מג'דל שמס

מַגְ'דַל שַׁמְס (בערבית: مجدل شمس) היא מועצה מקומית דרוזית במחוז הצפון בישראל, השוכנת צפונית לרמת הגולן, במורדות כתף חרמון שבחרמון. היישוב ממוקם מאות מטרים ספורים מערבית לגבול ישראל–סוריה, בצמידות לגדר הגבול, ופחות מק"מ דרומית לגבול ישראל–לבנון. הוא נחשב לפיכך ליישוב השני הצפוני ביותר בישראל, אחרי מטולה. גובהו הממוצע הוא 1,229 מטר מעל גובה פני הים, ולפיכך הוא נחשב ליישוב הגבוה בישראל. רבים מתושבי מג'דל שמס, כמו רבים מהדרוזים ברמת הגולן, מגדירים עצמם כאזרחים סורים, ובחרו במעמד תושבי קבע בישראל ולא אזרחים ישראלים. ב-1982 הוכרזה מג'דל שמס כמועצה מקומית, ובראשה עומד כיום דולאן אבו סאלח.
מקור השם
מקור שמו של מג'דל שמס בארמית והגייתו השתנתה בהשפעת הערבית. פירוש השם "מגדל שמש". היישוב נקרא כך מכיוון שבזריחה קרני השמש מגיעות אליו לפני כל שאר היישובים באזור, בשל גובהו הרב. יש הסוברים כי השם מג'דל שמס הוא גלגול שמה של "בית שמש" המקראית, הנזכרת בספר שופטים כאחת הערים בנחלת שבט נפתלי.

 גאוגרפיה 

 מיקום 
מג'דל שמס שוכן צפונית לרמת הגולן, במורדות הר החרמון. גובהו הממוצע 1,229 מטר מעל גובה פני הים, ולפיכך הוא היישוב הגבוה בישראל. הוא שוכן כמה מאות מטרים מערבית לגבול הסורי, בצמידות לגדר הגבול, והוא היישוב השני הכי צפוני בישראל, אחרי מטולה.  

 יער מג׳דל שמס 
בשולי הכפר, במדרון הדרומי של הר חרמון, צומח יער מג'דל שמס שנקרא גם יער נמרוד. זהו יער מעורב של עצי מחט נטועים עם עצי חורש טבעי. בדרומו נמצא פארק מג'דל שמס, המהווה אתר לפיקניק ונקודת תצפית ייחודית הצופה על עמק החולה, שלוחות החרמון, מבצר נמרוד, דרום לבנון והרי נפתלי. 

קק"ל החלה בנטיעת היער בשנת 1987, והיער משתרע כיום על פני 156 דונם בלבד. הוא אחד היערות הנטועים המיוחדים של קק"ל: זהו היער הצפוני ביותר שנטעה הקרן בישראל; הוא צומח ברום של כ-1,100 מ' מעל פני הים – היער הנטוע הגבוה בישראל; והוא נטוע גם על תצורות גאולוגיות עתיקות – מתקופת היורה. עם העצים הנטועים נמנים אורן קפריסאי, ברוש אריזוני, ארז אטלנטי, ברוש מצוי ואורן הצנובר. 

הצומח הטבעי הוא חורש ים-תיכוני ובתה פתוחה. מגוון הסלעים באזור זה (גיר ודולומיט קשים של תצורת חרמון, חוואר, חרסית, אבני חול ומחדרים מגמתיים), בשילוב של נביעות מים ושטחים פתוחים תורם לעושר רב של מיני צמחי בר. צומח החורש כולל לבנה רפואי, אלון מצוי, אגס סורי, ושיחי קידה שעירה (תצורת כידוד), ועל אבני הגיר גדלים גם עוזרר קוצני ואחירותם החורש. בשטחים הפתוחים צומח הבתה הוא שילוב של קידה שעירה, אחירותם החורש עם סירה קוצנית. במקומות הלחים צומחים ערברבה שעירה ופטל קדוש. ניתן למצוא גם צמחים נדירים יחסית כגון: בן חורש רחב עלים, סחלב שלוש השיניים, סחלב איטלקי, סחלב ריחני, אזוביון דגול, סחלבן החורש, דבורנית גדולה, אצבעית רומאית ושפתן מצוי.

על אף ייחודו של היער, קיומו עמד בסכנה, שכן תוכנית פיתוח של מג'דל שמס ביקשה להרחיב את היישוב על חשבון העצים. קק"ל יצאה למאבק, הסבירה את חשיבותו של היער ושכנעה את גורמי התכנון ואת אנשי מג'דל שמס שחשוב לשמור על המקום.

 עין קעקאן 
ביער מג'דל שמס קיימות חמש נביעות קטנות, רובן עונתיות. המים נובעים באזור שלתוכו חדרה מגמה, הבאה לידי ביטוי בסלעי בזלת. נביעות אלה הן מים בתת-הקרקע הנאספים לאורך קו המגע בין סלעי הבזלת לסלעי הגיר וממנו הם זורמים החוצה לפני השטח. רק במקום אחד מתקיימת נביעה כל השנה – היא עין קעקאן. מי המעיין נאספים לבריכה בנויה (5X7 מ'), ולידה צומחים עצי אלון התולע.

 אקלים 
לפי שיטת קפן לסיווג אקלימים, בשל גובהו של הכפר, מתקיים בו אקלים ים-תיכוני כאזור מעבר בין הטיפוס הסובטרופי עם קיץ חם (Csa) לזה הממוזג יותר עם קיץ קריר (Csb). באופן כללי, במג'דל שמס הקיץ יבש עם לילות נוחים ולעיתים קרירים, בעוד שהחורף קר ורטוב, ומושלג מעת לעת. מדי חורף מתרחשים בממוצע כמה אירועי שלג. בשל מיקומו במורדות החרמון וגובהו, זהו היישוב הקר, הגשום והמושלג ביותר בשטח מדינת ישראל. כמות המשקעים הממוצעת היא בין 1,150 מ״מ ל-1,200 מ״מ לשנה.   

קיימת שונות גדולה בכמויות המשקעים משנה לשנה. לדוגמה, בין השנים 1968–1981 בהן התבצעו מדידות משקעים במג׳דל שמס, בעונת המשקעים 1968–1969, שהייתה גשומה מאוד בצפון הארץ, נמדדו 2,192 מ״מ של גשם ושלג בכל העונה, כאשר 846 מ״מ מהם נמדדו בחודש ינואר 1969. אלה הן כמויות המשקעים הגבוהות ביותר שנמדדו לעונה ולחודש בתחומי מדינת ישראל. לעומת זאת בעונת המשקעים 1972–1973 נמדדו 722 מ״מ בלבד.   

היסטוריה
250px|ממוזער|שמאל|תמונה היסטורית של הכפר

בשטח הכפר נמצאות חורבותיו של יישוב יהודי קדום, והתגלו בו שרידים מהמאות השנייה והשלישית לספירה. בין השרידים נמנית גם מערת קבורה, המכונה בפי המקומיים "מקברת אל-יהוד" ("בית הקברות של היהודים"). החוקר זאב וילנאי מתאר את האתר בספרו "גולן וחרמון", ומציין כי נמצאו בו יסודות מבנים ומערות קבורה מהתקופה הרומית.

על פי אגדות מקומיות, בסוף המאה ה-16 ישב באזור שבו שוכן היישוב כיום, שודד דרכים בשם אל-עבד. אנשי הכפר המוסלמי הסמוך, ג'ובתה א-זית, שהיה ממוקם באזור שבו שוכן כיום המושב נווה אטי"ב, פנו למנהיג הדרוזים בהרי השוף, האמיר פח'ר א-דין אל-מעני, וביקשו ממנו לסייע להם לסלק את אל-עבד מדרכי המסחר. האמיר אכן שלח לוחמים ממשפחות בריק ופרחאת שחיסלו את השודד. בתמורה לסיוע קיבל האמיר מאנשי הכפר את האדמות שעליהן הוקם היישוב מג'דל שמס, ומשפחות בריק ופרחאת היו הראשונות שהתיישבו בו. היישוב נוסד בשנת 1595 במטרה לעבות את ההתיישבות הדרוזית במקום.

במהלך המרד הדרוזי הכפר שימש כבסיס לכנופיות שפעלו נגד השלטון הצרפתי. היישוב היה חלק מסוריה מאז הקמתה ב־1946 ועד למלחמת ששת הימים ב-1967. במלחמת ששת הימים נכבש היישוב ומאז הוא נמצא בשליטה ישראלית. כמה מתושביו עזבו לסוריה במהלך המלחמה והפכו לפליטים. מהכיבוש ב־1967 ועד לחקיקת חוק רמת הגולן ב-1981, היה הכפר נתון לממשל צבאי, ובראשית שנות ה־70 כיהן יהודה אלבשן בתפקיד מושל הכפר. במהלך מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 הופצץ היישוב פעמים רבות ו-10 מתושביו נהרגו.

מ־1981 ועד 2018 מונו ראשי המועצה וחברי המועצה במג'דל שמס ובשְלוש המועצות הדרוזיות האחרות ברמת הגולן על ידי שר הפנים ולא נבחרו בבחירות דמוקרטיות. בשנים 1993–2004 היה סלים שופי ראש המועצה המקומית הממונה. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 נערכו לראשונה בחירות במועצות אלו. רוב התושבים במג'דל שמס החרימו את הבחירות, ואחוז ההצבעה עמד על 3.39% בלבד. בבחירות אלו נבחר דולאן אבו סאלח לתפקיד ראש המועצה.

ב-27 ביולי 2024 פגעה רקטה במג'דל שמס של ארגון הטרור חזבאללה במגרש כדורגל וגרמה למותם של 12 ילדים ונערים בגילאים 10–16, ולפציעתם של יותר מ־30 ששיחקו במקום.

 זהות עדתית ופוליטית 
250px|ממוזער|שמאל|פסל סולטאן אל-אטרש במג'דל שמס
250px|ממוזער|גבעת הצעקות ליד מג'דל שמס. החבית המוצבת על מוט וצבועה בפסי אדום-לבן (מופיעה בתמונה מימין לגג המבנה) מסמנת את המקום שממנו אסור לסורים להתקרב לגדר החדשה

רובם המוחלט של תושבי מג'דל שמס הם דרוזים, המהווים מחצית מהאוכלוסייה הדרוזית ברמת הגולן. קודם למלחמת ששת הימים התגוררו במג'דל שמס גם תושבים נוצרים ועלווים. בשנת 1951 נעצרו כ־20 מתושבי הכפר באשמת ריגול לטובת ישראל על ידי שליט סוריה, אדיב שישכלי, שרדף את הדרוזים. במשפט נגזר עליהם גזר דין מוות, אך בעקבות הדחתו של שישכלי, הומתק גזר הדין למאסר עולם. לאחר מלחמת יום כיפור הם שוחררו והותר להם לגור בכפר דרוזי בסביבות דמשק, וכעבור זמן-מה הורשו לחזור לרמת הגולן.

לאחר מלחמת ששת הימים והכיבוש הישראלי, נקבע גבול ישראל–סוריה כמה מאות מטרים מזרחית ליישוב. המציאות הפוליטית החדשה הובילה לניתוק תושבי הכפר מסוריה, בין היתר מהכפר הסמוך חדר, שעימו קיימו קשרי משפחה ענפים, קשרי מסחר ותרבות. מאידך, גרם השינוי לחיבור מוגבר עם הדרוזים בישראל. בדומה לשאר היישובים הדרוזיים ברמת הגולן, רבים מהתושבים רואים עצמם כאזרחי סוריה עד היום, ולפיכך בחרו שלא להחזיק באזרחות ישראלית אלא בתושבות קבע בלבד.

בני משפחות מהכפר המתגוררים משני עברי הגבול הישראלי-סורי, מצאו שיטה של תקשורת על גבעה ב"עין א-תינה" שבמבואות הכפר, באמצעות צעקות לקרוביהם שבעברו הסורי של הגבול, לעיתים בסיוע מגאפונים, מה שהקנה למקום את הכינוי "גבעת הצעקות" (تلة الصّيحات). לעיתים המקום מכונה גם "ואדי הדמעות" (وادي الدّموع). תושבי היישוב יכולים לגשת עד קרוב מאוד לקו הגבול, אך בני משפחתם תושבי סוריה יכולים להגיע רק עד נקודה במרחק של כ־200 מטרים מקו הגבול. עלילת הסרט "הכלה הסורית" משנת 2004, העוסק במציאות הדרוזית ברמת הגולן, מתרחשת ביישוב ומספרת את סיפורה של גבעת הצעקות. במהלך העשור השני של המאה ה-21 התמעטו פגישות אלו לאור המצב הבלתי יציב בגבול, ולאור התפתחות אמצעי התקשורת האינטרנטיים כגון סקייפ וזום.

גבעת הצעקות התפרסמה באמצעי התקשורת בישראל ובעולם, בעיקר בעקבות ההפגנות בסוריה (2011) ואירועי יום הנכבה ויום הנכסה של אותה שנה. ביום הנכבה, פרצו כ-130 פליטים פלסטינים המתגוררים במחנות פליטים בסוריה מאז 1948, את גדר הגבול ונכנסו ליישוב. במהלך העימותים האלימים בינם לבין כוחות צה"ל, יידו המפגינים אבנים ופצעו 7 חיילים ישראלים. בתגובה השיבו החיילים באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, שממנה נהרגו 4 פלסטינים ונפצעו 6. לבסוף פוזרו המפגינים והוחזרו לסוריה. כעבור חודש, במהלך אירועי "יום הנכסה", הפגינו מאות פלסטינים סורים מול "גבעת הצעקות" וניסו שוב לפרוץ את גדר הגבול. מנגד, תושבי מג'דל שמס החלו בידויי אבנים לעבר חיילים ושוטרים. גם במקרה זה הגיבו כוחות צה"ל באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, ועל פי גורמים סוריים נהרגו 14 מפגינים כתוצאה מהירי ומעלייה על מוקשים. כלקח מאירוע זה ולאור ההתפתחויות בסוריה נבנתה גדר גבול גבוהה וחזקה לאורך כל רמת הגולן.

תושבי הכפר היו מעורבים בכמה פרשיות ריגול ועבירות ביטחוניות נגד מדינת ישראל. המרכזית שבהן נחשפה ב־1973, אז נעצרו מעל 50 מתושבי הכפר בחשד שהשתייכו לרשת ריגול שהפעיל שכיב אבו ג'בל, קצין מודיעין סורי תושב הכפר. ב־2010 פשיטה משטרתית על בית הוריו של תושב הכפר שנחשד בריגול הובילה להתפרעות המונית, לנזק לניידות משטרה ולכיתור כוח משטרתי קטן, שחולץ בהתערבות מנהיגים מקומיים מהכפר. בשנת 2012 הואשם תושב הכפר בריגול למען סוריה.

 כלכלה ופיתוח תשתיות 
שמאל|ממוזער|250px|הכפר בשנת 2009

ביולי 1969, לאחר הכיבוש הישראלי, נמסר שהושלמה רשת החשמל בכפרי הדרוזים שברמת הגולן. בינואר 1971 נחנכה בכפר מערכת חשמל מקומית, מבוססת גנרטור, שסיפקה חשמל לבתי הכפר בשעות הערב. בחלק מבתי הכפר היה חשמל עוד בימי השלטון הסורי. כיום אספקת החשמל לכפר מתבצעת באמצעות צובר. חברת החשמל מוכרת את החשמל למועצה המקומית בתעריף נמוך מהמקובל, והמועצה אחראית על תחזוקת מערכת החשמל הפנימית בתוך העיירה. מאפיין זה מוביל לקשיים באספקת חשמל בתוך העיירה, עקב קשיים בתחזוקת המערכת.

פרנסתם העיקרית של התושבים היא חקלאות, בעיקר גידול תפוחים ודובדבנים, במטעים הממוקמים במורדות הכפר, בעיקר בבקעת יעפורי. בחורף מתפרנסים כמה מתושבי הכפר גם מהשכרת ציוד גלישה לתיירים הבאים לחרמון הסמוך. מגמת פיתוח התיירות והשכרת הצימרים התבטאה גם בהקמתו של מלון הבוטיק "נרקיס" ובהפעלתה של מסעדה המגישה אוכל דרוזי מסורתי ובעין א-תינה ("עמק התאנים") הסמוך ל"גבעת הצעקות" שבמבואות הכפר.

בינואר 2020 אושרה בניית שכונה חדשה במקום, שתכלול 800 יחידות דיור, בית מלון ושטחי מסחר. במרץ 2023 הופקדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תוכנית מתאר ליישוב, שכוללת בניית 2,700 יחידות דיור.

קישורים חיצוניים



 "לעולם בעקבות השמש" - פנאי, פורטל התיירות של הגליל המערבי





הערות שוליים

*
קטגוריה:ישראל: מועצות מקומיות
קטגוריה:יישובים דרוזיים ברמת הגולן
קטגוריה:יישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד
קטגוריה:ישראל: מועצות מקומיות במחוז הצפון
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16
קטגוריה:הר דובדבן