כורדים

כורדים (בכורדית: کورد / Kurd) הם קבוצה אתנית ולאום המשתייכים לעמים האיראניים, ומספרם מוערך בכ-30–46 מיליון נפש. רובם חיים בטורקיה, איראן, עיראק וסוריה, וקהילות קטנות בארמניה ובגאורגיה, ורובם מוסלמים. מאז תחילת המאה ה-20, הכורדים שואפים להקים מדינה עצמאית בכורדיסטן, אך התנגדות המדינות באזור מנעה זאת מהם. המדינות בהן הם חיים אינן מכירות בלאומיות הכורדית, וחלקן אף שוללות מהם זכויות תרבותיות ואוטונומיה. כתוצאה מכך, נותרו הכורדים הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר ללא מדינה ריבונית.

במזרח טורקיה הכורדים הם אוכלוסיית הרוב. המחתרת הכורדית PKK פעלה רבות בשנות ה-90, כולל פעולות טרור, עד לתפיסתו של מנהיגה עבדוללה אג'לאן. מאז המחתרת שינתה את גישתה ומתרכזת במאבק להכרה בשפה הכורדית, התרבות וזכויות חופש הביטוי. מלבד פעילותה נגד הכורדים שבגבולותיה, טורקיה תוקפת גם את הכורדים בעיראק ובסוריה.

היסטוריה 
הכורדים של היום מחשיבים את עצמם כצאצאי וממשיכי מָדַי, שכן הם שוכנים באותו אזור גאוגרפי בו התקיימה בעבר אימפריית מדי, וכן מהווים חלק מהעמים האירניים. לאורך השנים שלטו בשטחי המחיה של הכורדים אימפריות רבות.

במאות ה-10–11 התבססו באזור כורדיסטן מספר ישויות מדיניות כורדיות. בצפון הוקמו השאדיד (951–1174) במזרח טרנסאוקסאניה, בין הנהרות קור ואראקס, והראוואדיד (955–1221) שבמרכזה בטהראן ושלטה על כל אזרבייג'ן. במזרח נוסדו החסנוויהיד (959–1015) בזגרוס, בין שאהריזור לח'וזסתאן, והאנאזיד (990–1116) בהולואן. במערב הוקמה הממלכה המרוואניד, שממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה.

ישנם תיעודים בכתב מהמאה ה-11 למהומות שחוללו כורדים שחיו בתחומי השושלת הבויהית, בגלל מחסור במזון שנוצר בעקבות גל קור מתמשך. בעקבות מהומות שפרצו על פי התיאורים בני התקופה, בעקבות מהומות אלו, שניתן להניח שהחלו בעקבות מחסור במזון, קמו מיליציות כורדיות – וכן מיליציות של עמים נוספים שחיו באותו אזור – שניצלו את הסכסוך הבויהי בין הצבא לממשל ויצאו למסעות ביזה ואונס, שהגיעו עד בגדאד.

שאיפותיהם הלאומיות של הכורדים הוכרו לראשונה במסגרת הסכם סוור שנחתם בצרפת באוגוסט 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונועד לקבוע את גורל השטחים העות'מאניים שנכבשו במלחמה. ההסכם כלל הבטחה להקמת אוטונומיה כורדית חוצצת בשטחי טורקיה, סוריה, עיראק, איראן בסיוע מדינות ההסכמה. הוסכם כי עות'מאניים יאפשרו אוטונומיה זו, ואם תוך שנה מחתימת ההסכם ירצו בכך מרבית תושבי האזור, הכורדים יזכו בעצמאות. עם זאת, בזמן מלחמת העצמאות של טורקיה הטורקים קבעו עובדות בשטח, שעוגנו בהסכם לוזאן. בריטניה, צרפת, איטליה ויוון אשררו את העצמאות הטורקית ללא הענקת מעמד אוטונומי לכורדיסטן, בעקבות הסכם והבטחה טורקית, עיראקית, איראנית וסורית לאפשר לאירופים גישה נוחה ורכישה במחירים נמוכים ממאגרי הנפט האזוריים של הכורדים, בתמורה לביטול רעיון האוטונומיה הכורדית.

ממלכות ושושלות כורדיות
שמאל|ממוזער|250px|ממלכות כורדיות עצמאיות וממשלות כורדיות אוטונומיות בסביבות 1835.

דת
על פי אומדנים רווחים, 86% מהכורדים כיום הם מוסלמים: מתוכם כ-65% מוסלמים סונים, 10% הם מוסלמים שיעים שחיים בעיקר בפרובינציות כרמנשאה ואילאם שבאיראן, 10% נוספים הם מוסלמים אלווים שחיים בעיקר בטורקיה, 15% הנותרים הם בעיקר יזידים ונוצרים מדנומינציות שונות, בעיקר ארמנים, אשורים, נסטוריאנים, יעקובים כלדים. דת נוספת נפוצה פחות היא היארסאניה. בנוסף ישנם יהודים כורדים שחיו בעבר אזורי הכורדים, וכיום רובם מתגוררים בישראל.

 קהילות כורדיות 
ממוזער|אזורים בהם הייתה אוכלוסייה כורדית משמעותית (מעל 75%) במזרח התיכון ובקווקז (אז דרום ברית המועצות), מסומנים באדום בהיר. המפה נוצרה בידי ה־CIA האמריקני בשנת 1986
ממוזער|כורדיסטן (בהיר), אזור המחיה העיקרי של הכורדים, עליו הם טוענים לאוטונומיה. האזור מחולק כיום בין מספר מדינות במזרח התיכון: דרום־מזרח טורקיה, מערב איראן, צפון עיראק ושלוש מובלעות קטנות בצפון סוריה ובדרום ארמניה. ה־CIA, סביבות 1992

 טורקיה 

אוכלוסיית הכורדים בטורקיה מוערכת בכ־14.3–20 מיליון איש (17%–24% מאוכלוסיית טורקיה), החיים ב־13 מחוזות שכוללים את כל אזור דרום ומזרח טורקיה. הכורדים חיו בשטחים שכיום הם בשליטת טורקיה עוד טרם השלטון המוסלמי. הטורקים הגיעו לראשונה למזרח כורדיסטן בתחילת המאה ה-14 כעות'מאניים שקבוצה מתוכם הפכה, לימים, לטורקים. כיום, מהכורדים בטורקיה נשללות זכויות מסוימות – למשל כל פעילות שקשורה לתרבות הכורדית אסורה בטורקיה. לכורדים אסור לקרוא לעצמם בשמות כורדיים ולהתלבש בבגדים כורדיים מסורתיים. דיבור בשפה הכורדית בציבור הוא עבירה פלילית. שירה, ריקוד ומשחקים כפי המסורת הכורדית אסורים והעבריין ייענש על כך. גם דפוס והפצה של חומרים כתובים בשפה הכורדית אסורים. עם זאת, בשנים האחרונות, עלו סימנים לכך שממשלת טורקיה עשויה לשנות את מדיניות הדיכוי שלה.

 איראן 

ממוזער|250px|נערה כורדית בבגדים מסורתיים ובידה לפיד, בחגיגת נורוז ליד כפר פאלנגאן, מרכז מחוז כאמייראן, מחוז כורדסתאן, איראן, 2017. חגיגות הנורוז בכפר נערכות על ידי בני־הנוער, העולים כשבידיהם לפידים בוערים אל הסלעים שמאחוריו, ושם מעלים מדורה לרגל השנה החדשה. בינתיים, התושבים עולים אל גגות-הבתים ומנגנים מוזיקה כורדית, והכל לובשים בגדים מסורתיים, צבעוניים ושמחים. חגיגות כאלו הן מסמלי התרבות הכורדית.

באיראן חיים כיום 8.2–12 מיליון כורדים (10%–14% מאוכלוסיית איראן) השואפים לעצמאות מדינית וכלכלית. מאז שנות ה-20 של המאה הקודמת מתנהל סכסוך מתמשך בין הארגונים הכורדים לממשל האיראני במטרה לקבל עצמאות ואוטונומיה במזרח כורדיסטן. גם בתקופת השאה האיראני וגם בתקופת הרפובליקה האסלאמית. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת האזרחים בסוריה, איראן היוותה מקום מפלט למאות אלפי פליטים כורדים שבתיהם נחרבו. מאז המהפכה האיראנית קיים איסור בחוק האיראני ללימוד תרבות, מורשת ושפות כורדיות; גם במחוזות וכפרים שכל תושביהם כורדים.

 הכורדים הפיילים 
שלושה גלים של פליטים כורדים עיראקיים, בשנים 1972, 1980, ו־1984 גורשו בכוח מעיראק של סדאם חוסיין לאיראן. רבים מהם הגיעו לאזור פייל, שם חיו בשלושה מחנות פליטים מרכזיים: מחנה עזרי, הנמצא בלוריסטן, אשר שיכן רק משפחות, מחנה ג'הראם, ליד שיראז, אשר שיכן בעיקר משפחות ומחנה רסמאר, הממוקם ליד קורבאד, אשר שיכן רק גברים צעירים. חלק מהגברים הכורדים הפיילים שהיו מסוגלים לעבוד פוזר בערים איראניות. בעת הגירוש, פיילים רבים ברחו לעיראק וחיים שם גם כיום אבל האלפים הרבים של הצעירים הכורדים המשכילים של פייל הופרדו ממרבית הפיילים ונאלצו לשהות כאסירים בעל כורחם בבתי כלא שבהם עברו עינויים קשים, וחיו בתנאים משפילים. הצעירים האלה כוללים ביניהם רופאים, מהנדסים, מדענים וטכנאים. רובם הגדול לא נראה מאז, ויש המשערים כי רבים מתו במחנות. לאחר החתימה על הסכם אלג'יר בין השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי לסדאם חוסיין ב־6 במרץ 1975 נותר באיראן מספר רב של פליטים כורדים פיילים. פליטים אלה סירבו לחזור לעיראק כל עוד נשאר סדאם חוסיין בשלטון. עשרות אלפים מהם היגרו לאירופה, לצפון אמריקה ולאוסטרליה וחיו שם כמהגרים, רובם בלתי חוקיים. הכורדים הפיילים ששרדו ושוחררו ממחנות הפליטים מהווים מיעוט באיראן ובעיראק וסובלים ממעמד נמוך אפילו יותר מאשר כורדים אחרים.

 עיראק 

האוכלוסייה הכורדית בעיראק מוערכת בכ־5.6–8.5 מיליון כורדים (14%–22% מאוכלוסיית עיראק).

 התקוממות השיעים והכורדים 

בשנת 1991, עם סיום מלחמת המפרץ, החלו כורדים תושבי עיראק להתקומם בניסיון להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, והקימו את כורדיסטן העיראקית. לאחר שהפציץ את אזורי השיעים בדרום והביא להרוגים רבים, שיסה סדאם חוסיין את המשמר הנשיאותי גם בערים כורדיות במטרה לדכא את ההתקוממות. ב־23 במרץ 1991 החלו שלוש אוגדות שריון לתקוף את העיר כירכוכ בעיראק, וחוסיין הורה לצבאו להרוס את הרובע הכורדי של העיר. העיר הופצצה על ידי ארטילריה, רקטות וירי מסוקים שהרסו את רוב בתי הכורדים. מאות אלפי תושבים ברחו מבתיהם בעיר ונסו אל עבר הגבול האיראני.

הפליטים לא הוכנסו לאיראן, וחזרו להריסות בתיהם שם נאלצו לשהות. כמותם נאלצו לנהוג גם פליטים מחלביה, צ'וורתה, ראניה וקאלה דיזה הסמוכים לגבול. כיום רבים מהפליטים מתגוררים באזור מזרח כורדיסטן.

הצבא העיראקי בכירכוכ לא אפשר לפליטים לחזור לבתיהם. סדאם חוסיין תכנן לשנות את ההרכב האתני בכיר, שמהווה מרכז לייצור נפט, על ידי יישוב ערבים עיראקיים בבתי הכורדים. ביולי 1991 הובאו אלפי משפחות ערביות, שהשתכנו בבתים הכורדים שננטשו. בדרך זו, חוסיין ניסה לעקור את הכורדים לצמיתות מביתם. מאז אוקטובר 1991, נציבות הפליטים של האו"ם סיפקה להם סיוע דל ביותר.

כאשר תקף הצבא העיראקי שוב את קאלר וסולימאניה ב־5 באוקטובר 1998, נמלטו כ־300 אלף כורדים, רובם נשים וילדים. ארגוני סיוע כורדים, בסיוע הכורדים המקומיים, ניסו לסייע אך נתקלו בקשיים בשל האמברגו הכלכלי שהוטל על האוכלוסייה הכורדית.

תחת שלטונו של סדאם חוסיין, עד 2003, היו הכורדים חשופים לרצח עם, שמטרתו הייתה הרס העם הכורדי ומורשתו האתנית באמצעות הפצצה כימית והתקפות צבאיות לא־קונבנציונליות. באזורים הכפריים של כורדיסטן נהרסו כמה אלפי עיירות וכפרים קטנים. מאות אלפי כורדים נתפסו על ידי חיילים עיראקים, הועברו בכפייה מהכפרים שלהם לחלקים הדרומיים והצפון-מערביים של עיראק, שם הם נכלאו בבתי הכלא, במחנות הריכוז והתקיימו בתנאים קשים ביותר בשולי הכפר. בעקבות מלחמת עיראק שהחלה בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכו הכורדים בעיראק לאוטונומיה רחבה יותר, ובשנת 2005 הגיעו להבנות הדדיות עם הממשל בבגדאד.

לפני מלחמת עיראק ובמהלכה, לחמו כוחות פשמרגה נגד הממשלה העיראקית בכורדיסטן העיראקית, וכעת הם מפקחים על המחוז. ב־21 באוקטובר 2011 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה על הוצאת צבא ארצות הברית מעיראק עד סוף 2011. במקביל, הודיעו טורקיה ואיראן על תיאום מלחמה משותפת של שתי המדינות נגד הכורדים בצפון עיראק. במהלך פלישת צבא טורקיה לצפון עיראק והתקפותיו מהאוויר באוקטובר 2011, נהרגו כ־50 מורדים כורדים.

בהמשך 2011, במהלך מלחמת האזרחים השנייה בעיראק, חברו הכורדים לחיילי עיראק על מנת לשחררה מידי דאעש.

 משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית 

ב־25 בספטמבר 2017, התבצע משאל עם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, במסגרתו הצביעו תושבי צפון עיראק הכורדים בנוגע לשאלת ההיפרדות מהשלטון העיראקי. תוצאות המשאל העלו כי 93% מכלל המצביעים הצביעו בעד, בעוד 7.27% מכלל המצביעים הצביעו נגד. בעקבות תוצאות המשאל, תגובות חריפות במיוחד הושמעו מטעם טורקיה, איראן ועיראק, בהן איומים צבאיים. בעקבות משאל העם, הכוחות המזוינים של עיראק השתלטו על אזורים שכבשו הכורדים במהלך המלחמה בדאעש.

 סוריה 

האוכלוסייה הכורדית בסוריה מוערכת בכ-2 מיליון נפש, ומהווה כ-10% מכלל אוכלוסיית המדינה. תחת שלטון אסד, בדומה לטורקיה, נאסרה כל הפעילות התרבותית הכורדית. החזקת חומר כתוב בשפה הכורדית עלולה לגרור למאסר ארוך. בשונה מטורקיה, סוריה לא העניקה לכורדים אזרחות מעולם. הכורדים בסוריה מרדו באופן פעיל בשלטונו של בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים שמתנהלת שם החל מ-2011.

בשנת 2013 הכריזה כורדיסטן הסורית על אוטונומיה באופן חד־צדדי. הכורדים נלחמו נגד ארגון דאעש, ולאחר מכן נגד צבא טורקיה.

 פזורה 
הגירת הכורדים מארצם התרחשה כתוצאה משילוב של גורמים פוליטיים, ביטחוניים, כלכליים וחברתיים לאורך הדורות. בין הסיבות המרכזיות נמנית העובדה שהכורדים הם עם ללא מדינה עצמאית, ומאז חלוקת האימפריה העות'מאנית הם חיים תחת שלטונן של מדינות כגון טורקיה, עיראק, איראן וסוריה. מדינות אלו נקטו פעמים רבות במדיניות דיכוי כלפי הכורדים – כולל איסור על שימוש בשפה הכורדית, חינוך בשפת האם, רדיפות פוליטיות, התנכלויות למנהיגים כורדים, ואף מבצעי דיכוי אלימים (כגון השימוש בנשק כימי נגד הכורדים בעיר חלבג'ה על ידי משטר סדאם חוסיין). בנוסף, היעדר פיתוח כלכלי והשקעות באזורי הכורדים, שיעורי אבטלה גבוהים ותנאי מחיה קשים גרמו לכך שהכורדים נרדפים ונפגעים במולדתם, ולכן רבים נמלטו מארצות מוצאם. הגירת הכורדים החלה כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, בעיקר לארצות השכנות לכורדיסטן, כגון:

 אפגניסטן – כ-200,000 נפש
 לבנון – כ-80,000 נפש
 אזרבייג'ן – כ-60,000 נפש
 גיאורגיה – כ-60,000 נפש
 ארמניה – כ-45,000 נפש
בשנות השישים החלו סטודנטים להגר לאירופה בחיפוש אחר עבודה, ובהמשך החלו גם משפחות להגר למדינות שונות, ביניהן:

 גרמניה – הקהילה הגדולה ביותר, בהערכות בין 500,000 ל-600,000 נפש
 צרפת – כ-120,000 נפש
 שווייץ – כ-70,000 נפש
 בלגיה – כ-60,000 נפש
 אוסטריה – כ-60,000 נפש
 בריטניה – כ-25,000 נפש
 יוון – כ-25,000 נפש
 נורווגיה – כ-5,000 נפש
 איטליה – כ-4,000 נפש
 פינלנד – כ-3,000 נפש

בצפון אמריקה הוגדרו כמה עשרות אלפי כורדים, כאשר בארצות הברית כ-20,000 נפש ובקנדה כ-6,000. כמו כן, גם ממדינות כמו עיראק ואיראן היגרו כורדים, כאשר למשל, מעיראק רבים נמלטו בעיקר לבריטניה ומאיראן לכיוון צרפת. מהגרים כורדים במדינות אירופה הועברו לרוב לאזורי גבול בתוך הטריטוריות הלאומיות, מה שהגביל את תנועת המהגרים. מבקשי המקלט מסוריה קיבלו מעמד פליט באופן מיידי, בעוד שאחרים מטורקיה ומעיראק נאלצו להתמודד עם תהליכי קליטה ממושכים. למרות הקשיים, הצליחו הקהילות השונות לעצב לעצמן מודלים של ממשל עצמי, ועדות, יוזמות משותפות ואספות, ובכך להקים מוסדות ניהול המסייעים למהגרים להתמודד עם אתגרים מבניים, משפטיים וניהול ניירת בתהליכי התיישבות וקליטה. באמצעות ניהול עצמי ושירותים קהילתיים, הקהילות הללו מצליחות לעיתים להתמודד עם אתגרי הקליטה, אף על פי שהן נתקלות לעיתים בחסמים מצד הרשויות במדינות הקולטות. דיווחים מצביעים על קשיים במציאת דיור ובגיוס לעבודה בתחום בו הוכשרו, מה שמוביל לעיתים לתעסוקה בעבודות לא חוקיות, שעות עבודה ממושכות בשכר מינימלי, והיעדר זכויות בסיסיות. לעיתים, נדרשים המהגרים לוותר על זהותם המסורתית ולנתק את הקשר עם מולדתם, תרבותם וזהותם הכורדית, מה שמרגיש את חוסר השוני בין המדיניות במדינות הקולטות לאותה המדיניות שגרמה להם להגר מלפני שנים רבות.

ראו גם
אנטי-כורדיזם
כורדיסטן
המכון הכורדי בפריז
יהדות כורדיסטן
כורדים גאורגים
 ספורט בכורדיסטן
 חבל מהאבד

 קישורים חיצוניים 

 : כתבה על הכורדים בצפון עיראק ואהדתם לישראל

 סדרת כתבות וצילומים על הכורדים בטורקיה, באתר ynet, מנובמבר 2007





הערות שוליים

*
קטגוריה:עמים
קטגוריה:עמי המזרח התיכון
קטגוריה:עמי אסיה
קטגוריה:סוריה: קבוצות אתניות
קטגוריה:איראן: קבוצות אתניות
קטגוריה:עיראק: קבוצות אתניות
קטגוריה:טורקיה: קבוצות אתניות