ריקבון גופה

ריקבון גופה הוא תהליך פירוק ביולוגי המתרחש לאחר המוות. הריקבון אחרי המוות משותף לגופות אדם ובעלי חיים אחרים בממלכת הטבע. חקר ריקבון הגופה ברפואה ובזיהוי פלילי נקרא טפונומיה (Taphonomy). בארכאולוגיה ופלאונטולוגיה משתמשים במונח טפונומיה במשמעות רחבה יותר, של תהליך המעבר מהביוספירה לליתוספירה המתרחש בטווח הארוך.

תהליך הריקבון
250px|ממוזער|שמאל|פגר של פרה שנותר ממנה שלד
על תהליך הריקבון של הגופה משפיעים גורמים כמו טמפרטורה, הימצאות חרקים, קבורה, אלימות שמופעלת כלפיה (לעיתים, זו סיבת המוות), לחות, חניטה ועוד. 

התהליכים הרגילים הבאים מיידית בעקבות המוות הם: אוטוליזה (Autolysis), התפוררות הרקמות כתוצאה מפעילותם של אנזימים וכימיקלים של הגוף עצמו, וריקבון: התפוררות כתוצאה מפעילות חיידקית.

בשלב הבא מגיעים חרקים וחיות אחרות. קיימים מיני זבובים מסוימים המטילים ביצים בבשר ובדרך כלל ממלאים תפקיד מרכזי בתהליך. הרימה מופיעה בערך שלושים שעות אחרי המוות. בעלי חיים גדולים יותר יכולים להשתתף באכילת הגופה אם מתאפשרת להם נגישות אליה: זאבים, כלבים, שועלים ועכברים.

 בבני אדם 
בחדרי המתים בבתי החולים נשמרת טמפרטורה המונעת את תחילת תהליך הריקבון.

חניטה עשויה לעכב את תהליך הריקבון, אך לא לנצח. בדרך כלל החונטים מקדישים את עיקר תשומת הלב לחלקים החיצוניים, הנצפים בידי המתאבלים (פנים וגפיים). החנוט נקרא בלעז "מומיה". כמה מהחנוטים בקברי מצרים נשמרו בצורה מצוינת, על אף אלפי השנים שחלפו ממותם.

הזמן שנדרש כדי שמגופה יישאר אך ורק השלד משתנה לפי תנאי הסביבה. באקלים ממוזג ובקבורה רגילה ללא ארון חולפות בדרך כלל למעלה מעשר שנים עד שנותר שלד בלבד. רטיבות וחשיפה לאוויר מאיצים את התהליך במידה ניכרת, אולם השלד עצמו אינו עמיד לנצח וחומצות המצויות באדמה עלולות לפורר אותו, וזה בא לידי ביטוי שחוקרי התרבות האצטקית, מצאו מבני קבורה רבים וציוד שנועד ללוות את המתים לעולם הבא אך הם לא מצאו שלדים מפני שלחות הקרקע פוררה אותם.

חומר שעוותי בשם אדיפוסיר, המכונה גם שעוות קבר, יכול להופיע בגופות במקומות כמו לחיים, בטן ועכוז. החומר נוצר מספוניפיקציה של שומני הגוף, שמקורה באינטראקציה בין שומני הגוף לבין הכימיקלים באדמה. הוא מופיע בתנאי לחות וקרירות, ובסביבה בסיסית. האדיפוסיר מעכב את המשך תהליכי הריקבון, ומופיע בערך חודש לאחר המוות בגופה שלא הייתה נגישה לחרקים. קיומו בגופה יכול להיות ניכר גם אחרי שנים רבות.

מחקר תהליכי הריקבון מבוצע בכמה תחומים. בריקבון לטווח הקצר עוסקים בזיהוי פלילי, כאשר בוחנים נסיבות מקרה מוות. זהותם של החרקים המתגלים בגופה וגילם יכולים לגלות מידע יקר ערך למשטרה, זאת בנוסף למידע הרב המתגלה בניתוח הפתולוגי בגופה.

שלמות הגופה במסורת הדתית
 ביהדות 
היהדות רואה את הגוף כזמני ואת הנשמה כנצחית, מסורת מקובלת היא שגופם של צדיקים נשמר ו"לא שולטת בו רימה".
במסכת דרך ארץ זוטא נמנות שבע דמויות מקראיות שלא שלטה בהן רימה: אברהם, יצחק, יעקב, משה, אהרן, מרים ובנימין.

כך נאמר במקורות אחרים על הרוגי ביתר ועל רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון בר יוחאי. במדרש מסופר זאת גם על דמויות נוספות.

דוגמה לקישור בין צדיקות לבין מצב הגופה לאחר המוות נותנת הדרשה:
ורקב עצמות קנאה, כל מי שיש לו קנאה בלבו עצמותיו מרקיבים. כל שאין לו קנאה בלבו אין עצמותיו מרקיבים.

המסורת היהודית הרחיבה מאוד את מניינם של אלו שזכו שגופתם תישאר בשלמותה, ונפוצה הסברה, שיש לה מקור בתלמוד כי כל צדיק גדול זוכה לכך שלא תירקב גופתו. אומנם, לפי התלמוד, טרם תחיית המתים תשוב הגופה בכל מקרה לעפר, ואז תיבנה מחדש.
יש בתפיסה זו ניגוד מובהק לאמונה המצרית שסברה ששימור הגוף נדרש על מנת שחלקי הרוח והנשמה יוכלו לההמשיך להתקים לחיי נצח.

נקיטת פעולות כדי לשמר את הגוף, כלומר ביצוע חניטה, שנויה במחלוקת בין הפוסקים, וכיום היא אינה מקובלת ביהדות, אלא במידה המוגבלת ביותר הדרושה לשמר מת עד קבורתו (למשל הקפאה).
 בנצרות 
גם על קדושים נוצריים הופיעו שמועות שלפיהן גופותיהם נשמרו בקברן. הידיעה על קיומן של הגופות השלמות, שחלקים מהן הוצגו בפומבי, היוותה מוקד משיכה לצליינים, ונראה שבחלק מהמקרים היה בה אמת. מסתבר שבסתר נערכו בגופות תהליכי חניטה. ברנדט הקדושה מלורד, שצפתה בחזיונותיה במרים הבתולה ב-1879, זכתה למעמד של מרטיריות, אחרי שקברה נפתח 30 שנה לאחר מותה, והיא נמצאה בשלמותה. גופתה מוצגת כיום לקהל.

ב-2001 משכה תשומת לב בעולם הנוצרי ידיעה שלפיה גופתו של האפיפיור יוחנן ה-23 שהועברה למשכן אחר, נמצאה במצב טוב. הוותיקן לא טען לנס, ואנשיו העריכו שהשילוב בין חניטה חלקית, שנעשתה לאפיפיור, לבין קבורה בארון אטום, עשוי לשמר גופה לאורך זמן.
 באסלאם 
גם באסלאם נפוצה אמונה כי יש קשר בין מוות כשהיד לבין מצב הגופה אחרי המוות.

 ריקבון גופה בתרבות 
בסרט הקולנוע "זד ושני אפסים" של הבמאי פיטר גרינוויי (משנת 1985) קיים עיסוק רב של גיבור הסרט בריקבון של גופות. הגיבור נוהג לצלם בווידאו תהליכים של ריקבון גופה של בעלי חיים שונים, ולהריצם בהילוך מהיר - ואף מסיים את חייו תוך כדי כך שריקבון גופתו מתועד בווידאו.

ראו גם
טפונומיה

קישורים חיצוניים

 על תופעת שלמות הגופה בעולם הקדושים הנוצרי ב"מגזין לתופעות על טבעיות"

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קרימינולוגיה
קטגוריה:גופת מת והטיפול בה
קטגוריה:כימיה של מזון: תהליכים