מאסר עולם

מאסר עולם הוא גזר דין של מאסר לכל החיים המוטל על המורשעים בעבירות חמורות ביותר, לרוב בגידה או רצח. בפועל, נהוג לקצוב את עונש המאסר למספר של שנים. במרבית המדינות זו צורת הענישה החמורה ביותר (הענישה החמורה ממנה, עונש מוות, קיימת בחלק קטן מהמדינות).

השתת העונש
בישראל
מאסר עולם הוא העונש השני בחומרתו בספר העונשין הישראלי אחרי עונש מוות, אולם בעוד שהאחרון הוא עונש נדיר ביותר, מאסר העולם הוא העונש שמקובל להטיל על רוצחים, ורק בנסיבות מיוחדות אין המורשע ברצח נידון לו. במקרים של רצח של יותר מאדם אחד, מקובל לתת עונש של מספר מאסרי עולם, כמספר הנרצחים. למספר מאסרי העולם המוטלים יכולה להיות משמעות לעניין קציבת המאסר.

בחוק הפלילי בישראל יש עונש חובה של מאסר עולם על רצח בנסיבות מחמירות. כמו כן, יש עבירות עליהן נקבע עונש של עד מאסר עולם, אולם החוק קובע () שעל עבירה שקבוע עליה מאסר עולם מבלי שעונש זה הוא חובה יטיל בית המשפט עונש של עשרים שנות מאסר לכל היותר. בעניין זה כתב המשנה לנשיא בית המשפט העליון השופט פרופ' מנחם אלון:

אורך המאסר בפועל
ישראל
כאשר מוטל מאסר עולם, תקופת המאסר מוגדרת לפי סעיף (41) ל"חוק העונשין תשל"ז 1977".
מאסר עולם – עבירה שדינה מאסר עולם ולא נקבע שהוא עונש חובה, תקופת המאסר שיטיל בית המשפט לא תעלה על עשרים שנה.

משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד לשנת 1993, עם תחילת כהונתו של עזר ויצמן בתפקיד נשיא מדינת ישראל, התקבע נוהג לפיו הנשיאים קצבו את כל מאסרי העולם שהונחו לפניהם לעונשים קצובים, לרוב לתקופה של 25 שנים. במסגרת האפשרות לבקש שחרור על תנאי וניכוי שליש מתקופת המאסר, אסירים רבים יצאו לחופשי אחרי 16 שנה. הנשיא עזר ויצמן התקומם נגד נוהג זה והחליט בתקופת כהונתו שלא לקצוב מאסריהם של רוצחים כלל, או לקצוב לתקופה העולה על הנוהג של 24 שנה שהיה מקובל עד אז.

בשל התנגדותו של ויצמן, שיצרה אי־אחידות בקציבת עונשים, תוקן בשנת 2001 חוק שחרור על-תנאי ממאסר ונקבע שתוקם ועדת שחרורים שתמליץ לנשיא לגבי קציבת עונשם של אסירי עולם, בלי לפגוע בסמכות הנשיא לקצוב את העונש או לחון את האסיר. החוק קבע שבמקרים חריגים, ועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי או אידאולוגי, ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה. כמו כן נקבע שוועדת השחרורים לא תמליץ על עונש פחות מ-30 שנה ולא תתן המלצתה לפני שעברו 7 שנים מתחילת המאסר. בפועל, נכון ל-2015 הרף של 30 השנים אכן משמש בתור רף מינימום, ובמקרי רצח חמורים ממליצה הוועדה לקצוב את העונש לתקופה ארוכה מכך, ולעיתים אף ממליצה לא לקצוב כלל. עוד קבע החוק שמי שנדון לשני מאסרי עולם במצטבר, לא יומלץ על קציבת עונשו לפני שעברו 15 שנה מהיום בו נגזר עליו מאסר העולם האחרון. בית המשפט העליון קבע שעבור אסיר שנדון למאסר עולם במהלך מאסר אחר, יימנו 7 השנים החל מסיום המאסר הקודם.

בית המשפט העליון דחה עתירות של אסירים שדרשו שוועדת השחרורים תמליץ על קציבת עונשם לאחר שעבר זמן רב מהמינימום הנדרש בחוק. השופט אדמונד לוי הסביר זאת בכך שעל אסיר כזה נגזר כי החירות תילקח ממנו עד אחרון ימיו. הנשיא יכול לשנות זאת, בנסיבות המתאימות, מתוך הכרה כי מידת הרחמים עשויה לגבור על הדין. אך לאסיר-עולם אין כל זכות לקבוע את הזמן שבו זה יקרה. השופט לוי גם דחה את הטענה ל"אי הוודאות" בה נמצא אסיר שכזה, כי משנטל חייו של אחר, ודאותו היא שלא תושב לו חירותו עד שארית ימיו.

עונש מאסר עולם, שנגזר על מחבלים שהורשעו ברצח, התקצר פעמים רבות בעסקת חילופי שבויים, ואף בעסקאות שבהן קיבלה ישראל גופות בלבד. עם המשוחררים בעסקאות אלה נמנים המחבלים קוזו אוקמוטו וסמיר קונטאר. ההסכם לשחרור גלעד שליט כלל את שחרורם של 1,100 אסירים, על 477 מהם הושת מאסר עולם.

בארצות הברית
בארצות הברית, מאסר עולם נמשך עד מות האסיר. לעיתים נגזר מאסר עולם באמצעות קביעה מכוונת של פרקי זמן ארוכים מהזמן שהאסיר צפוי לחיות, למשל 200 שנות מאסר. בחלק ממדינות ארצות הברית קיימת "שיטת שלוש הפסילות" (Three Strikes Laws ) שעל פיה על כל עבירה פלילית שלישית יכול בית המשפט לגזור על הנאשם עונש של מאסר עולם. בפועל, מאסר עולם בארצות הברית אין פירושו תמיד "מאסר לכל החיים". במדינות רבות, אסיר עולם יכול להיות משוחרר בשחרור מוקדם לאחר עשר שנות מאסר, גם כאשר גזר הדין קובע מאסר עולם ללא אפשרות שחרור מוקדם. לאנשי ממשל יש לעיתים הסמכות להעניק חנינה, המתקת עונש, או לקבוע את המאסר עד כה כתקופת המאסר. לפי החוק הפלילי הפדרלי, לא ניתן להעניק שחרור מוקדם לעבירות שהתבצעו לאחר 1 בדצמבר 1987, כולל מאסרי עולם. לכן, מאסר עולם שנגזר בבית משפט פדרלי בארצות הברית הוא לכל החיים, אלא אם כן הנשיא מעניק חנינה או המתקת עונש.

במדינות אחרות
 בבריטניה מאסר עולם הוא מאסר לתקופה לא מוגדרת. במקרים רבים שר הפנים קובע את משך המאסר לאסירים שנידונו למאסר עולם. בדרך כלל מקובל לקבוע מאסר של 15 שנים עד לדיון השחרור המוקדם הראשון, אך אסירים שפשעם נחשב כבד במיוחד יושבים בדרך כלל בכלא לתקופות ארוכות הרבה יותר וחלקם אף מעבירים, בסופו של דבר, את כל יתרת חייהם בכלא. אסירי עולם ששוחררו בשחרור מוקדם משוחררים בתנאים מגבילים (Life Licence) שאם יעברו עליהם הם צפויים להמשך מאסר מיידי.
 ביוון מאסר עולם נמשך 25 שנה, ואסיר יכול לבקש שחרור מוקדם לאחר 16 שנות מאסר. אם האסיר נידון ליותר ממאסר עולם אחד, אז הוא יוכל לבקש שחרור מוקדם רק אחרי 20 שנה. תקופות מאסר נוספות שנגזרו על אסיר מתמשכות במקביל למאסר העולם, כש-25 שנה הוא פרק הזמן המקסימלי למאסר, כששחרור מוקדם אפשרי לאחר ריצוי 60% מתקופת המאסר.
 בגרמניה פרק הזמן המינימלי שירצה אסיר שנידון למאסר עולם הוא 15 שנה, שלאחריהן האסיר יכול לבקש שחרור מוקדם. אם פסק הדין בעניינו של האסיר ציין "אשמה חמורה במיוחד" (בגרמנית: Besondere Schwere der Schuld), אז פרק הזמן המינימלי מוארך ל-18 שנה. לאחר 10 שנות מאסר, לשכה מיוחדת בבית המשפט הפלילי שאחראית על התיק (בגרמנית: Strafvollstreckungskammer) קובעת תקופת מאסר מינימום מומלצת לכל מקרה לגופו, כלומר תקופת מאסר מינימלית שמתאימה לפשע הספציפי בהתאם לחומרתו. שחרור מוקדם של אסיר דורש את התנאים הבאים:
 האסיר ריצה את תקופת המינימום שנקבעה לו.
 חוות דעת פסיכולוגית על ידי קרימינולוג שיקומי הקובעת שהאסיר אינו מסוכן יותר ושהוא יכול לחיות חיים חיוביים בחברה.
בפועל, קביעה של "אשמה חמורה במיוחד" מאריכה באופן משמעותי את תקופת המאסר לפני שחרור מוקדם. מאסר עולם בגרמניה נמשך בממוצע 20 שנה. כ-20% מהאסירים המרצים מאסר עולם בבתי הכלא בגרמניה מסיימים את חייהם בכלא.

כליאה
אסירים שנשפטו למאסר עולם שונים מאסירים אחרים בכך שהם אינם מצפים לשחרור מהכלא והתנהגות טובה לצורך שחרור מהכלא אינה אופציה עבורם.

שלטונות הכלא על כן מתאימים את תנאי הכליאה לאסירי העולם. למשל, בישראל נהגו לכלוא אסירי עולם בתאים עם מעט שותפים.

בישראל, אסירי עולם מנועים מלצאת לחופשות מהכלא, עד קציבת עונשם, עם זאת ניתן להם לעבוד, וכן לעבור קבוצות למניעת אלימות וקבוצות אחרות כולל לימודים במרכז החינוך בתוך כותלי הכלא, וזאת על מנת שיעברו תהליך טרם בקשתם לקציבת עונשם.

 האיסור לפי המשפט הבין-לאומי על מאסר עולם לקטינים 

 המקורות לאיסור במשפט הבין-לאומי 
המגבלה על מאסר עולם לקטינים בסעיף 37 לאמנה לזכויות הילד (CRC).Convention on the Rights of the Child art. 37, Nov. 20, 1989, 1577 U.N.T.S. 3. הסעיף קובע שלא יוטל על קטינים עונש מאסר עולם ללא אפשרות שחרור. מקור נוסף לאיסור זה הוא פרשנות ועדת זכויות האדם של האו"ם לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות מדיניות ואזרחיות (ICCPR).UN Human Rights Committee, Concluding Observations: United States of America, U.N. Doc. CCPR/C/USA/CO/3 (15 Sept. 2006), ¶ 34. שני סעיפים רלוונטיים באמנה הם 24(1) ו-10(3).International Covenant on Civil and Political Rights arts. 10(3), 24(1), Dec. 16, 1966, 999 U.N.T.S. 171. סעיף 24 קובע שלכל ילד, ללא אפליה על שום בסיס אפשרי, זכאי להגנה הנדרשת בשל מעמדו כקטין. סעיף 10 קובע שהמטרה המרכזית של מערכת הענישה היא שיקום ודורש טיפול ההולם את גילם ומעמדם החוקי של עבריינים צעירים.

הערה כללית מספר 10 של ועדת זכויות הילד של האו"ם, וכן בהערה כללית מספר 24 המחליפה אותה, קוראות להימנעות מהעברת תיקים ממערכת משפטית המיועדת לקטינים למערכת משפטית המיועדת לבגירים על מנת להגן על הצרכים הייחודיים של קטינים.Committee on the Rights of the Child, General Comment No. 10: Children’s Rights in Juvenile Justice, U.N. Doc. CRC/C/GC/10 (Apr. 25, 2007)Committee on the Rights of the Child, General Comment No. 24: Children’s Rights in the Child Justice System, U.N. Doc. CRC/C/GC/24 (2019).

מקורות נוספים בהם האיסור מופיע הוא בסעיף 19 לכללי בייג'ינג ככלל מנחה אך לא מחייב לפיו פגיעה בחירותם של קטינים צריכה להיות מצומצמת ככל הניתן, להוות מוצא אחרון ולהיות מוגבלת בזמן.U.N. Standard Minimum Rules for the Administration of Juvenile Justice (Beijing Rules) r. 19, G.A. Res. 40/33, U.N. Doc. A/RES/40/33 (Nov. 29, 1985). גם סעיפים 27-28 לכללי האו"ם להגנה על קטינים שנשללה מהם חירותם (כללי הוואנה) מדגישים את הצורך בטיפול מותאם לצרכים של קטינים ואת החשיבות של שילובם מחדש בקהילה. מתן מאסר עולם סותר במהותו כלל זה כיוון שבעקבות המאסר הקטין למעשה לעולם לא ישתלב שנית בחברה.U.N. Rules for the Protection of Juveniles Deprived of their Liberty (Havana Rules) rr. 27–28, G.A. Res. 45/113, U.N. Doc. A/RES/45/113 (Dec. 14, 1990).

בהחלטת מועצת זכויות האדם של האו"ם מיום 8.10.13 הובעה הדרישה להימנע מהטלת מאסר עולם על קטינים.Human Rights Council, Resolution 24/12, ¶ 22, U.N. Doc. A/HRC/RES/24/12 (Oct. 8, 2013). הדווח המיוחד לעינויים ציין בדו"ח מ-2015 שהוא עשוי להיחשב יחס אכזרי, או בלתי אנושי ואף לעלות לכדי עינוי.Juan E. Méndez (Special Rapporteur on Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment), Report of the Special Rapporteur on Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment, ¶ 74, U.N. Doc. A/HRC/28/68 (Mar. 5, 2015).

 היקף החיוב של מדינות באיסור 
רובן המוחלט של המדינות החברות באו"ם, כולל ישראל, חברות באמנת זכויות הילד ולכן מחויבות באיסור. קיימת מחלוקת בשאלה אם האיסור מהווה חלק מהמשפט הבין-לאומי המנהגי ועל כן מחייב מדינה שאינה חברה באמנה לזכויות הילד. מחלוקת זו באה לידי ביטוי במקרה של ארצות הברית שהיא המדינה היחידה שחברה באו"ם ואינה חברה באמנה. הפרקטיקה הכללית העולמית מצביעה על דחיית עונש מאסר העולם ללא אפשרות שחרור בחוק או בפרקטיקה. בדו"ח של UNICEF משנת 2005, וכן במחקר של CRIN משנת 2015, עולה כי לפחות 112 מדינות אסרו איסור מוחלט על הטלת מאסר עולם לקטינים וכי מדינות בודדות בלבד מאפשרות בחוק הטלת מאסר עולם ללא אפשרות שחרור כשרק 4 מהן, ובהן ישראל, הטילו אותו בפועל במקרים בודדים. ייתכן שניתן גם להצביע על תחושת מחויבות משפטית לאיסור של המדינות בשל החלטות נציבות זכויות האדם של האו"ם בשנים 2002–2005, ביקורת של ועדת זכויות האדם, אמנת זכויות הילד שחברות בה 192 מדינות ויצירת מנגנוני פיקוח בינ"ל שמגנים על החלטות אלו. אם מתקבלת הטענה שישנה פרקטיקה ברוב העולם של אי-מאסר עולם לקטינים ושהמדינות בעלות תחושת מחויבות לתנאים אלו, ניתן לאפיין את האיסור ככלל מנהגי. ישנם הטוענים כי האיסור הגיע אף למעמד של נורמה מחייבת עליונה (Jus Cogens). מאידך, יש הטוענים, ובעיקרם ארצות הברית, שאין לאיסור מעמד מנהגי או מעמד של Jus Cogens, מכיוון שמדינות רבות כוללות בחוקיהן אפשרות למאסר עולם ללא אפשרות שחרור לקטינים או מפרות את הוראות האמנה בפרקטיקות אחרות של ענישת קטינים.Brief of Sixteen Members of the United States House of Representatives as Amici Curiae in Support of Respondent at 38–40, Graham v. Florida, Nos. 08-7412, 08-7621 (U.S. Sept. 21, 2009).

 מאסר עולם לקטינים בדינים מדינתיים 

 בדין הישראלי 
ישראל חברה באמנה לזכויות הילד ומכאן היא חייבת באיסור על מאסר עולם לקטינים במשפט הבין-לאומי. הוראות המשפט הבין-לאומי אינן חלות אוטומטית בדין הפנימי של ישראל ונדרש לאמץ אותן בחקיקה. עד כה האמנה לא אומצה בדין הפנימי בחקיקה והדין בישראל מאפשר להטיל עונש מאסר עולם על קטינים. עונש זה אף הוטל במקרים של עבירת רצח. ראוי להבהיר שבישראל השימוש במושג מאסר עולם לא מתייחס לפרק זמן קבוע, הוא משתנה בהתאם לעבירה הפלילית ויכול לכלול הן ענישה קצובה בזמן והן ענישה שאינה קצובה בזמן.ס'41 וס'311א לחוק העונשין, התשל"ז-1977. הענישה האסורה בדין הבין-לאומי הינה ענישה בלתי קצובה, כלומר עד תום ימיו של האסיר. 

חקיקה מרכזית בישראל בעניין זה היא חוק יסוד: נשיא המדינה וחוק החנינה קובעים שנשיא המדינה יכול להעניק חנינה לאסירים.ס'11(6)(ב) לחוק יסוד: נשיא המדינה; ס'1 לחוק החנינה, התשכ"ז-1967. בדומה, חוק יסוד: נשיא המדינה וחוק שחרור על-תנאי ממאסר קובעים שנשיא המדינה יכול לקצוב עונש מאסר עולם למי שעונשו לא נקצב.ס'11(ב) לחוק יסוד: נשיא המדינה; פרק ה' לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001. החקיקה בנוסף מיישמת את עקרונות האמנה ומעגנת מערכת משפט ייעודית לקטינים לטובת טיפול בצרכיהם והתייחסות למצבם באמצעות חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול).ס'2 לחוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), התשל"א-1971. החוק אף מאפשר לסטות מעונשי המינימום הקבועים בחוקים אחרים בהתייחס לבגירים ובהתאם לכך, מאפשר לא להטיל מאסר עולם על קטין גם כאשר חובה להטיל מאסר זה על בגיר.ס'25 לחוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), התשל"א-1971.

בזמן שהדין הבין-לאומי לא אושר בחקיקה, הוא אכן משפיע על הפרשנות הניתנת לחוקים על ידי בית המשפט. ראשית, בפסק דין חורב נקבע שיש חזקה פרשנית לפיה יש לפרש את החוקים הפנימיים של המדינה באופן שיתיישב וימנע סתירה עם ההתחייבויות הבין לאומיות של ישראל. בנוסף, עלתה בפסיקה השאלה האם הטלת מאסר עולם על קטינים בדין הישראלי מתיישבת עם הדין הבין-לאומי וניתן לראות דעות שונות. פסק דין חורב קבע שדיני המאסר הניתנים בישראל אינם "ללא אפשרות שחרור" כפי שנכתב באמנה, בשל מוסד החנינה. קיימת אפשרות כלשהי שהאסיר ישתחרר ומכאן דרישות האמנה נענות. בפסק דין אבו חסן מובעת דעת מיעוט שלא התקבלה על ידי רוב שופטים, לפיה מוסד החנינה לא משנה את מהות העונש ולכן עונש המאסר אכן סותר את האמנה, כפי שמצוין גם בספרות ברחבי העולם), ועל בית המשפט לגזור מאסר עולם על קטינים בנסיבות חריגות בלבד.

 בשטחי הגדה המערבית 
המפקד הצבאי רשאי להטיל מעצר מנהלי על קטינים החשודים בפעילות טרור או פגיעה ביטחונית חמורה.צו בדבר הוראות ביטחון (יהודה ושומרון) (מס' 1651), התשס"ט-2009. מעצר מנהלי הוא מעצר שאין עליו מגבלת זמן מכיוון שניתן להאריכו מעת לעת.ס' 285(ב) לצו בדבר הוראות ביטחון [נוסח משולב] (יהודה והשומרון) (מס' 1651), התש"ע-2009. בשל כך ניתן לטעון שהמעצר המנהלי לא עומד בדרישות האיסור של המשפט הבין-לאומי שלא להטיל מאסר עולם ללא שחרור. מומחי או"ם קבעו שסמכות המפקד הצבאי אינה עולה בקנה אחד עם המשפט הבין-לאומי. בדו"ח משנת 2024 האו"ם ביקר בחריפות את המעצריים המנהליים, טען שהם תחליף למאסר עולם בפועל ושפרקטיקה זו ננקטת בשימוש רחב, ללא משפט או כתב אישום וללא גישה לייצוג משפטי.Committee on the Rights of the Child, Concluding Observations on the Combined Second to Fourth Periodic Reports of Israel, 29–30, U.N. Doc. CRC/C/ISR/CO/2-4 (July 4, 2013). יתרה מכך, בדו"ח מצוין כי לישראל חסר מנגנון אפקטיבי המאפשר להגיש תלונות על מקרים פרטניים ישירות לאו"ם.Committee on the Rights of the Child, Concluding Observations on the Combined Second to Fourth Periodic Reports of Israel, 57, U.N. Doc. CRC/C/ISR/CO/2-4 (July 4, 2013). בנוסף, בדו"ח נכתב שבמעצרים אלו מתנהלות פרקטיקות של בידוד, שימוש בשוק חשמלי, מניעת מזון ומים וקשירת גפיים ואף ננקטת אלימות באופן העולה כדי עינויים.

 בארצות הברית 
ראוי לציין מדינה חריגה בהיבט עונש מאסר על ילדים והיא ארצות הברית שאינה חברה באמנה לזכויות הילד. עם זאת, ניתן לראות מגמות התמתנות של המדינה בנושא זה ונקבע שעל שופטים חובה לשקול את מאפייני גיל הנעורים בעת מתן עונש לקטינים, בעיקר כאשר הם מטילים מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור.Miller v. Alabama, 567 U.S. 460 (2012). ברם, גם בימים אלו מוטל עונש מאסר עולם ללא אפשרות שחרור לקטינים בארצות הברית, ולכן עולות כנגדה טענות רבות שהיא עוברת על הדין הבין-לאומי. ארצות הברית, אינה חברה באמנת זכויות הילד ומעולם לא פעלה לפי האיסור הקבוע בה. בנוסף, עת אשרור האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, ארצות הברית הגישה הסתייגות המאפשרת לה, בנסיבות חריגות, להתייחס לקטינים כאל בגירים, מה שכולל לשיטתה את חומרת הענישה.

קיימת מחלוקת האם ארצות הברית נכללת תחת תאוריית המתנגד המתעקש, תאוריה במשפט הבין-לאומי הגורסת שמדינה שהתנגדה באופן עקבי לכלל בעת היווצרותו, אינה מחויבת לו. ארצות הברית טוענת למעמד זה: היא מצביעה באופן עקבי נגד החלטות העצרת הכללית של האו"ם בנושא, היא לא אשררה את אמנת ה-CRC כנזכר מעלה ובפרקטיקה היא אכן מטילה עונש מאסר עולם ללא שחרור. אולם יש הטוענים שהתנגדותה לא הייתה מספיק מפורשת ביחס לסעיף הספציפי באמנת זכויות הילד, ולכן אינה עומדת בדרישות להיות מתנגדת מתעקשת. טענה נוספת היא שלא ניתן להתנות על האיסור ולכן אפשרות זו לא עומדת לרשותה.

 ראו גם 

 עונש מוות לפי מדינה
 עונש מוות לקטינים בארצות הברית

 לקריאה נוספת 

 When Prison Means Life: Child Lifers and the Pains of Imprisonment, Harm & Evidence Research Collaborative Blog (Dec. 2025), https://university.open.ac.uk/research-centres/herc/blog/when-prison-means-life-child-lifers-and-pains-imprisonment.
 Josh Rovner, Juvenile Life Without Parole: An Overview (The Sentencing Project 2017).

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ענישה