פרנסואה טריפו

פרנסואה רולאן טריפו (בצרפתית: François Roland Truffaut; 6 בפברואר 1932 – 21 באוקטובר 1984) היה במאי, תסריטאי, מבקר ותאורטיקן קולנוע צרפתי שהשתייך לתנועת הגל החדש הצרפתי.

 ביוגרפיה 

 ילדות 
ממוזער|פרנסואה טריפו, 1945
פרנסואה טריפו נולד בפריז ב-6 פברואר 1932, מאב לא ידוע. לפי אחת הגרסאות, שאותה אימץ טריפו, אביו היה רופא שיניים יהודי בשם רולאן לוי, מהעיר באיון שבצרפת. כיוון שאמו, ז'נין דה-מונפרן בת ה-19, הייתה בת למשפחה נוצרית אדוקה, נשלח התינוק בסתר לאומנת. בנובמבר 1933 נישאה אמו לרולאן טריפו, שהכיר בילד. לזוג נולד בן בשם רנה, שמת בגיל חודשיים. הם מיעטו לפגוש את פרנסואה, שהיה חלש וחולני. כשהיה בן שלוש החליטה סבתו, שחששה שהוא עלול למות, לגדל אותו בביתה.

משפחת אמו של פרנסואה הייתה משפחת , לא עשירה אך מכובדת; סבו ערך טור ב- וסבתו הייתה מורה וסופרת. החינוך שקיבל בביתם היה קתולי, עם דגש על מוזיקה וספרות. טריפו למד בבית הספר היסודי של תיכון רולן  והיה תלמיד מצטיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה להתגורר בכפר הדייגים  בברטאן למשך שנה.

באוגוסט 1942 מתה סבתו של טריפו, והוא החל להתגורר עם הוריו באופן קבוע. יחסיו עם אמו היו קשים: "הלידה שלי ממש הכבידה על האישה הזו, ואז הוסר ממנה העול כשסבתא שלי טיפלה בי בשבילה. פנטסטי! ואז פתאום, אחרי קיץ 1942, היא הייתה חייבת לקחת אותי... כשהבנתי את זה התחלתי לשנוא את אמא שלי - כשהרגשתי שאני מטרד בשבילה", אמר. הוא החל לשקר ולגנוב מהוריו באופן קבוע, נעדר מבית הספר כדי לקרוא את ספרי בלזאק ודיומא, והישגיו הלימודיים התדרדרו. הוא לא ניגש לבחינת הסיום באותה שנה, ובשלוש השנים הבאות, מ-1943 עד 1946, למד בשלושה בתי ספר שכונתיים שונים.

בספטמבר 1943 פגש טריפו את רובר לאשנה  והשניים הפכו לחברים קרובים. הם חלקו תשוקה לספרות ולקולנוע, ונהגו להתגנב יחד לבתי הקולנוע ללא תשלום: "את מאתיים הסרטים הראשונים שלי ראיתי בגניבה, כשהברזתי מבית הספר או כשהתגנבתי לתוך האולם. כלומר, התענוג הזה עלה במחיר של כאבי בטן עזים, בחילות, חרדה ותחושת אשמה שרק העצימה את הריגוש שהעניק המסך..." סיפר טריפו. יחד עם קלוד וגה  יצרו השניים עיתון שבועי בנושא קולנוע אותו מכרו מדלת לדלת, והעלו הצגות לקהל קטן של מכרים.

בגיל 7 ביקר טריפו לראשונה בבית הקולנוע וצפה בסרט "גן העדן האבוד"  מאת אבל גאנס. הצפייה הותירה בו התרשמות עמוקה. בשנות הכיבוש הגרמני, בהן נאסרה הקרנת סרטים אמריקאיים, צפה טריפו במגוון סרטים צרפתיים והתרשם במיוחד מ של , "חוקי המשחק" של ז'אן רנואר, "סיפורו של רמאי"  של סשה גיטרי ו"הגברות מיער בולון"  של רובר ברסון. הוא העריץ במיוחד קולנוענים שראה כאוונגרדיים ועצמאיים ושסגנונם היה פשוט ומאופק.

 נעורים 
לאחר תום המלחמה, בגיל 14, נשלח טריפו ללימודים מקצועיים בניגוד לרצונו. הוא נשר משני בתי ספר לעסקים בתוך מספר שבועות, ואז עזב את מערכת החינוך באופן סופי והפך אוטודידקט. בין אוקטובר 1946 ליוני 1948 עבד כמחסנאי ונער שליחויות בבית עסק לסחר בתבואה. בתקופה זו נהג לצפות בשלושה סרטים ביום ולקרוא שלושה ספרים בשבוע, יצר ארכיון פרטי של מאות ספרים וביקורות קולנוע, החל להתכתב עם מבקר הקולנוע  והצטרף למספר מועדוני קולנוע. הקולנוע האמריקאי, ששטף את צרפת עם שוב הסרטים הזרים בתום המלחמה, שבה את תשומת לבו, והוא התרשם עמוקות מסרטים הוליוודיים כגון "האזרח קיין".

בגיל 16 פתח מועדון קולנוע בשם "Cercle cinémane" (חוג קולנוע), שאת הפעלתו מימן בעזרת הלוואות וגניבות. כיוון שבמקביל למועדון הסרטים שלו פעל מועדון אחר בהנהלת אנדרה באזאן, טריפו החליט לפגוש את באזאן ולשכנע אותו לשנות את יום פעילות המועדון שלו. כך הוא הכיר את באזאן וחוג האנשים שסביבו: כריס מרקר, אלכסנדר אסטרוק, אלן רנה ועוד. כאשר שקע טריפו בחובות, אביו שילם את חובותיו בתמורה להבטחה שיסגור את המועדון וימצא עבודה. טריפו הקרין במועדון שלושה סרטים נוספים, ובתגובה אביו מסר אותו למשטרה. טריפו בילה מספר ימים במעצר ואז הועבר למוסד לעבריינים צעירים בווילז'ואיף , שם, מינואר עד מרץ 1949, בילה את רוב זמנו בבידוד. ב-18 במרץ 1949 הועבר לפנימייה נוצרית בוורסאי לאחר שבאזאן העיד לטובתו והבטיח להעסיק אותו במועדון הסרטים שלו. חצי שנה לאחר מכן הוא סולק מהפנימייה וחזר לפריז, שם החל לשמש כמזכירו של באזאן.

ב-1951 התגייס טריפו לצבא. בתחילה הוא ביקש לשרת בהודו-סין הצרפתית והוצב בסייגון, אך ביום הגיוס התחרט ונפקד מהגיוס. לאחר שבוע הסגיר את עצמו ונכנס לכלא הצבאי. כששוחרר ערק, נתפס ונכלא שוב. בתקופת מאסרו אושפז פעמיים בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ניסיונות התאבדות. בפברואר 1952 שוחרר בזכות הפעלת קשריו של באזאן.

 1952 – 1958: ביקורת קולנוע 
כשהשתחרר מהכלא הצבאי החל טריפו לכתוב בכתב העת החדש של אנדרה באזאן: "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma). "מחברות" הפך עם הזמן למגזין הקולנוע היוקרתי בעולם וטריפו למבקר החריף והבוטה ביותר שלו. בכותבו בעיתון טריפו גם לא חסך ביקורת על במאים שיצרו סרטים שלא היו לרוחו. ב-1954 פרסם טריפו מאמר בשם "Une Certaine Tendance du Cinéma Français" (בעברית: "מגמה מסוימת בקולנוע הצרפתי". במאמר תקף טריפו שמונה במאים צרפתים, שלדבריו סרטים עשויים מעלילה ומדמויות נלעגות. המאמר הכה גלים בעולם הקולנוע הצרפתי.

"מחברות הקולנוע" דגל במה שנקרא "פוליטיקת האוטר"; טענת הכותבים בו הייתה שלא רק הבמאי הוא האמן האחראי על היצירה הקולנועית, אלא גם שישנם במאים בעלי סגנון ייחודי להם שמשאירים חותם ברור ביצירותיהם ועליהם למעט בהתערבות מצד האולפנים. לפי הדוגלים בתיאוריה זו, גם התסריטאי היווה אחד הגורמים שהשאירו את חותמם במהלך יצירת הסרט. מידת הצלחתו של הסרט אינה תלויה בנושאו, אלא באופן שבו הבמאי מביא לידי ביטוי את התסריט. עם זאת, מבקרים אחדים תקפו את התיאוריה בחריפות. לטענתם, על יוצרי הסרט להתבסס על תבניות מוכנות ביוצרם את הסרט, לרבות מערבונים וקומדיות. חרף כך, פוליטיקת האוטר שלטה ביד רמה בעולם הקולנוע העולמי במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.

טריפו היה אחד מהבמאים המפורסמים שדגל בתאוריית האוטר. בין גיבוריו היו רנואר, היצ'קוק, אולדריץ' ולוביטש. הוא לא החמיץ הזדמנות להלל את סרטיהם כשם שלא החמיץ הזדמנות לתקוף בחריפות את סרטיהם של במאים צרפתיים שלדעתו ייצגו קולנוע מיושן וחסר סגנון אישי. הוא תקף בעיקר את ה"קולנוע של איכות" הצרפתי של שנות ה-50; תווית האיכות של הקולנוע הצרפתי באותה תקופה התאפיינה בקולנוע נוסחתי שמתבסס על יצירות ספרות מפורסמות, שמצולם עם תפאורות ושחקנים מוכרים.

במקביל לפעילות הביקורתית שלו, החל טריפו לביים סרטים קצרים. ב-1955 יצר עם רובר לאשנה וז'אק ריווט את "Une Visite" , סרט רומנטי אילם באורך 8 דקות, וב-1957 את "Les Mistons" , שמתאר קבוצת ילדים שעוקבת אחרי פרשת אהבתם של זוג סטודנטים, ושאותו החשיב טריפו ל"סרט האמיתי הראשון שלו". באותה שנה נישא למדלן מורגנסטרן, בתו של מפיק ומפיץ הסרטים איגנס מורגנסטרן , והקים חברת הפקה קטנה בשם "Les Films du Carrosse" ("סרטי הכרכרה", מחווה לסרט  של רנואר). לזוג נולדה בת בשם לורה.

 1959 ואילך: קריירה כבמאי 
בנובמבר 1958 החל טריפו בצילומי סרטו הראשון באורך מלא - "400 המלקות", סרט התבגרות אוטוביוגרפי-למחצה שבו גילם ז'אן-פייר לאו את האלטר-אגו של טריפו, אנטואן דואנל . הסרט צולם באופן מהיר ומאולתר, ללא כל שימוש באולפן, בסגנון פשוט וכן המדמה דוקומנטריה. יציאתו לאקרנים, ב-4 במאי 1959, סימנה את נקודת הפתיחה של הגל החדש הצרפתי. הסרט זכה בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ונחל הצלחה ביקורתית יוצאת דופן.ממוזער|טקסט=טריפו עם פרנסואז דורליאק בעת ביקור בישראל, 1963|טריפו עם השחקנית פרנסואז דורליאק בעת ביקור בישראל, 1963אף על פי שלא תכנן בתחילה להשתמש בדמותו של דואנל בסרטים נוספים, הצלחת סרטו הראשון "400 המלקות" גרמה לטריפו ליצור ארבעה סרטי המשך: "אנטואן וקולט"  (1962), "נשיקות גנובות"  (1968), "תרגיל בנישואין" (1970) ו"אהבה במנוסה" (1979).

ב-1966 ביים טריפו את סרטו הראשון בצבע והיחיד בשפה האנגלית, "פרנהייט 451", כעיבוד לרומן המדע הבדיוני "פרנהייט 451" מאת ריי ברדבורי. הכתיבה באנגלית וההפקה הבין-לאומית הקשו על טריפו, שהיה רגיל להפקות מקומיות קטנות. הסרט נכשל קופתית וטריפו לא שב ליצור סרטים מחוץ לצרפת.

ב-1977 שיחק טריפו בסרטו של סטיבן ספילברג, "מפגשים מהסוג השלישי".

טריפו חיבב את התרבות האמריקאית. משום כך, סרטו מ-1973, "לילה אמריקאי", עוסק בהפקת סרט אמריקאי "מיושן", ובמהלך הסרט הוא אף רומז שם של סרט מסוג זה - האזרח קיין. סרט זה היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-47, אך לבסוף לא זכה.

ב-21 באוקטובר 1984 נפטר טריפו מגידול מוחי, בגיל 52.

 סגנון קולנועי 
 בימוי 
טריפו הושפע רבות מסגנון הבימוי של רנואר. סגנון זה קרוי בשם "ריאליזם פיוטי", והוא מאופיין בצילום ארוך הכולל מעט עריכה, תוך תנועה מתמדת של המצלמה. תנועות המצלמה הפתאומיות, השימוש בסינמסקופ שחור-לבן, השימוש בטכניקות עריכה וצילום דוקומנטריים, השימוש בפריז פריים וההומאז'ים הרבים לקולנוענים אחרים נתפסו בזמנו של טריפו כאלמנטים מרעננים וחדשניים. טריפו סירב לעבוד תחת שליטה של אולפנים וחברות הפקה, להעסיק שחקנים מקצועיים ומפורסמים, לציית לחוקי הכתיבה והצילום המקובלים ולהשתמש בתפאורה ובתאורה מלאכותית.

 תסריטאות 
טריפו התמקד בסיפורים אישיים ובחוויות היומיום של האדם הממוצע. הוא סלד מנושאים פוליטיים, מגנגסטרים ומלובשי מדים, ודחה כל פרשנות חברתית של סרטיו. תסריטיו המוקדמים מתאפיינים בנרטיב חוזר של התדרדרות לפשע, מצוד ובריחה שמובילה לסיום קטוע ועמום.

מסרטיו המפורסמים
 400 המלקות (1959) Les Quatre Cents Coups
תירו בפסנתרן (1960) Tirez sur le pianiste
אנטואן וקולט (1962) Antoine et Colette
ז'יל וג'ים (1962) Jules et Jim
העור הרך (1964) La peau douce
פרנהייט 451 (1966) Fahrenheit 451
הכלה לבשה שחורים (1968) La mariée était en noir
נשיקות גנובות (1969) Baisers volés
תרגיל בנישואין (1970) Domicile Conjugal
ילד פרא (1970) L'enfant sauvage
שתי נשים אנגליות (1972) Les Deux Anglaises et le continent
לילה אמריקאי (1973) La Nuit Americaine
סיפורה של אדל ה. (1975) L'Histoire d'Adèle H
דמי כיס (1976) L'Argent de poche
הגבר שאהב נשים (1977) L'Homme qui aimait les femmes
החדר הירוק (1978) La Chambre verte
אהבה במנוסה (1979) L'Amour en fuite
המטרו האחרון (1980) Le Dernier Métro
האישה ממול (1981) La Femme d'à côté
לפתע ביום ראשון (1983) 

ספריו בעברית
 היצ'קוק / טריפו (תרגום: הילה קרס), תל אביב: הוצאת בבל, 2005.
 הסרטים בחיי (תרגום: אביטל ענבר), תל אביב: הוצאת מסדה, 1987.

לקריאה נוספת
 ענר פרמינגר, פרנסואה טריפו - האיש שאהב סרטים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006



קישורים חיצוניים






 עירית שמגר, פרנסואה טריפו, מתוך עמלנט, מקור: הוצאת המכון הצרפתי בתל אביב, מרס-אפריל 1986
 סרג' אנקרי, אנטואן דואנל - הבן הכפוי, מתוך עמלנט, מקור: הוצאת המכון הצרפתי בתל אביב, מרס-אפריל 1986
  "400 המלקות: פרנסואה טריפו ממציא קולנוע חדש": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת



הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:זוכי פרס סזאר
קטגוריה:מבקרי קולנוע צרפתים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות של מונמארטר
קטגוריה:זוכי פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר
קטגוריה:במאי קולנוע צרפתים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1932
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1984