לו ציוד מתאים. כך נחשפה ישראל בחולשתה הן כלפי חוץ והן כלפי אוכלוסייתה שלה. כמו כן, נכשלה ישראל גם בטיפול בדעת הקהל הבינלאומית, משום שלא הייתה מסוגלת להסביר כראוי את עמדתה במאבק מסוג זה, שבו עומדים כוחות צבא חמושים מול אזרחים לא חמושים, ובהם גם נשים וילדים.

הממשל הצבאי בשטחים הופתע מהתנהגות הפלסטינים. בעוד שבמשך שנים נעשו הפרות הסדר בעיקר על ידי תלמידים ונוער, באינתיפאדה הקיפו הפרות הסדר את כל חלקי האוכלוסייה: מבוגרים וצעירים, נשים, ילדים וזקנים, עירוניים וכפריים, חילוניים ודתיים. בעוד שגורמים אסלאמיים נמנעו בדרך כלל בעבר מהשתתפות בהפרות סדר, עתה הפכו למובילי ההתקוממות ברצועת עזה. האחדות הפנימית בחברה הפלסטינית, שהתאפיינה בדרך כלל בפיצול פנימי, הגיעה בחודשים הראשונים של ההתקוממות לשיא שלא היה כמותו מעולם. הייתה תמיכה כללית באינתיפאדה, ואף אחד לא היה מוכן לצאת בגלוי נגד רעיונותיה. האירועים ברצועת עזה ובגדה המערבית הקרינו אלה על אלה בין שני האזורים. ישראל הופתעה מהתעוזה הפלסטינית ומנכונותה לשאת בקורבנות ובקשיים: הרוגים ואלפי פצועים, השבתות מסחר ממושכות ואי-יציאה לעבודה. ישראל הופתעה גם מהריסון הפנימי הפלסטיני בשלבים הראשונים של האינתיפאדה: למרות הזעם הרב שהצטבר, נמנעו הפלסטינים משימוש בנשק חם. הריסון נבע מהידיעה כי שימוש בנשק חם יספק לצה"ל הצדקה להפעיל את נשקו ולגרום להרוגים רבים. ההימנעות משימוש בנשק חם העניקה לפלסטינים יתרון במאבק על דעת הקהל.

עם הזמן, התאוששה ישראל מההלם והגיבה במדיניות של יד קשה שנועדה לדכא את ההתקוממות בכוח. ההוראות הבלתי רשמיות שניתנו לחיילים היו, כפי שניסח זאת שר הביטחון, יצחק רבין, "לשבור ידיים ורגליים". ישראל נקטה במדיניות של הטלת עוצר המוני (60% מהאוכלוסייה הייתה נתונה בשלב כלשהו במהלך השנתיים הראשונות לעוצר ממושך), מאסרים המוניים, הכבדה של הממשל הצבאי המוטל על השטח, הרס ואטימת בתים (150 ב-1988 לבדה), אכיפה נוקשה של חוקי המס על התושבים (עד כדי עלייה בגביית המיסים ביחס לשנת 1986 בחלק מהמקומות) וכן סגירת בתי ספר (היו פתוחים רק 40 יום בשנת הלימודים 1988/89). בתחילת האירועים לא שונו אמנם הוראות פתיחה באש אולם הסמכות לתת היתרים לביצוע פעולות ענישה שונות (כמו הריסת בתים, גירוש, הטלת עוצר וכדומה) הועברו לדרגים נמוכים יותר מאשר קודם לכן.

המדיניות הישראלית תואמה על ידי "פורום השטחים" בראשות שר הביטחון ודווחה לקבינט. למרות ההשתתפות של כל הגורמים בפורום היו שינויים מקומיים (במיוחד בירושלים) בדרך הטיפול באירועים.
למרות צעדיה, ישראל לא הצליחה למנוע את התמוטטות הממשל האזרחי שלה ביהודה, שומרון ועזה.

בירושלים נקטה ישראל תחילה מדיניות של "סיוע" לחסימת השכונות הערביות שבודדו על ידי תושביהן, כענישה לתושבים. מדיניות זו החלה להשתנות באמצע ינואר 1988 כאשר משטרת ישראל החלה לשלוח כוחות גדולים לתוך השכונות הערביות. ב-5 בפברואר פתחה ישראל במבצע "במחשבה תחילה" במסגרתו בוצעה השתלטות מחדש על השכונות הערביות, הטלת עוצר על מרביתן וסגירה למעשה של הר הבית בפני מתפללים לא ישראלים.

המדיניות הבלתי רשמית של הכאת מתפרעים, מדיניות שבוצעה בהפרות פקודה רבות (רובן המכריע לחומרה), ספגה ביקורת נוקבת.

באוגוסט 1988 הוכנסו כדורי פלסטיק לשימוש ישראל, דבר שהביא לשינוי הוראות הפתיחה באש, שהגדיל את מספר ההרוגים אצל הפלסטינים.

ערביי ישראל
ב-17 בדצמבר 1987 התכנסה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל (לראשונה השתתפה בכינוס גם הנהגת התנועה האסלאמית) והחליטה על שביתה כללית בקרב ערביי ישראל ב-21 בדצמבר שכונתה "יום השלום". השביתה שהתקיימה הייתה כמעט מלאה ולוותה בפרצי אלימות (זריקות אבנים ובקבוקי תבערה, חסימות כבישים וכדומה) במקומות מעטים.

דינמיקה פנים-ערבית
בין 3 ל-15 בפברואר 1988 הצליחה ישראל לעצור את ההנהגה הראשונה של המפקדה הלאומית ולעצור את מערכת ההפצה שלה. אף על פי שהדבר לא מנע את התאוששות המפקדה, הרי מתקפה זו ואלו שבאו בעקבותיה הצליחו לדחוק את המפקדה הלאומית למגננה, להביא אותה להקטנת פעילותה, ולהגביר את תלותה הארגונית והכספית באש"ף, בעיקר מאמצע 1988.

אף על פי כן, המשיכה המפקדה הלאומית להוות גורם מרכזי ביהודה והשומרון, הוראותיה בוצעו לרוב, בין השאר בשל הנכונות שלה לסגת מהוראות שהתגלו כבלתי ניתנות לביצוע וכן לימוד הלקחים של אנשיה מההתארגנות בבתי הסוהר הישראלים. לעומת זאת ברצועת עזה, נתקלה ההתארגנות במאבקי כוח עם התנועות האסלאמיות ולאחר מכן ישראל הצליחה למוטט את ההתארגנות בפברואר 1988.

ב-16 באפריל 1988 התנקשה ישראל באבו ג'יהאד, שהיה האחראי מטעם אש"ף על ארגון האינתיפאדה. התנקשות זו אמנם הועילה בטווח המיידי (בשל ניתוק קשרים מסוימים בין הנהגת החוץ של אש"ף לבין הנהגת הפנים) אולם התגלתה לאחר מכן כחסרת השפעה ממשית.

במאי 1988 הצליחה ישראל לשתק למעשה את תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני על ידי מעצר מרבית ראשיה.

ב-12 ביוני 1988 התדרדר המאבק בין חמאס לבין אש"ף לעימות גלוי כאשר בהפגנה במחנה ג'בליה נרמסו תמונותיו של יאסר ערפאת. מאבק זה התחדד בשל שמועות על סיוע ישראלי לחמאס, כישלון ניסיונות התיאום בין הארגונים ומאבקים פנימיים בתוך אש"ף. כישלון ניסיונות ההידברות הביא לחתימת אמנת חמאס ב-18 באוגוסט.

ביוני-יולי 1988 נעשו ניסיונות להשליט את שלטון הוועדות העממיות על השטח. בשלב זה היו מאות ועדות עממיות, חלק נפוצות (ועדות חינוך למשל) וחלקן ייחודיות (ועדת אדמות לדוגמה) ורובן קשורות ברשת של שיתוף פעולה, תוך כפיפות לוועדות אזוריות ולמפקדה הלאומית שעמדה בראשן.

התפתחויות אלו הרעו את המצב הכלכלי של משתתפי האינתיפאדה (כמו גם הפלסטינים בכלל), מצב שהביא את סרי נוסייבה ב-1 באוגוסט 1988 אף לפרסם מאמר הדורש מאש"ף להזרים כסף או לחדול ממתן הוראות.

החל מתחילת האינתיפאדה, הלכה וירדה התמיכה בירדן בשל הגאות הלאומית הפלסטינית, כתוצאה מכך הכריז חוסיין מלך ירדן ב-31 ביולי 1988 על "התנתקות מהגדה המערבית", קרי, ניתוק כל הקשרים בין ירדן והגדה המערבית. החלטה זו החמירה את התדרדרות השירותים ביהודה והשומרון משום שעד אותה עת סיפקה ירדן במידה רבה את השירותים האזרחיים באזור זה.

הניתוק של ירדן מיהודה והשומרון חייב את אש"ף לתפוס את מקומה כמקור הכספי לתשלום חלק מעובדי המדינה (ירדן שילמה כחמישית ממשכורתם) ולארגן את השירותים שאורגנו עד אז על ידה. התפתחות זאת הייתה אחת הסיבות להכרזה של אש"ף ב-15 בנובמבר 1988 בתוניס על הקמת מדינת פלסטין. ההכרזה התקבלה בסיום של המושב ה-19 של המועצה הלאומית הפלסטינית שנערך ללא השתתפות מעשית של נציגי האינתיפאדה. באותו לילה נותק החשמל בכל רחבי יהודה, שומרון ועזה והוטל עוצר כללי.

אירועים בולטים בהמשך האינתיפאדה

בדצמבר 1988 נגזרו על טוראי אלי ידיד 21 חודשי מאסר, לאחר שהרג בכפר בידו את יוסף אבו עווד, בירי בראשו מטווח קצר בלי שנשקפה לו סכנה.

ב-12 בינואר 1989 הורשה יאסר ערפאת לנאום במועצת הביטחון כנציג פלסטין. באותו יום הוטל בצעד חריג עוצר על מזרח ירושלים ונערכו חיפושים נרחבים בסילואן. ב-19 בינואר, הציע יצחק רבין לערוך בחירות לאוטונומיה פלסטינית אבל ההצעה נדחתה הן על ידי אש"ף והן על ידי המפקדה הלאומית כעבור שלושה ימים.

באמצע פברואר 1989 נערכו מספר דיונים בין־אישים ממפלגת העבודה לבין נציגים פלסטיניים מיהודה, שומרון ועזה המקורבים לאש"ף בראשות פייסל חוסייני. ב-13 במרץ הוחלט על חלוקת תעודות חדשות לכאלו האסורים בכניסה לישראל. ב-24 באפריל 1989 החליטה המפקדה הלאומית על אי־הזזת שעונים לשעון קיץ.

במאי 1989 ביצעה ישראל גל מעצרים גדול מאוד בקרב פעילי חמאס, כולל מעצרו של אחמד יאסין מנהיג התנועה שעד אז נמנעה מלעוצרו.

ב־3 במאי 1989 חייל צה"ל, רב-טוראי אילן סעדון נחטף ונרצח על ידי אנשי חמאס.

ב-14 במאי 1989 החליטה ממשלת ישראל על עריכת בחירות אזורית ביהודה והשומרון אולם החלטה זו לא מומשה.

ב־6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, שבו מחבל דירדר את אוטובוס אגד קו 405 לתהום ליד קריית יערים ורצח 16 איש.

ב-20–21 בספטמבר 1989 פעולה לגביית מיסים בבית סאחור הסתבכה ונפתחה אש על התושבים.

ב-30 בנובמבר 1989, פיגוע הדריסה הראשון כנגד אזרחים – כשמחבל תושב מחנה הפליטים נוסייראת דרס למוות את אביגדור דהרי בצומת גוש קטיף.

ב-15–17 בדצמבר 1989 החליט הוועד הפועל של אש"ף על מוכנות לדיאלוג עם ישראל, אבל רק בתנאי שייעשה על ידי אש"ף.

במהלך 1990 נרגעו במקצת האירועים האלימים, בין השאר בשל מעצרים רבים אותם ביצעה ישראל.

ב-8 באפריל 1990 הוקמה ועדת ירושלים של הליגה הערבית, דבר שירדן התנגדה לו בעבר.

ב-20 במאי 1990 נרצחו 7 פלסטינים בראשון לציון בידי עמי פופר במהלך הטבח בצומת גן הוורדים. במהומות שפרצו בעקבות כך, נהרגו 7 פלסטינים נוספים.

ב-30 במאי 1990 באותה השנה נתפסו שתי סירות של החזית העממית שניסו לבצע פיגוע בתל אביב, דבר שהביא לסיום הדיאלוג בין אש"ף וארצות הברית ב-20 ביולי.

ב-8 באוקטובר 1990 הביאו פרסומים של תנועת נאמני הר הבית על טקס הנחת אבן פינה לבית המקדש השלישי להתפרצות מהומות הר הבית. במהומות נזרקו אבנים על הכותל המערבי ובפריצת המשטרה להר הבית נהרגו 17 ערבים ונפצעו 20 שוטרים וכ-200 ערבים. מהומות אלו התפשטו הן לתוך יהודה, שומרון ועזה (שם גרמו להפגנות עממיות בפעם הראשונה לאחר זמן רב) והן לערביי ישראל.

ב-1991 הביאה מלחמת המפרץ שבה הפלסטינים תמכו בסדאם חוסיין למצב חדש. בשל תמיכתם זו במנהיג ערבי שכבש מדינה שכנה, נחלשה עמדת הפלסטינים בזירה הבינלאומית בכלל ובזירה הערבית בפרט, והתחזק מאוד מעמדה של ארצות הברית (גם בעקבות המלחמה וגם בשל סיום המלחמה הקרה) דבר שאיפשר את כינוס ועידת מדריד.

עם זאת, לא התקבלה החלטה על סיום האינתיפאדה ולמעשה ב-3 במרץ 1991 אף קראה המפקדה הלאומית להגברת ההתנגשויות עם כוחות הביטחון.

ב-17 בדצמבר 1992 החליט ראש הממשלה, יצחק רבין, לגרש ללבנון 415 פעילי חמאס במטרה להרגיע את יהודה, שומרון ועזה. הגירוש נכשל מכיוון שהמגורשים התרכזו בסמוך לגבול רצועת הביטחון וקיבלו סיוע מחזבאללה.

אף על פי שוועידת מדריד לא גרמה לסיום האינתיפאדה, הרי שהוועידה מציינת את המעבר המוחלט מאירועים המוניים לאירועי טרור על ידי יחידים, תוך שימוש בסכינאות ותחילת שימוש בפיגועי התאבדות.

ארגונים פלסטיניים
 ועדות עממיות ברחבי יהודה, שומרון ועזה – בכל יישוב הוקמה ועדה מרכזית אחת לפחות (לעיתים היה פיצול לפי ארגונים) שהייתה אחראית לתיאום הפעילות הפלסטינית וכן ועדות משנה שהיו אחראיות על התחומים השונים. מנהיגות ההתקוממות הלאומית למעשה כללה ארבעה גורמים עיקריים: פת"ח, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית ומפלגת העם הפלסטינית.
"המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים" – הוקמה פורמלית בסוף דצמבר 1987 והכרוז הראשון שלה יצא ב-10 בינואר 1988. עמדה למעשה בראש הוועדות העממיות והיוותה את הנהגתם, ככל שעבר הזמן נחלשה השפעתה והחברים בה נהיו זוטרים יותר ויותר.
 "ועדות ההלם" או "כוחות ההלם" – הזרוע הצבאית של הוועדות העממיות, הוקמו לראשונה ב-17 בספטמבר 1987 (שלושה חודשים לפני פרוץ האינתיפאדה) על מנת לפגוע במשתפי פעולה. תקנון היסוד של החבורות הללו נוסח בחשאי וקבע כי היעד הוא "הסלמת כל צורות ההתנגדות". חברי "כוחות ההלם" הושבעו לציית להוראות "המפקדה המאוחדת" ולשלם אגרת חבר חודשית. החברים התחייבו לשמור על סודיות ולהימנע מכל פעולה שתפגע במוניטין של הארגון. אנשי "כוחות ההלם" הובילו את רובן המכריע של ההתפרעויות, ארגנו מארבים של רוגמי אבנים ומיידי בקבוקי תבערה, עסקו בבניית מתרסים ובציור סיסמאות והנפת דגלי אש"ף. בכפרים הם ארגנו שמירה בתורנות של צופים, שעליהם הוטל להשמיע שריקות כשמתקרב הצבא, ועשו שימוש באלפי מכשירי "ווקי-טוקי" שרכשו בחנויות צעצועים. בערים התארגנו הכוחות במסגרות שכונתיות, שמרכזן היה בקסבה המקומית או באחת משכונות העוני. אנשים מתוכם ערכו "מגביות" בין התושבים, שהשגיחו על השביתות. במקרים רבים נקטו בעונשים כגון הכאה, הצתת רכוש ורצח. כרוז 22 של "המפקדה המאוחדת" תיאר את "כוחות ההלם" כ"יד הברזל" של ההתקוממות. "כוחות הלם" לא מעטים נוסדו על ידי אסירים לשעבר, שהקפידו להישאר מאחורי הקלעים. כעבור מספר חודשים היטשטשו הגבולות בין "ועדות ההלם" ל"ועדות הסיוע", ורוב "הוועדות העממיות" הפכו לוועדות אזרחיות-אלימות, שהפן הצבאי שלהן האפיל יותר ויותר על שאר התחומים. מתוך כ-730 פיגועים (בקבוקי תבערה, הצתות, דקירות, מטענים וכו') שנרשמו בארבעת החודשים הראשונים לאינתיפאדה, כחמישית מהם כוונו נגד פלסטינים. עד סוף 1989 רצחו "ועדות ההלם" לפחות 90 פלסטינים שנחשדו כמשתפי פעולה. בכמה מקרים לוו הרציחות בהתעללות: עריפת ראשים, כריתת אוזניים, שריפה או קבורת הקורבן בעודו חי. פעולות אלה שימשו ראיות ליכולתם של מחברי הכרוזים לבצע את איומיהם.
חמאס – הוקם בתחילת האינתיפאדה, בדצמבר 1987, והיה לגורם מרכזי בה, אך לא היה שותף למנהיגות ההתקוממות הלאומית. תנועת חמאס התגבשה והחלה לפעול כתנועה פוליטית־אידאולוגית עם פרוץ האינתיפאדה. בראשית האינתיפאדה אופיין המאבק בעיקר כהתקוממות עממית. בשנת 1988 החל חמאס להקים תשתית ארגונית ומבצעית, בעיקר ברצועת עזה, ובמהלך 1989 החל להפגין יכולות טרור מאורגנות ולבצע פיגועים קטלניים. בשלב זה חל שינוי מהותי באופייה של האינתיפאדה: לצד המשך המחאה העממית, חלה עלייה חדה בפיגועים נגד אזרחים וחיילים ישראלים, לרבות פיגועי ירי, חטיפות ופיגועים רבי־נפגעים.
 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני – היה אחראי על ההתפרצות הראשונית של האירועים אולם במהירות נדחק והיה לגורם שולי בהם, בין השאר בשל היותו מורכב למעשה משלוש קבוצות ללא קשר ביניהן.

תפקיד אש"ף
אש"ף לא יזם את האינתיפאדה, אבל התערב במהירות תוך מאבק פנימי בין הארגונים השונים וחיצוני (עם התנועות האסלאמיות):
 התנועה הקומוניסטית הפלסטינית – יזמה גישה מתונה יחסית של התקוממות עממית, תוך זיקה מינימלית להנהגת החוץ
 פת"ח – החזיק בגישת ביניים של הסלמה מבוקרת תוך כפיפות מלאה להנהגת החוץ של אש"ף
 החזית העממית לשחרור פלסטין – החזיקה בגישה של הסלמה מרבית

יאסר ערפאת הוא שהעניק להתקוממות את הכינוי "אינתיפאדה". לפני מותו, ניסה אבו ג'יהאד להציע כינוי אחר – "הבּה" (סופה), אך השם "אינתיפאדה" כבר התקבע.

מטרות האינתיפאדה
מטרות מיידיות
 הפסקת הפקעת אדמות
 ביטול המע"מ
 עריכת בחירות מוניציפליות וכינון ממשל עצמי

מטרות ארוכות טווח
המטרות המדיניות של האינתיפאדה היו תלויות בגורמים השונים:
 אש"ף – הקמת מדינה פלסטינית ביהודה, שומרון ועזה, שבירתה ירושלים.
 התנועות האסלאמיות – הריסת מדינת ישראל והקמת מדינה פלסטינית אסלאמית על חורבותיה.

אבדות
על פי נתוני ארגון בצלם נהרגו באינתיפאדה, מפריצתה ועד סיומה בשנת 1993 165 ישראלים ו-1,160 פלסטינים. בנוסף נהרגו למעלה מאלף פלסטינים על ידי פלסטינים אחרים במהלך האינתפאדה, בעקבות סכסוכים פוליטיים פנימים או האשמות בשיתוף פעולה עם ישראל.

הרוגים ישראלים באינתיפאדה הראשונה ואחריה, עד לשנת 1999 (שנה לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה). מתחת לקו האדום אזרחים. מעל לקו האדום חיילים (על פי נתוני "בצלם").

השלכות

השפעותיה המדיניות של האינתיפאדה היו מרחיקות לכת, בפעם הראשונה הצליחו הפלסטינים להביא להכרה מדינית רחבה בשאיפתם למדינה. הפלסטינים הצליחו להציג במהירות את מאבקם כמאבק בכיבוש אכזרי ומדכא וכבר ב-11 בדצמבר 1987 התקבלה החלטת גינוי לישראל במועצת הביטחון. בנוסף על כך, הדיון על מעמד יהודה, שומרון ועזה שהוקפא מאז התמוטטות שיחות האוטונומיה התחדש ולבסוף הביא לנסיגה ישראלית מעמדותיה הקודמות.

במאי 1989 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית תוכנית של 4 נקודות להפסקת האלימות. הצדדים אמנם לא דחו רשמית את התוכנית אולם היא לא התממשה ולכן הציעה בספטמבר תוכנית דומה של 5 נקודות. גם תוכנית זו לא מומשה אולם גרמה לקשיים קואליציוניים בישראל (שגרמו מאוחר יותר לנפילת ממשלת האחדות) וכן היווה בסיס לוועידת מדריד.

בשורה התחתונה הצליחה ישראל לדכא את ההתקוממות, שכן הכוחות הפלסטינים היו נחותים בהרבה מכוחות צה"ל. אולם האינתיפאדה הצביעה על בעיות רבות בהתנהלותו של צה"ל במישור האופרטיבי והטקטי. האינתיפאדה חייבה את ישראל להסיט כוחות רבים מאוד של צה"ל ליהודה, שומרון ועזה, שיבשה את מערך האימונים שלו וגרמה להרס תוכנית העבודה שלו.

בישראל הובילה האינתיפאדה לדיון מחודש בסוגיית יהודה ושומרון: בעוד בימין הטילו את האחריות לכישלון בדיכוי האינתיפאדה על צה"ל, בשמאל נטען כי שורש הבעיה הוא המעמד של יהודה, שומרון ורצועה עזה. ויכוח זה גרם לפירוקה של ממשלת האחדות הלאומית וגרם להאשמות חריפות כלפי הפיקוד העליון צה"ל, בטענה שאינם מעוניינים בפתרון המצב ולא נוקטים בפעולות המתבקשות, וכלפי שר הביטחון יצחק רבין, שנטען כי מנע מצה"ל לפעול נכון. בקרב המתנחלים הביאה האינתיפאדה להתערערות תחושת הביטחון בשל ההתקפות המרובות עליהם, לתביעות חוזרות ונשנות כלפי צה"ל לספק להם ביטחון ואף גרמה להתקפות של קבוצות קטנות מהימין הקיצוני על כוחות צה"ל. במקביל נערכו ניסיונות של קבוצות ימניות קיצוניות ליצור פרובקציות כלפי הערבים מתוך מגמה להצית מלחמה שתגרום לגירושם של ערביי יהודה, שומרון ועזה.
הביקורת כלפי צה"ל מקרב שני הקצוות הפוליטיים הביאה להתערערות מעמדו, וזהו אחד ההישגים של האינתיפאדה.

יש הטוענים כי האינתיפאדה הובילה לעלייה בתמיכה הציבורית בתנועות השמאל (כגון שלום עכשיו) בישראל, ולבחירתו המחודשת של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992.

לעומת זאת הביאה האינתיפאדה להקצנה בקרב הפלסטינים, תוך שהארגונים הקיצוניים מנצלים את "הצלחתם" על מנת לבנות את הדימוי שלהם בקרב הציבור.

מבחינה כלכלית גרמה האינתיפאדה נזק משמעותי, בעיקר לפלסטינים שנותקו מהעבודה בישראל וכן הושמו בעוצר. גם ישראל נפגעה מהבחינה הכלכלית אולם עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר הצליחה להתאושש.

ראו גם
 הסכם לונדון
 האינתיפאדה השנייה

לקריאה נוספת
 זאב שיף ואהוד יערי, אינתיפאדה, הוצאת שוקן, 1990.
 יואל אליצור (עורך), כתם של עננה קלה – חיילים צבא וחברה באינתיפאדה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012. תחילת הספר
 משה גבעתי, הישרדות בספטמבר – לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 357–445.

קישורים חיצוניים


 אתר לימודי על האינתיפאדה
 הרוגים באינתיפאדה הראשונה באתר בצלם

 רונן פרי, ביטול חוק האינתיפאדה: מצע לדיון, בלוג המרצים למשפטים באוניברסיטת חיפה, 12.12.06



 30 שנה לאינתיפאדה הראשונה – איך פתאום קם עם ומתחיל ללכת, בפודקאסט/בלוג "פרות קדושות – מיתוסים ישראליים עם יזהר באר", 24.12.2017
 מוחמד מסאלחה, בין החייל והמתנחל באתר מט"ח, על הדימוי של החיילים הישראלים בעיני הפלסטינים
 תוכנית חמש הנקודות של בייקר 
 , בערוץ ה-YouTube הרשמי של תאגיד השידור הישראלי

הערות שוליים

*
אינתיפדה
אינתיפדה
אינתיפדה