האדם הניאנדרטלי

האדם הנֵיאַנְדֶּרְטָלִי (נכתב גם ניאנדרתלי) הוא אוכלוסייה נכחדת של אדם קדמון, שהייתה נפוצה באירופה, במזרח התיכון (ובכלל זה בארץ ישראל), במערב אסיה ובמרכזה, במהלך תקופות קרחוניות ובין-קרחוניות של הפליסטוקן התיכון והעליון. האדם הניאנדרטלי מסווג כמין נפרד בשם הומו ניאנדרתלנסיס (Homo neanderthalensis) בסוג אדם על ידי חלק מהחוקרים בתחום הפלאואנתרופולוגיה, או כתת-מין של הומו ספיינס, המין האנושי המודרני, על ידי חוקרים אחרים.

הניאנדרטלים מוכרים למדע משלדים מאובנים רבים שהתגלו החל מתחילת המאה ה-19, ובשנים האחרונות גם מרצף הגנום שלהם, אשר מופה על-פי די-אן-איי שמוצה מעצמותיהם. כלי האבן, עצמות בעלי החיים, וממצאים ארכאולוגיים נוספים שהתגלו ביחד עם שלדים אלו, מספקים מידע רב על אורחות חייהם בתקופה הפלאוליתית התיכונה. הניאנדרטלים הופיעו בצורתם המובהקת לפני כ-130 אלף שנה, אך הם דומים לטיפוסי אדם קדומים יותר המסווגים לרוב כהומו היידלברגנסיס, "ספיינס ארכאי" או "קדם-ניאנדרטלים". הניאנדרטלים נכחדו לפני 40 אלף עד 28 אלף שנה. שאלות הנוגעות למקומם של הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, טיב שפתם ותרבותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים והסיבות להכחדתם, מעוררות עניין במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם".

גובהם של הניאנדרטלים היה בממוצע בין 164 ל-168 סנטימטרים לגברים ובין 152 ל-154 לנשים, דומה לאירופאים בחברה הקדם-תעשייתית, ומשקלם הממוצע 82 ק"ג לגברים ו-66 ק"ג לנשים. הם היו חסונים מאוד, עם גוף רחב וגפיים קצרות יחסית, ועצמות השלד שלהם היו עבות יחסית. הגולגולת שלהם מעידה על מוח בגודל מוח בני-אדם בני-ימינו, אך היא שונה במאפיינים אנטומיים קדומים, כמו רכסי גבות מודגשים וחוסר בליטת סנטר. בניגוד לתדמיתם הנפוצה בציבור של "אנשי מערות" פרימיטיביים ו"דמויי-קוף", הניאנדרטלים הלכו זקופי-קומה לחלוטין, וקרבתם לקופי אדם הייתה דומה לזו של האדם בן-ימינו. הם השתמשו באש והתקיימו על ציד ולקט. ניאנדרטלים חיו במזרח התיכון באותה תקופה שבה חיו בו בני-אדם מודרניים אנטומית, ואולי אף לצדם ויחד עמם, והשתמשו באותה תרבות חומרית, התרבות המוסטרית, המתקדמת מתרבויות עתיקות יותר, אך פחות מתקדמת מתרבויות התקופה הפלאוליתית העליונה. לא ברור באיזו מידה השתמשו הניאנדרטלים בשפה, אף כי הממצאים האנטומיים והגנטיים רומזים שהייתה להם יכולת דיבור. ביטויים אמנותיים וטקסיים נדירים מאוד בממצאים ארכאולוגיים של ניאנדרטלים, אף כי אינם נעדרים לחלוטין. נראה שהם קברו את מתיהם, אך קשה להוכיח באופן חד-משמעי שקבורה זו הייתה טקסית.

באירופה נעלמה האוכלוסייה הניאנדרטלית לאחר שהיגרו אליה בני-המין האנושי המודרני שמוצאם באפריקה, אך לא ברור עדיין אם הם אלה שהכחידו את הניאנדרטלים, ישירות או בעקיפין באמצעות תחרות, האם הטמיעו את הניאנדרטלים בתוכם כתוצאה מרביית כלאיים, או שהניאנדרטלים נכחדו כתוצאה מגורמים סביבתיים. חקר הגנום של הניאנדרטלים מראה שהם היו אוכלוסייה נפרדת מהאדם המודרני, ועם זאת, מחקרים אחרונים גילו עדות לרביית כלאיים פורייה ביניהם, אם כי בשיעור נמוך.

 אטימולוגיה 
המונח "ניאנדרטל" (Neandertal) נטבע על שמו של עמק ניאנדר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, שבו התגלו המאובנים הניאנדרטליים הראשונים שהוגדרו כאוכלוסייה של אדם קדמון. פירושה המילולי של המילה "ניאנדר" (Neander) הוא "אדם חדש". שם זה ניתן לעמק במקור לכבוד יואכים נוימן (Joachim Neumann), שנודע גם בצורה היוונית של שם משפחתו כיואכים ניאנדר, מלחין מזמורי-דת פרוטסטנטי בן המאה ה-17 אשר נהג לקבל את השראתו מנופי העמק.

המילה "תאל" (בכתיב המקובל באותה תקופה thal) פירושה בגרמנית "עמק", לכן שמו המלא של עמק ניאנדר היה "ניאנדרתאל" (Neanderthal), ועל שמו נקראו המאובנים בשם "ניאנדרתלים" או "אדם ניאנדרתלי". בשנת 1901 שינתה רפורמה רשמית את צורת הכתיב "תאל" בגרמנית לכתיב המקוצר טאל (thal→tal). לכן אנשים רבים, ובייחוד אמריקאים, משתמשים כיום באיות החדש "ניאנדרטל", בעוד שבאירופה עדיין מקובל יותר האיות הישן. שתי צורות האיות נכונות בשימוש (בעברית, האקדמיה ללשון העברית ממליצה על הכתיב "נאנדרטלי"). עם זאת, מכיוון שלפי המוסכמות בתחום הטקסונומיה אין לשנות איות של שם מדעי שכבר ניתן, שם המין הנכון נותר "ניאנדרתלנסיס".

השם המדעי "הומו ניאנדרתלנסיס" (Homo neanderthalensis) בנוי בצורה התקנית של שם מדעי כפול – סוג ומין – שהנהיג קארולוס ליניאוס. שם הסוג, שפירושו בלטינית "אדם", נטבע במקור על ידי לינאוס כשם הסוג של המין האנושי בן-ימינו הומו ספיינס, בעוד שם המין גזור מהצורה הלטינית של "ניאנדרתלי". בשיטת מתן השמות המדעיים, כאשר יש צורך לציין גם תת-מין, הוא מתווסף כשם שלישי. לכן חוקרים המתנגדים להפרדת הניאנדרטלים למין אחר בסוג האדם, וסבורים שיש לכלול אותם כתת-מין נוסף של ספיינס, מכנים אותם בשם המדעי "הומו ספיינס ניאנדרתלנסיס" (Homo sapiens neanderthalensis).

 גילוי וסיווג 
האדם הניאנדרטלי הוא טיפוס האדם הקדום הראשון שהתגלה למדע, ועד היום הוא השכיח ביותר בשרידי מאובנים הומיניניים, פרט למאובני האדם המודרני עצמו. עם זאת, ייתכן שהסיבה העיקרית לכך איננה שכיחות גבוהה במקור, אלא תפוצתו בחלקי עולם שכיום שוכנות בהם מדינות מתקדמות, שיש בהן עניין רב יותר במחקר פלאואנתרופולוגי, בעיקר בהשוואה למדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה. חיזוק להשערה זו נמצא בהבדלים שבתוך תחום התפוצה הניאנדרטלי – אתרים ניאנדרטלים רבים יותר התגלו ונחקרו במדינות מערב-אירופה בהשוואה למזרחה, ובתחומי ישראל בהשוואה למדינות אחרות במזרח התיכון.

גורמים נוספים לשפע ממצאי המאובנים היו מגורי הניאנדרטלים במערות, וככל הנראה מנהגם לקבור בהן את מתיהם. גם האקלים הקר והיבש ששרר באירופה בתקופתם סייע להשתמרות המאובנים שלהם, ואף להשתמרות די-אן-איי במאובנים אלו. למרות שפע זה של ממצאים ידוע כיום שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה, התקיימה למשך תקופה קצרה יחסית למיני אדם אחרים, וייצגה ענף צדדי למדי באבולוציה של האדם.

תגליות ראשונות והגדרת המין הניאנדרטלי
שמאל|ממוזער|200px|רישום העצמות ממערת אנז'י, שנעשה בידי פיליפ-שארל שמרלינג בשנת 1833. בדיעבד הם נחשבים לשרידים הניאנדרטלים הראשונים שתוארו
שמאל|ממוזער|200px
שמאל|ממוזער|200px|"ניאנדרטל 1", כיפת הגולגולת מעמק ניאנדר, ברישומים מעשה ידי יוהאן קארל פולרוט מ-1859, במבט צד (תמונה עליונה) ומלפנים (תמונה תחתונה). ניתן לראות כי הגולגולת נמוכה ומוארכת, ורכס הגבות מודגש מאוד

כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 החלו להיחשף באירופה שלדי אנשים שהאנטומיה שלהם שונה מהאנטומיה של בני-אדם מודרניים. בשנת 1829 הבחין הרופא פיליפ-שארל שמרלינג ממחוז לייז' שבבלגיה, שילדי אחד החולים שלו משחקים בגולגולות מוזרות של חיות, שאותן מצאו במערת אנז'י (Engis). שמרלינג חפר במערה וגילה מאובני בעלי-חיים קדומים כמו דוב המערות, כלי-אבן שבדיעבד שויכו לתרבות המוסטרית, ומספר עצמות אדם, אחת מהן הייתה כיפת גולגולת של ילד במצב שימור טוב. שמרלינג תיאר בפרוטרוט את ממצאיו בספר שכתב, אך הם לא זכו לתשומת לב רבה, ורק כמאה שנה לאחר מכן נמצאה הגולגולת במגירה במוזיאון והוגדרה ללא ספק כניאנדרטל.

בשנת 1848 התגלתה במחצבת פורבס (Forbes' Quarry) שבגיברלטר גולגולת כמעט שלמה של אישה מבוגרת, הידועה כיום בספרות המדעית בסימון "גיברלטר 1". בדיעבד, לאחר התגלית בעמק ניאנדר (ראו להלן), הוגדרה גם גיברלטר 1 כניאנדרטלית.

בשנת 1856 חצבו פועלים במערה במחצבת אבן גיר בעמק ניאנדר שבגרמניה, וחשפו בה עצמות-אדם מאובנות, שאותן השליכו לתל-אשפה סמוך. יוהאן קארל פולרוט , מורה בית ספר וחוקר-טבע חובב שעבר במקום, זיהה את חשיבות העצמות, והראה אותן ל, פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת בון. שניהם פרסמו את הממצא במאמר מדעי רשמי בשנת 1857, וכונה "אדם ניאנדרטלי", או בכתיב הישן "אדם ניאנדרתלי". המאובנים שהתגלו כללו כיפת גולגולת אשר עד היום מסומנת בספרות המדעית כ"ניאנדרטל 1" ונחשבת ל"ממצא מגדיר" (type specimen) של המין. צורתה המוארכת והנמוכה ורכס הגבות המודגש שלה חרגו בבירור מאלו של בני-אדם בני-ימינו, אף כי נפח החלל הפנימי שלה, המעיד על גודל המוח, הוא כ-1,400 סמ"ק, דומה לממוצע של מוחות אדם בני-ימינו. יחד איתה התגלו גם שתי עצמות ירך ומספר חלקים של עצמות זרוע, אגן, עצם-בריח וצלעות. המערה המקורית נהרסה כליל בהמשך העבודות במחצבה, אך כמאה וחמישים שנים לאחר מכן, בשנת 1997, התגלו בחפירות נוספות באותו אתר כלי-אבן רבים ועצמות ניאנדרטליות שהדי-אן-איי המיטוכונדריאלי מוצה מהן בהצלחה.

שפהאוזן ופולרוט ייחסו את עצמות עמק ניאנדר לגזע בני-אדם עתיק שנכחד, אך הסבר זה נתקל באותן שנים בהתנגדות עזה גם בחוגים מדעיים. רק שנתיים לאחר פרסום התגלית, בשנת 1859, פרסם צ'ארלס דרווין את המהדורה הראשונה של ספרו מוצא המינים, אך בספר זה לא התייחס עדיין למוצא האדם או לשרידים הניאנדרטלים. תומאס הנרי האקסלי חקר את השרידים הניאנדרטלים על-פי רישומים, תצלומים והעתק גבס ששלח לו פולרוט, ודן בהם בפירוט בחיבורו ההיסטורי "ראיות למקומו של האדם בטבע" משנת 1863, ובמספר מאמרים נוספים. הוא הסכים שמדובר בשלדים עתיקי-יומין ואף הסיק נכונה שהם אינם קרובים יותר לקופי אדם ואינם מהווים "חוליה חסרה", אך הציע שהגולגולת מזכירה בצורתה גולגולות של ילידי אוסטרליה.

הקסלי גם מתח ביקורת קשה על האנטומאי פרנץ יוזף מאייר, עמיתו של שפהאוזן באוניברסיטת בון, אשר טען כי מדובר בשלד של "קוזאק מונגולי חולני, פליט שנמלט מרוסיה לגרמניה בעת מלחמות 1814". מאייר אף הרחיק לכת ורמז כי רכס הגבות הגדול של הגולגולת נוצר כתוצאה מהרגלו של בעליה הסובל ממחלות לקמט את מצחו. גם מומחים נוספים באותן שנים, למשל הפתולוג הגרמני הנודע רודולף וירכו, טענו שמדובר בשלד אדם מעוות כתוצאה ממחלה כלשהי, סברה שנפסלה לחלוטין רק עשרות שנים לאחר מכן עם גילוי מאובנים ניאנדרטלים נוספים ברחבי אירופה.

בשנת 1864 היה הגאולוג הבריטי ויליאם קינג הראשון שהציע כי שרידי העצמות מעמק ניאנדר וממחצבת פורבס שייכים למין נפרד של בני-אדם, שאותו הגדיר רשמית בשם המדעי "הומו ניאנדרתלנסיס". הקסלי הטיל ספק גם בסיווג של קינג, ובכתביו נמצאה קריקטורה שצייר, המראה ניאנדרטל מוכתר בשם המדעי האירוני "הומו הרקולס קולומרום", כלומר "איש עמודי הרקולס", ככל הנראה ברמז לגולגולת מגיברלטר (הבריטית) שהתגלתה לפני שרידי ניאנדרטל מגרמניה. הוויכוח בשאלה האם ראוי לסווג את האדם הניאנדרטלי כתת-מין קדום של האדם המודרני או כמין נפרד בסוג אדם נמשך למעשה עד היום (ראו להלן בסעיף אבולוציה).

ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1868, התגלה במערת קרו-מניון במחוז דורדון שבצרפת, הראשון מבין שלדי אדם קדמון שמאפייניו האנטומיים זהים לאלו של בני-אדם בני-ימינו, ושונים במובהק מאלו של השלדים הניאנדרטלים. ממצא זה העלה לראשונה את שאלת היחסים בין "בני קרו-מניון" (במינוח המדעי המקובל כיום "הומו ספיינס מודרני אנטומית") לבין ניאנדרטלים בפרהיסטוריה של אירופה.

ממצאי ניאנדרטלים נוספים באירופה
מאז סוף המאה ה-19 ועד היום התגלו כמה מאות ממצאי אדם ניאנדרטלי באירופה. הרשימה להלן כוללת רק כמה מן האתרים הידועים והחשובים ביותר.

מערת שיפקה, צ'כיה בשנת 1880 התגלתה לסת תחתונה של ילד ניאנדרטל במערת שיפּקָה ( Šipka) בצ'כיה, לראשונה באתר שמור היטב מבחינה ארכאולוגית ביחד עם כלי אבן מוסטריים, עצמות של חיות נכחדות, ושרידי כירות שהראו על שימוש ושליטה באש.

ספי, בלגיה בשנת 1886 התגלו שתי גולגולות ניאנדרטליות כמעט מושלמות בספי ( Spy) בבלגיה, ביחד עם כלי-אבן מוסטריים.

מערת קרפינה, קרואטיה משנת 1899 ואילך נחשפו שברי עצם רבים של יותר מחמישים ניאנדרטלים במערת קרָפּינָה ( Krapina) בקרואטיה. השברים חרוכים ומנופצים באופן שתואר בזמנו כעדות לקניבליזם, או אף לקרב עם בני-אדם מודרניים, אך כיום נוטים יותר לייחס אותם למנהגי קבורה טקסית. שלוש הגולגולות המושלמות ביותר מאתר זה הן בנפח 1,200 עד 1,450 סמ"ק. השכבות במערה מתוארכות כיום בשתי שיטות שונות של תארוך רדיומטרי לגיל של 130 אלף שנים לפני זמננו.

 לה שאפל-או-סן, צרפתבשנת 1908 התגלה לראשונה קבר ניאנדרטלי במערה בלָה שָאפֶּל-אוֹ-סַן ( La Chapelle-aux-Saints) בצרפת, ובו שלד מפורט של גבר קשיש החסר רבות משיניו, שקיבל את הכינוי הפופולרי "האיש הזקן מלה שאפל". שלד זה כולל את אחת הגולגולות המפורסמות בתולדות המחקר הפלאואנתרופולוגי (מוצגת בתמונה בראש ערך זה). נפח המוח שלה הוא 1,620 סמ"ק, גדול מהממוצע של בני-אדם בני-ימינו. שִחזור שגוי של שלד הזקן מלה שאפל, קשיש נכה שסבל מפתולוגיות רבות וחמורות, גרם במשך עשרות שנים לתפיסה מוטעית של הניאנדרטלים כבעלי יציבה כפופה והליכה-על-שתיים בלתי-מפותחת. ביחד עם השלד התגלו כלי אבן מסותתים האופייניים לתרבות המוסטרית ועצמות מיני בעלי-חיים קיימים ונכחדים שאופייניים לאקלים קר, כמו קרנף צמרירי, אייל הצפון, ביזון אירופי, מרמיטה וצבוע מערות. האתר מתוארך כיום לגיל של כ-60 אלף שנה לפני זמננו.

לה פראסי, צרפת בשנת 1909 התגלה שלד מפורסם אחר בלָה פֶרָאסי ( La Ferrassie), מחסה סלע בפריגו שבצרפת, הידוע בספרות המדעית בסימון "לה פראסי 1". שלד מפורט זה כלל גולגולת גבר בעלת מאפיינים קלאסיים של ניאנדרטל ונפח מוח של 1,600 סמ"ק. בסמוך לו התגלו גם שרידי ניאנדרטל בוגר נוסף ושישה צעירים, באתר אשר ייתכן ששימש כבית קברות. השכבות העליונות של אתר לה פראסי תוארכו לגיל של כ-36 אלף שנה לפני זמננו, אבל מחקר מהתקופה האחרונה רומז שהשלדים הם מתקופה מוקדמת יותר, כ-70 אלף שנה לפני זמננו.

 לה מוסטייה, צרפת בשנת 1909 גם התגלה שלד חלקי של צעיר ניאנדרטל באתר לֶה מוּסטיֶיה  שבמחוז דורדון בצרפת. באתר זה התגלו כבר בשנת 1864 כלי-אבן, ועל שמו נקראה התרבות המוסטרית של כלי-אבן, האופיינית לניאנדרטלים.
מגדל השד, גיברלטר בשנת 1926 חפרה הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד במחסה סלע הידוע בשם "מגדל השֵד" ( Devil's Tower) בגיברלטר, וגילתה גולגולת חלקית של ילד ניאנדרטל כבן חמש שנים, שהיא כינתה בשם המקראי הבל, ובספרות המדעית ידועה כ"גיברלטר 2". נפח המוח של הבל, 1450 סמ"ק, מרשים ביותר בשביל ילד כה צעיר. במערה אחרת בגיברלטר, מערת גורהם, נמצאו שכבות מוסטריות המתוארכות לגיל של 28 אלף שנים לפני זמננו, שכיום נחשבות לעדות המאוחרת ביותר לקיום ניאנדרטלים באירופה לפני הכחדתם.

סן-סזר, צרפת סַן-סֶזֵר ( Saint-Césaire), מחסה סלע במחוז השראנט הימי בצרפת, הוא אחד האתרים המובהקים של התרבות השטלפרונית  באירופה. תרבות זו מתאפיינת בשילוב של כלי-אבן מוסטריים עם חודי צור משוכללים יותר, חודי עצם וחרוזים לקישוט עשויים משנהב ומשיני חיות מחוררות. השכבה השטלפרונית באתר מתוארכת לתקופה של 36 אלף שנה לפני זמננו בשיטת התרמולומינסנציה. ב-1979 התגלו בשכבה זו מספר שלדים חלקיים, שהמפורט ביניהם מזוהה בוודאות כניאנדרטל, אחד המאוחרים ביותר שהתגלו. זהו השלד המזוהה היחיד המקושר באופן ברור לתרבות השטלפרונית, ובכך רומז שהיא הייתה תרבות ניאנדרטלית. לממצא זה חשיבות רבה בקביעת יכולתם התרבותית של הניאנדרטלים, תארוך הכחדתם ויחסיהם עם בני-אדם מודרניים אנטומית (אנשי קרו-מניון) באירופה.

וינדיה, קרואטיה החל משנת 1974 נמצאו עצמות ניאנדרטלים במערת וינדיה ( Vindija) בקרואטיה, שמחלקן מוצה די-אן-איי נקי מאוד מזיהומים. הודות לכך אתר זה הוא המקור החשוב ביותר לחקר הגנום הניאנדרטלי. השכבות העליונות ביותר במערה הן בנות 32 אלף עד 33 אלף שנה לפי תיארוך פחמן-14 – אחד התאריכים המאוחרים ביותר הידועים לקיום ניאנדרטלים באירופה, אבל העצמות שמהן מוצה די-אן-איי נמצאו בשכבה עתיקה מעט יותר, בת כ-45 אלף שנה.

מערת אל-סידרון, ספרד ב-1994 התגלו במערת אל-סידרון ( Cueva de El Sidrón) באסטוריאס, צפון ספרד, מאות שברי עצם של לפחות 12 ניאנדרטלים, בוגרים וצעירים, שנקברו ככל הנראה באותו זמן כתוצאה מהתמוטטות חלק במערה. הדי-אן-איי המיטוכונדריאלי שמוצה מהם הראה שכל שלושת הגברים הבוגרים השתייכו לאותה שושלת אמהית, ולעומת זאת שלוש הנשים הבוגרות באו משלוש שושלות אמהיות שונות. ממצא זה מחזק את ההשערה שניאנדרטלים חיו בקהיליות קטנות של קרובי משפחה, כאשר הנשים עוזבות את המשפחה שבה גדלו ומצטרפות למשפחת בן-זוגן (חברה פטרילוקלית). ממצאי אל-סידרון מתוארכים לתקופה של 49 אלף שנה לפני זמננו באמצעות מספר שיטות תארוך, רדיומטריות ואחרות.:

מערת גואטארי, בעיירה סן פליסה סירקאו שבמרכז איטליה
באפריל 2021, נתגלו שרידי תשעה ניארדנטלים ב, השוכנת במרחק 100 מטר מחוף הים הטירני. משרד התרבות האיטלקי פרסם, כי זה אחד מהמקומות החשובים בעולם להיסטוריה של האדם הניאנדרטלי, לראשונה התגלתה במערה זו גולגולת של אדם ניאנדרטלי בשנת 1939. עם מציאתם של שרידי תשעה ניאנדרטלים הגיע מספרם ל-11. במקום נמצאו בין היתר עצמות מאובנים שכוללות גולגולות, שברי גולגולת, שתי שיניים ושברי עצמות נוספות, כשעל רבים מהעצמות נראו סימני כרסום. ההערכה היא, ש- 8 מהניאנדרטלים חיו לפני 50 עד 68 אלף שנה והתשיעי חי לפני 90 עד 100 אלף שנה. כולם מבוגרים, פרט לאחד שמת כנראה בהיותו נער. החפירות באתר הפרהיסטורי, שהחלו ב-2019, נעשו בין היתר בחלק של המערה שטרם נחפר. הן כללו גם חפירות באגם שצוין לראשונה על ידי האנתרופולוג אלברטו קרלו בלנק, האחראי לתגלית הגולגולת ב-1939. במקום נמצאו גם שרידי מאובנים של פיל, קרנף, אייל, דובים, סוסי פרא, צבועים וגם שור הבר האירופאי שנכחד – ואלה מסייעים להבנה של ההיסטוריה האקלימית באזור, ושל החי והצומח בו.

 ממצאי ניאנדרטלים במזרח התיכון 
מאובני הניאנדרטלים שהתגלו לראשונה באירופה במאה ה-19 העלו שם את המודעות לנושא זה. במאה ה-20, כאשר ארכאולוגים ופלאואנתרופולוגים החלו להקדיש תשומת-לב לאתרים במקומות אחרים בעולם, התברר שניאנדרטלים היו נפוצים גם במזרח התיכון. כמה מהאתרים הידועים והחשובים ביותר הם בארץ ישראל.

מערת תנור, ישראל החל משנת 1929 חפרה משלחת בראשות דורותי גארוד (שכאמור לעיל גילתה עוד לפני-כן שלד ניאנדרטלי בגיברלטר) במערת טבון (בשמה העברי: מערת תנור) שבנחל מערות בארץ ישראל, ובאותה שנה חשפה שם שלד מפורט של אשה ניאנדרטלית, שמסומן בספרות המדעית כ"טבון 1". זו הייתה התגלית הראשונה של ניאנדרטל במזרח התיכון. "טבון 1" היא קטנת-גוף וראש, יחסית לניאנדרטלים אחרים, ונפח המוח שלה 1,300 סמ"ק בלבד, עדיין נמוך רק במעט מהממוצע של נשים בנות-ימינו. שלמות השלד שלה מצביעה על כך שהיא נקברה על ידי בני קהילתה באופן מכוון. גארוד שייכה אותה לשכבה C, השלב האמצעי של התרבות המוסטרית בארץ ישראל, אך מיקומה המדויק ברצף השכבות המסובך במערה, וכפועל יוצא מכך תיארוכה, עדיין שנויים במחלוקת. גיל השכבות המוסטריות במערה הוערך במשך מרבית המאה ה-20 ל-40 אלף עד 90 אלף שנה, אך שיטות תיארוך מתקדמות מצביעות על גילים עתיקים בהרבה. שכבה C מתוארכת כיום לגיל של כ-160 אלף עד 130 אלפי שנים לפני זמננו, ושכבה B מעליה, שהוצעה כמקור אחר לשרידי האדם, מתוארכת לגיל של כ-100 אלף שנים. במהלך המאה ה-20 חפרו במערה גם ארתור ג'לינק ואברהם רונן, אך לא מצאו שרידי אדם נוספים.
שמאל|ממוזער|200px|רישום של שלד הניאנדרטל שהתגלה במערת כבארה בתנוחה שבה נחשף. נראים מלמעלה לסת תחתונה, בית חזה וחלק מעצמות הזרועות, וכן עמוד השדרה ואגן מושלמים. מצד שמאל שני חודי אבן מוסטרים
מערת כבארה, ישראלהחל משנת 1929 נחפרה מערת כבארה שליד זכרון יעקב, ארץ-ישראל, על ידי חוקרים שונים, ביניהם פרנסיס טרוויל-פיטר, דורותי גארוד ומשה שטקליס, והתגלו בה שכבות מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד לתרבות הנאטופית. בשנות ה-50 וה-60 נחפר האתר על ידי משה שטקליס, עופר בר-יוסף ואיתן צ'רנוב, ומשנות ה-80 על ידי צוות ישראלי-צרפתי בראשות בר-יוסף, ברנאר ונדרמרש וברוך ארנסבורג. צוות זה גילה את הממצא המרכזי – שלד חלקי של ניאנדרטל המסומן "כבארה 2", וזכה בפי החופרים לכינוי "מוישה" על שמו של משה שטקליס. עצמות הגולגולת והרגליים של מוישה חסרות, אך השתמרו בו בית-החזה, עמוד-השדרה והאגן באופן מושלם, טוב יותר מאשר בכל שלד ניאנדרטלי אחר שהתגלה, וכן התגלתה אצלו עצם לשון מושלמת, שהציתה מחדש דיונים לגבי יכולת הדיבור של ניאנדרטלים. העצמות נמצאו במנח האנטומי המקורי, מה שמצביע על קבורה מכוונת. במערה התגלו גם שרידי כירות, עצמות רבות של צבי מצוי, יחמור פרסי, שור הבר ואייל אציל, וכן כלי-אבן מוסטריים רבים. השכבות המוסטריות במערה מתוארכות לגילים של 62 אלף עד 48 אלף שנים לפני זמננו בשיטות תרמולומינסנציה ותהודה מגנטית אלקטרונית.

 מערת עמוד, ישראלמערה בנחל עמוד, נחפרה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי צוות יפני בראשות היסאשי סוזוקי מאוניברסיטת טוקיו, ושוב מאז שנות ה-90 על ידי אראלה חוברס מהאוניברסיטה העברית בירושלים, יואל רק מאוניברסיטת תל אביב וביל קימבל מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הצוות היפני גילה ב-1961 שרידים של ארבעה ניאנדרטלים, הבולט שביניהם הוא הראשון, שלד מפורט במצב שימור טוב הידוע בספרות המדעית בסימון "עמוד 1", ולעיתים מכונה "האדם מעמוד" (Amud Man). הוא גבוה בשביל ניאנדרטל – 179 סנטימטרים, ונפח המוח שלו גדול מאוד – 1,740 סמ"ק. לעומת זאת שיניו קטנות יחסית ועל הלסת התחתונה שלו בליטת סנטר קטנה, מה שהוביל להשערה כי הוא מייצג התפתחות הדרגתית של ניאנדרטלים לבני-אדם מודרניים אנטומית, אך השערה זו אינה מקובלת כיום על מרבית החוקרים. מספר שרידים ניאנדרטלים נוספים התגלו מאז במערה על ידי הצוות הישראלי, כולל שלד חלקי של תינוק בן פחות משנה המסומן "עמוד 7". שלמותם של השלדים והשתמרותם במנח האנטומי המקורי מעידים על קבורות מכוונות. בנוסף נמצאה לסת שלמה של אייל אציל צמודה לעמוד 7, שאולי שימשה כמנחת קבורה. נמצאו גם כלי-אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות רבות של צבי מצוי ופרסתנים אחרים, ושרידי כירות. השכבות המוסטריות במערה, בהן התגלו הניאנדרטלים, מתוארכות לגיל של 61 אלף עד 53 אלפי שנים לפני זמננו באמצעות תהודה מגנטית אלקטרונית.

 מערת שנידאר, עיראק משנת 1957 ועד 1961 חפר צוות בראשות ראלף סולקי (Ralph S. Solecki) מאוניברסיטת קולומביה במערת שנידאר ( Shanidar) שבמחוז ארביל בצפון עיראק, וחשף שלדים של תשעה ניאנדרטלים, בוגרים וצעירים. "שנידאר 1", שהחופרים העניקו לו את הכינוי "נאנדי", הוא גבר קשיש המראה פתולוגיות רבות, חלקן עם סימני החלמה, ודקירת עצם חד, אולי סכין או חנית בצלעותיו, שייתכן כי הייתה גורם מותו. "שנידאר 4" הוא גבר בוגר שנמצא עם כמות יוצאת-דופן של גרגרי אבקה מאובנים, מה שהוביל להשערה כי הוא נקבר בקבורה טקסית עם פרחים. השכבה שבה נמצאו השרידים הניאנדרטלים הניבה גם כלי-אבן מוסטרים, כמה מהם בטכניקת לוולואה, ועצמות רבות של חיות ניצודות, בעיקר עז הבר. שכבה זו היא לפחות בת 46 אלף שנה על-פי תיארוך פחמן-14.

 מערת דדרייה, סוריה החל משנת 1993 התפרסמו ממצאי חפירות של צוות יפני-סורי במערה ענקית בדדרייה (Dederiyeh) שבצפון סוריה. ראש הצוות היפני הוא טאקרו אקאזאווה מאוניברסיטת טוקיו, שהשתתף גם בחפירות מערת עמוד כתלמידו של סוזוקי. הממצאים המרכזיים הם שלדים מפורטים של שני תינוקות ניאנדרטלים, בני שנה עד שנתיים במותם, שלהערכת החופרים נקברו בקבורה מכוונת. המחקר שלהם תרם להבנת קצב התפתחות המוח ושלד הגוף בילדים ניאנדרטלים.

באתרים ארכאולוגים רבים נוספים בארץ-ישראל, בירדן, בלבנון, בסוריה ובטורקיה נמצאו שכבות מוסטריות מתוארכות לתקופתם של הניאנדרטלים, כ-130 אלף עד 45 אלף שנה לפני זמננו, אך עדיין לא התגלו בהן עצמות אדם מפורטות מספיק לזיהוי הדיירים. סביר להניח שלפחות חלקם היו ניאנדרטלים, אך לא ניתן לקבוע זאת בוודאות משום שגם בני-אדם מודרניים אנטומית באותה תקופה השתמשו בכלי-אבן מוסטריים.

 נשר רמלה, ישראל בשנת 2021 פורסמו חלקי גולגולת באתר נשר-רמלה שבמרכז ישראל, בשכבה המתוארכת לכ-140 אלף עד 120 אלף שנים לפני זמננו. למרות זמנו של הממצא התואם לממצאי ניאנדרטלים, המאובנים מפגינים תכונות ניאנדרטליות בד בבד עם תכונות "ארכאיות" יותר שמזכירות את האוכלוסייה הקדם-ניאנדרטלית בהרי אטאפוורקה ובמקומות אחרים בפליסטוקן התיכון. החוקרים הציעו כי אדם נשר רמלה מייצג את שרידי אוכלוסיית המקור שממנה התפתחו הניאנדרטלים.

 ממצאי ניאנדרטלים במערב ובמרכז אסיה 
ניאנדרטלים חיו גם במערב ובמרכז אסיה. גבול תפוצתם המזרחי עדיין אינו ברור, אך תגליות ארכאולוגיות מהמאה ה-20 ולאחרונה מהמאה ה-21 מרחיקות אותו בהדרגה להרי הקווקז, לאוזבקיסטן ועד סיביר.
מערת טשיק-טאש, אוזבקיסטן ב-1938 גילה הארכאולוג הרוסי אלכסיי אוקלדינקוב שלד חלקי של ילד ניאנדרטלי כבן 9 במערת טשיק-טאש (Teshik-Tash) באוזבקיסטן. הסברה שהילד נקבר באופן מכוון נתמכת בממצא של שישה זוגות קרני יעל סיבירי, שנקבעו מעל הקבר כמעין חיפוי. הגולגולת, שנפח המוח שלה כ-1,500 סמ"ק, השתמרה יפה במיוחד ומראה בבירור מאפיינים ניאנדרטלים. תיארוך הממצא אינו ברור, לפי ההערכות כ-100 אלף עד 70 אלף שנה לפני זמננו. מערת טשיק-טאש סימנה את גבול התפוצה המזרחי הידוע של ניאנדרטלים עד 2007, כאשר די-אן-איי מוצה מעצמות שהתגלו על ידי אוקלדינקוב בהרי אלטאי בסיביר וזיהה אף אותן כניאנדרטליות.
מערת דניסובה, סיביר החל משנות ה-70 של המאה ה-20 התגלו במערת דניסובה שבהרי אלטאי בסיביר כלי אבן ושברי מאובנים של אדם המתוארכים בשיטות תרמולומינסנציה ופחמן-14 למספר תקופות, המתמשכות מ-280 אלף ועד כ-30 אלף שנה לפני זמננו. די-אן-איי שמוצה מתוך עצם זרת ושן טוחנת הראה שבעליהם השתייכו לאוכלוסייה נפרדת מבחינה גנטית מהניאנדרטלים, שקיבלה את השם האדם הדניסובי, על משקל "האדם הניאנדרטלי". בשנת 2013 פורסם רצף הגנום השלם מתוך עצם בוהן שהתגלתה במערה, והסתבר שהיא השתייכה לניאנדרטל. לא ברור עדיין אם הניאנדרטלים והדניסובים חיו במערה באותו זמן או בתקופות נפרדות. בגנומים ממערת דניסובה יש עדויות לרביית כלאיים בין ניאנדרטלים ודניסובים, בנוסף לעדויות לרביית כלאיים בין דניסובים ובין אבותיהם של אוכלוסיות אנושיות בנות זמננו ממלנזיה ואוסטרליה. הגנום של הניאנדרטל ממערת דניסובה הוא באיכות גבוהה מזו של כל גנום ניאנדרטל יחיד שפורסם לפניו.

קדם-ניאנדרטלים

בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, קטגוריה שנקראה קדם-ניאנדרטלים (Preneanderthal) הייתה מקובלת על פלאואנתרופולוגים שונים לציון שלדי-אדם מאובנים שהתגלו באירופה ובמזרח התיכון מתקופה של כ-600 אלף עד 130 אלף שנה לפני זמננו, כלומר קדומים מהניאנדרטלים ה"קלאסיים". הם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים אך בעלי נפח-מוח קטן יותר, כ-1200 סמ"ק בממוצע, ומאפייני השלד הניאנדרטלים פחות מובהקים אצלם. בנוסף הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתרבות האשלית העתיקה, בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים המקושרים כמעט תמיד עם התרבות המוסטרית המתקדמת יותר. דוגמאות טיפוסיות של "קדם-ניאנדרטלים" כוללות את השלדים מאתר סימה-דה-לוס-חואסוס בהרי אטאפוורקה, ספרד, גולגולת סוונסקום מדרום-אנגליה, גולגולת שטיינהיים מגרמניה וגולגולת פטראלונה מיוון. גם האדם הגלילי ממערת זוטייה שבנחל-עמוד והניאנדרטלית ממערת טבון סווגו לעיתים לקטגוריה זו.

מרבית הפלאואנתרופולוגים כיום סבורים כי לפחות חלק מבני-אדם אלו היו אבותיהם הקדומים של הניאנדרטלים. עם זאת, בשנים האחרונות מקובל פחות לכנותם "קדם-ניאנדרטלים", כאשר יש חוקרים המסווגים אותם כניאנדרטלים לכל דבר למרות מוחם הקטן יותר, יש המסווגים אותם למין משלהם – הומו היידלברגנסיס, ויש המעדיפים לשייך אותם לקטגוריה המעורפלת "הומו ספיינס ארכאי". כמה מהמוקדמים שביניהם אף מסווגים על ידי חוקרים מסוימים כהומו ארקטוס. ייתכן שהקושי בסיווג לקטגוריות ברורות מראה על ההדרגתיות באבולוציה של טיפוסי האדם המאוחרים.

מיפוי הגנום הניאנדרטלי
שמאל|ממוזער|200px|טכנאי מעבדה במכון מקס פלאנק בלייפציג ממצה די-אן-איי מעצם ניאנדרטלית בת כמה עשרות אלפי שנים. בגדי המגן לא נועדו להגנת הטכנאי, אלא להגנת הדגימה מזיהומה בדי-אן-איי של הטכנאי.

ב-1997 הצליח לראשונה צוות בינלאומי בראשות הגנטיקאי האבולוציוני השוודי סוונטה פבו למצות די-אן-איי מגולגולת "ניאנדרטל 1", הממצא המגדיר המקורי שהתגלה ב-1856 בעמק ניאנדר. הצוות מיפה את הרצף של מקטע זעיר בן 360 זוגות נוקלאוטידים, והראה שרצף זה שונה מהרצפים ההומולוגים של בני-אדם בני-ימינו. עד שנת 2006 מוצה די-אן-איי מ-11 שלדי ניאנדרטלים נוספים מאתרים ברחבי אירופה, כמו אנז'י ולה שאפל-או-סאנס, הישג מרכזי במדע הפלאוגנטיקה – התחום שעוסק בחקר גנומים עתיקים. ניתן כיום למצות די-אן-איי מעצמות מאובנות עד גיל של כ-100 אלף שנים לפני זמננו, פרק הזמן שבו כל הדי-אן-איי מסיים להתפרק. אתגר עיקרי במיצוי כזה הוא להימנע מ"זיהום" הדי-אן-איי העתיק בדי-אן-איי של אורגניזמים בני-ימינו, למשל בדי-אן-איי של טכנאי המעבדה העוסקים בתהליך המיצוי.

בתחילה התרכז פרויקט המיפוי בגנום המיטוכונדריאלי של הניאנדרטלים, שהוא קל יותר למחקר משום שהוא עובר בירושה רק מצד האם וללא שחלוף, וניתן להשוותו לרצף של אמהות המין האנושי המודרני כמו חוה המיטוכונדרית. ב-2006 הודיע צוות ממכון מקס פלאנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית בלייפציג, בראשותו של פבו, על מיפוי הרצף של מיליון זוגות נוקלאוטידים מתוך גנום טהור במיוחד מזיהומים, שמוצה מ"וינדיה 80", עצם ירך מאובנת בת כ-38 אלף שנה מאתר וינדיה בקרואטיה. הצוות גם הודיע על פרויקט בינלאומי, בשיתוף חברות ביוטכנולוגיה מסחריות, למיפוי הרצף של כל שלושת מיליארדי זוגות הנוקלאוטידים של הגנום הניאנדרטלי. ב-2010 פרסם צוות הפרויקט "טיוטה" ראשונית של הרצף כולו.

בלשנים העלו את האפשרות שגם אם ניאנדרטלים היו מסוגלים לדבר, שפתם לא ניחנה במבנה התחבירי המתקדם המשותף לכל השפות בנות-זמננו. נחיתות כזו עשויה להסביר את נדירות העדויות הארכאולוגיות לאמנות, טקסיות וחשיבה סימבולית אצל הניאנדרטלים, ואת נחיתותם בתחרות מול בני-אדם מודרניים אנטומית, שבגללה אולי נכחדו.

אבולוציה
שאלות שנוגעות למקום הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, מידת אנושיותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים וסיבת הכחדתם, מעוררות עניין רב במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם". כיום ידוע שהניאנדרטלים היו ענף קטן ומאוחר יחסית באבולוציה של האדם, שהתפתח באירופה ובמערב אסיה, כאשר במקביל ובאותה תקופה התפתחו באפריקה בני-אדם מודרניים לחלוטין בהופעתם. דווקא הדמיון והקרבה הרבים בין הניאנדרטלים לאנושות בת-זמננו מעלים שאלות לגבי מקור ההבדלים התרבותיים ביניהם, ולגבי הכחדתם של הניאנדרטלים באותה תקופה עצמה שבה התפשטו בני האדם המודרניים למרבית יבשות כדור הארץ.

 מוצא הניאנדרטלים 
מקובל כיום שהניאנדרטלים התפתחו בפלייסטוקן התיכון, לפני כ-500 אלף עד 200 אלף שנה, מאוכלוסיית אב של בני-אדם קדומים המסווגת על ידי חוקרים שונים כ"קדם-ניאנדרטלים", "הומו ספיינס ארכאי", הומו היידלברגנסיס או הומו רודזיינסיס. לא ברור עדיין אם אוכלוסיית אב זו הופיעה לראשונה באפריקה והתפשטה לאחר מכן גם צפונה, או להפך. מכל מקום, החל מ-500 אלף שנה לפני זמננו כבר ניתן למצוא מאובנים רבים של אוכלוסייה זו על פני אפריקה, המזרח התיכון, אירופה ומערב אסיה. מאובנים אלו דומים למדי זה לזה, ומתאפיינים בנפח מוח של 1,100 עד 1,300 סמ"ק, גדול משמעותית משל מאובני הומו ארקטוס, אך עדיין נמוך מהממוצע של ניאנדרטלים "קלאסיים" ובני-אדם מודרניים. מאובנים אלו גם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים במאפיינים ארכאיים רבים, כמו רכסי גבות מפותחים, חוסר בליטת סנטר, שיניים גדולות ועצמות שלד עבות. בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתעשייה האשלית, או תעשיות דומות אחרות של התקופה הפלאוליתית התחתונה. מקובל שאוכלוסיית אב זו התפתחה במקביל לניאנדרטלים באירופה ולבני-אדם מודרניים אנטומית באפריקה. במובן זה הניאנדרטלים אינם אבות האנושות בת-ימינו, אלא מהווים ענף צדדי שנכחד. עם זאת חלק מהניאנדרטלים הם ככל הנראה אבות קדמונים של חלק מהאנושות בת-ימינו, כתוצאה משיעור נמוך של רביית כלאיים בין שני הענפים בתקופה מאוחרת יותר (ראה להלן).

שמאל|ממוזער|350px|הצעתו של כריס סטרינגר לעץ האבולוציוני של מיני האדם בפלייסטוקן התיכון והעליון מראה את התפצלות הניאנדרטלים, הדניסובים וספיינס במקביל מתוך אוכלוסייה ארכאית המסווגת כאן כהיידלברגנסיס, לפני כחצי מיליון שנה. הדיאגרמה מראה גם הטמעה של הניאנדרטלים והדניסובים אל תוך אוכלוסיית ספיינס בעת התפשטותה של האחרונה מאפריקה לפני כ-100 אלף שנה ליצירת האנושות בת-ימינו
באמצעות השוואת רצפי הגנום ממאובנים ניאנדרטלים ומבני-אדם בני-ימינו, תוך שימוש בשיטות שעון מולקולרי, ניתן לחשב מתי חיה אוכלוסיית האב המשותפת שלהם, ומתי התפצלו הענפים זה מזה. ההערכה שחושבה בשנת 2010 על ידי חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי היא שהאבות הקדמונים המשותפים חיו בממוצע לפני כ-800 אלף שנה, וששני הענפים התפצלו סופית לפני 440 אלף עד 270 אלף שנה.

נוסף על כך, חקר הגנום הדניסובי מראה כי האבות הקדמונים המשותפים של הניאנדרטלים והדניסובים חיו בממוצע 640 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הניאנדרטלים והדניסובים קרובים מעט יותר זה לזה יותר מאשר כל אחד מהם לבני-אדם בני-ימינו.

תוצאות ראשוניות מחקר הגנום הניאנדרטלי רומזות שלאחר התפצלות הענף הניאנדרטלי מהענף המודרני והענף הדניסובי, הוא עבר אירוע של "צוואר בקבוק", כלומר צמצום דרסטי של גודל האוכלוסייה שהקטין מאוד את השונות הגנטית שלה. רק לאחר מכן התפשטה האוכלוסייה הניאנדרטלית שוב לרחבי אירופה, מערב אסיה והמזרח התיכון. כתוצאה מצוואר בקבוק זה, רצף הגנום של הניאנדרטלים מהרי אלטאי בסיביר דומה מאוד לזה של הניאנדרטלים ממערת וינדיה בקרואטיה, כ-5,000 קילומטרים מערבה משם, הרבה יותר משהוא דומה לגנום של האוכלוסייה הדניסובית שחייתה אף היא בסיביר בערך באותה התקופה. מקובלת כיום הסברה שאירוע דומה של צוואר בקבוק עבר גם על הענף האפריקני שהוליך בסופו של דבר לאנושות המודרנית, וכתוצאה ממנו השונות הגנטית בין בני-אדם בני-ימינו מכל העולם קטנה יחסית. ואולם נראה שצוואר הבקבוק הניאנדרטלי היה דרסטי אף יותר, שכן הניאנדרטלים מסיביר ומקרואטיה דמו גנטית זה לזה הרבה יותר מאשר בני-אדם בני-ימינו מאפריקה, אירופה ומזרח-אסיה דומים זה לזה. מכאן ניתן להעריך שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה והומוגנית מאוד, על-אף פיזורה על פני אזורים נרחבים למדי.

 היחסים בין הניאנדרטלים לבני-אדם מודרניים 

שמאל|ממוזער|150px|סח'ול 5, אחת הגולגולות של אדם מודרני אנטומית שהתגלו בנחל מערות, הוא אולי בן-זמנם של הניאנדרטלים מנחל מערות, וקדום בעשרות אלפי שנים מהניאנדרטלים של מערת כבארה ומערת עמוד.
עדויות המאובנים וממצאים גנטיים מראים כי מוצא האנושות בת-ימינו הוא באפריקה לפני 200 אלף עד 150 אלף שנה, משם היא התפשטה למזרח התיכון לפני כ-120 אלף עד 50 אלף שנה, ולאחר מכן גם לשאר היבשות. מאובני אדם מודרניים אנטומית התגלו בארץ-ישראל במערת הגדי (מערת סח'ול) שבנחל מערות, מרחק כמה מאות מטרים בלבד ממערת טבון, ובמערת הקפיצה שבהר הקפיצה ליד נצרת. מאובנים אלו מתוארכים לתקופה של 100 אלף עד 92 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הם בערך בני-זמנה של הניאנדרטלית ממערת טבון או מאוחרים ממנה מעט, אבל קדומים מהניאנדרטלים ממערת עמוד וממערת כבארה, שחיו לפני 62 עד 41 אלף שנה. מכך נובע שניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים אנטומית היו עשויים לחיות יחד במזרח התיכון במשך כמה עשרות אלפי שנים. לא נמצאו עדיין ראיות חד-משמעיות שהם אכן חיו זה לצד זה באותו הזמן. השערה חלופית היא שגלי הגירה של בני-אדם מודרניים מאפריקה וגלי הגירה של ניאנדרטלים מאירופה ומאסיה החליפו זה את זה לסירוגין במזרח התיכון. החלפה כזו עשויה להיות תוצאה של התנודות באקלים הגלובלי של תקופת הקרח, כאשר הניאנדרטלים (המותאמים יותר לתנאי קור) נטו להתפשט דרומה בתקופות הקרות, ובני אדם מודרניים נטו להתפשט צפונה בהפוגות הממוזגות.

קשה מאוד להבדיל בין שכבות ארכאולוגיות של ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים אנטומית מתקופה זו במזרח התיכון, משום ששניהם השתמשו ככל הנראה באותה תרבות כלי-אבן – התרבות המוסטרית. עם זאת, ייתכן שכבר בתקופה קדומה זו התחיל להסתמן יתרון של בני האדם המודרניים על הניאנדרטלים בתחום הטקס והאמנות. מאובני מערת הגדי ומערת הקפיצה מראים סימנים מובהקים יותר של קבורה טקסית מאשר המאובנים הניאנדרטלים, ובמערת הגדי נמצאו חרוזים עשויים מצדפים מחוררים המתוארכים לגיל של יותר מ-100 אלף שנה לפני זמננו.

מחלוקת בין חוקרים התקיימה שנים רבות בשאלה האם ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים הזדווגו אלו עם אלו, והאם "בני-הכלאיים" היו פוריים. חוקרים שסיווגו את הניאנדרטלים והאדם המודרני למינים טקסונומיים נפרדים סברו שהם היו שונים מכדי שתתעורר משיכה מינית ביניהם, ושבמקרים נדירים של הזדווגות הצאצאים נטו להיות בלתי-פוריים, בדומה לפרדים ובני-כלאיים אחרים בין מינים ביולוגיים שונים. חוקרים אחרים סברו שבני-כלאיים כאלו התקיימו, והפלאואנתרופולוג אריק טרינקאוס (Erik Trinkaus) מאוניברסיטת וושינגטון, מומחה לאנטומיה של הניאנדרטלים, אף חיפש במוזיאונים ברחבי העולם אחרי גולגולות ושלדים המראים סימני תערובת של מאפיינים אנטומיים ניאנדרטלים ומודרניים.
שמאל|ממוזער|150px|אואסה-2, אחת הגולגולות שהתגלו במערת אואסה ברומניה. דנ"א עתיק שמוצה ממנה מכיל 6% עד 9% של דנ"א ניאנדרטלי, שמאורך מקטעיו ניתן להסיק שאחד מסביה היה ניאנדרטל "טהור".
מפנה במחקר המדעי בנושא אירע בשנת 2010, כאשר חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי מצאו שהגנום של בני-אדם מודרניים החיים כיום מחוץ לאפריקה דומה יותר לגנום הניאנדרטלי בכ-2% עד 3%, יחסית לגנום של ילידי אפריקה בני-זמננו. ההסבר הפשוט ביותר להבדל כזה הוא רביית כלאיים פורייה בין ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים מחוץ לאפריקה, מאות אלפי שנים לאחר הפיצול בין שתי האוכלוסיות. לפי הסבר זה, ילידי אפריקה בני-ימינו הם בני-האדם המודרניים ה"טהורים" ביותר, מכיוון שנשארו באפריקה ולא באו במגע עם הניאנדרטלים, בעוד שבני אדם לא-אפריקנים (ממוצא אירופי, אסייתי או אמריקני) כיום הם "בני תערובת" שאחוז קטן של אבותיהם הוא ניאנדרטלי (ובמקרה של ילידי אוסטרליה ומלנזיה גם דניסובי). ניתן לקבל מושג כללי על משמעותה של תרומה גנטית בגודל של 2% עד 3% אם זוכרים שאדם יורש 50% מהגנום שלו מכל אחד מהוריו. פירוש הדבר שהגנום של אדם היפותטי שאחד מ-32 הרב-רב-רב-סבים שלו היה ניאנדרטל "טהור" ושאר ה-31 היו בני-אדם מודרניים "טהורים", יכיל כ-3% של די-אן-איי ניאנדרטלי.

נערכים כיום מחקרים לזיהוי האללים הניאנדרטלים הספציפיים שהועברו לאנושות המודרנית. באמצעותם ניתן יהיה לענות על שאלה נוספת, האם ההכלאה התרחשה במזרח-התיכון בתקופת ה"דו-קיום" הארוכה בין שתי האוכלוסיות, או מאוחר יותר בתקופת ההגירה של בני-אדם מודרניים אנטומית לאירופה ולאסיה. במקרה הראשון צפוי שאירופאים ואסייתים בני-זמננו יהיו בעלי אותם אללים ניאנדרטלים, ואילו במקרה השני צפוי שהם יהיו בעלי אללים ניאנדרטלים שונים.

סיווג הניאנדרטלים

ויכוח בין חוקרים מתנהל מאז שהתגלו הניאנדרטלים לראשונה במאה ה-19, האם יש לסווגם כמין נפרד בסוג האדם "הומו ניאנדרתלנסיס" או כתת-מין של האדם המודרני "הומו ספיינס". ויכוח זה נובע בחלקו מכך שאין הגדרה יחידה וחד-משמעית של מושג המין הביולוגי. באופן כללי, מינים נפרדים מוגדרים כאוכלוסיות שאינן מתערבות גנטית זו עם זו, אך בתחומי הפלאונטולוגיה לא ניתן לרוב לדעת אם אורגניזמים נכחדים יכלו להתרבות אלו עם אלו, ולכן מאובנים מוגדרים כמעט תמיד על סמך הבדלים מורפולוגיים ואנטומיים. נוסף על כך, גם אוכלוסיות המסוגלות עקרונית להעמיד בני-כלאיים פוריים לעיתים אינן מתערבות זו בזו כתוצאה ממחסומי רבייה שונים, למשל בידוד גאוגרפי או התנהגות שונה.

הראיות הגנטיות לרביית כלאיים פורייה בין בני-אדם מודרניים ובין ניאנדרטלים מחזקות את העמדה שיש לסווג את הניאנדרטלים כחלק מהמין ספיינס. עם זאת ניתן עדיין לטעון ששיעור רביית הכלאיים היה נמוך מאוד, כך ששתי האוכלוסיות אכן נשארו מבודדות יחסית. ידועים כיום מקרים נדירים של הכלאות פוריות גם בין אוכלוסיות נפרדות הנחשבות למינים שונים. לדוגמה, עורבים אפורים (Corvus cornix) לעיתים מעמידים בני-כלאיים פוריים עם עורבים אירופיים (Corvus corone) במקומות של חפיפה בין אזורי התפוצה שלהם, אך צאצאים אלו הם בעלי שיעור פוריות נמוך יותר, ולכן שתי האוכלוסיות נשארות נפרדות זו מזו. מודל גנטי חישב שהאחוז הנמוך של די-אן-איי ניאנדרטלי בבני-אדם מודרניים מצביע על שיעור קטן מאוד של מקרי העמדת בני-כלאיים, מה שמרמז על חוסר משיכה מינית בין האוכלוסיות, או על פוריות נמוכה של בני-הכלאיים, או שניהם.

 הכחדת הניאנדרטלים 
שמאל|ממוזער|350px|מפת ההגירה של אוכלוסיות האדם המודרני (אדום) מאפריקה לשאר העולם. אוכלוסיית האדם הניאנדרטלי שהוחלפה על ידי האדם המודרני מסומנת בצבע חום. המספרים מציינים את מועד ההגירה בשנים לפני זמננו. האדם המודרני פגש את הניאנדרטלים לפני כ-100 אלף שנה במזרח התיכון, ולפני כ-40 אלף שנה באירופה
החל מתקופה של כ-28 אלף שנה לפני זמננו לכל המאוחר, אין מוצאים עוד שלדים ניאנדרטלים או את שרידי התרבות המוסטרית האופיינית להם, אלא רק שלדים של בני-אדם מודרניים אנטומית עם תרבויות חומריות מתקדמות של התקופה הפלאוליתית העליונה. לפי הידוע כיום, הניאנדרטלים הם בני-האדם הקדמונים הבלתי-מודרניים האחרונים שנכחדו בעולם. בשנת 2004 אמנם ערערו חוקרים על מעמד זה כאשר תיארכו את האוכלוסייה המסווגת כהומו פלורסיינסיס באי פלורס שבאינדונזיה לתקופה של עד כ-13 אלף שנה לפני זמננו בלבד, אך בשנת 2016 תוקן תיארוך הממצאים בפלורס לתקופה של 50 אלף שנה לכל המאוחר, תיקון שמשיב לניאנדרטלים את מעמדם כבני-האדם הבלתי-מודרניים האחרונים שנכחדו.

במזרח התיכון ובאסיה, תיעוד ארכאולוגי של תקופת ההכחדה כמעט ואינו קיים. באירופה, שם התיעוד הארכאולוגי מפורט יותר, מצטיירת תמונה דרמטית – הניאנדרטלים נעלמו בד בבד עם הופעתם של בני-האדם מודרניים לראשונה שם, והתפשטותם המהירה ברחבי היבשת, ממזרח למערב, תוך כמה אלפי שנים בלבד, בין 45 אלף ל-35 אלף שנה לערך לפני זמננו. סמיכות המאורעות בזמן מעלה חשד ברור כי בני-האדם המודרניים הם האחראים להכחדת הניאנדרטלים, באופן ישיר או באופן יותר עקיף. חוקרים והוגי דעות עדיין דנים ומתווכחים מה היו היתרונות שהקנו עליונות כה מכרעת לבני-האדם המודרניים על הניאנדרטלים, מדוע הם רכשו אותם דווקא בתקופת זמן קצרה זו, והאם הם אכן ניצלו אותם לרצח עם וטיהור אתני שיטתי של האוכלוסייה הניאנדרטלית.

כדי להכריע בין הסברים שונים להכחדת הניאנדרטלים, דרוש תיארוך מדויק של הממצאים הארכאולוגיים, וכאן מתעוררים קשיים. אחת השיטות העיקריות שבשימוש, תיארוך רדיומטרי באמצעות פחמן-14, הותאמה רק לאחרונה לתיארוך תקופות עתיקות מכ-20 אלף שנה לפני זמננו. זמן מחצית החיים של פחמן-14 הוא 5,730 שנה בלבד, ופירושו שבשכבות עתיקות מכך בהרבה נותרים ריכוזים זעירים מאוד שלו בממצאים הארכאולוגיים, שקשה למדוד אותם במדויק. שכבות כאלו עלולות "להזדהם" בפחמן-14 החודר משכבות עליונות וחדשות יותר, והשגיאה הנגרמת מחמירה בריכוזים נמוכים מאוד. לכן התיארוך של אתרים ניאנדרטלים רבים באירופה נבדק שוב ושוב בשנים האחרונות, ותכופות מתוקן לתאריכים עתיקים יותר בכמה אלפי שנים. כתוצאה מכך נראה כיום שהכחדת הניאנדרטלים הייתה מעט קדומה ממה שסברו בעבר, ונמשכה זמן קצר יותר. הועלתה אף טענה שלאחר תיקוני התיארוך לא נותר אף מאובן ניאנדרטלי באירופה המתוארך בוודאות לזמן מאוחר מ-40 אלף שנה לפני זמננו, ואם כך ייתכן שהניאנדרטלים נכחדו עוד לפני בואו של האדם המודרני לאירופה. ואולם רוב הארכאולוגים בתחום סוברים שישנה חפיפה מסוימת בין שכבות ארכאולוגיות של ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים. האתר הארכאולוגי שנחשב כיום לאתר הניאנדרטלי המאוחר ביותר הוא מערת גורהם בגיברלטר, שבה נמצאו שרידי תרבות מוסטרית המיוחסת לניאנדרטלים (אך לא שלדי ניאנדרטלים עצמם) המתוארכים לגיל של 28 אלף שנה לפני זמננו. חוקרי האתר מעריכים שגיברלטר, בקצהו הדרומי של חצי האי האיברי, הוא אחד המקומות האחרונים באירופה שאליו הגיעו בני-אדם מודרניים בהגירתם מהמזרח.

ההשערות השונות שהועלו לסיבות ההכחדה אינן בהכרח סותרות זו את זו, וייתכן שהיו מספר גורמים להכחדה, שחשיבותם היחסית הייתה עשויה להשתנות באזורים ובזמנים שונים. ניתן לחלק את ההשערות הרבות לארבע קבוצות כלליות:
 גורמים סביבתיים – לפי השערות אלו הניאנדרטלים לא הוכחדו על ידי בני-אדם מודרניים אנטומית, אלא כתוצאה מגורמים חיצוניים אחרים כלשהם. מספר מחקרים מצאו כי תקופת ההכחדה באירופה התאפיינה בתנודות אקלים תכופות יותר, אליהן התלוו שינויים אקולוגיים בשכיחות מיני בעלי-חיים שקרוב לוודאי שימשו כמקורות המזון של הניאנדרטלים. יש חוקרים הסוברים שהאוכלוסייה הניאנדרטלית עמדה תמיד על סף הכחדה, עקב גודלה הקטן, נטייתם לחיות בקבוצות קטנות מבודדות זו מזו, ההומוגניות הגנטית שנבעה מכך, ותנאי המחיה הקשים בתקופת הקרח. חוקרים הצליחו להראות בעזרת מודלים ממוחשבים שההשערה לפיה ניאנדרטלים נכחדו ללא השפעתם של בני-האדם מודרניים, אלא רק על ידי גורמים סביבתיים שונים – היא בעלת היתכנות.
 הטמעה (אסימילציה) – לפי השערה זו הניאנדרטלים לא נכחדו פיזית, אלא נטמעו באוכלוסיית בני-האדם המודרניים כתוצאה מרביית כלאיים פורייה. על-פי הממצאים האחרונים ממחקר הגנום השערה זו נכונה לפחות במידה מסוימת, אך ייתכן שאין די בה להסברת ההכחדה, שכן נראה שרביית כלאיים כזו הייתה נדירה.
 תחרות בלתי-ישירה – לפי השערות כאלו היו לבני-אדם מודרניים יתרונות כלשהם על הניאנדרטלים, שאיפשרו להם לשרוד ולהתרבות במספרים גדולים יותר, ולהקדים את הניאנדרטלים בתחרות על משאבים מוגבלים כמו מזון. בין היתרונות שהוצעו היו שימוש בשפה סימבולית מתקדמת, וטכנולוגיות כמו ציד באמצעות חניתות מוטלות מרחוק ותעשיית כלי אבן ועצם מתקדמת יותר. ליתרונות כאלו היו עשויות להיות סיבות גנטיות כמו גם סיבות תרבותיות שונות, אך אם הסיבות היו תרבותיות בלבד קשה להסביר מדוע במשך תקופת זמן של אלפי שנים לא אימצו לפחות חלק מהניאנדרטלים את התרבות העדיפה של מתחריהם. לכן תסריטים מקבוצות 3 ו-4 בדרך-כלל מועדפים על חוקרים הסוברים שבני-אדם מודרניים נהנו מיתרון אבולוציוני מולד כלשהו על הניאנדרטלים.
שילוב של תחרות בלתי-ישירה עם גורמים סביבתיים – הניאנדרטלים נטו לחיות בקבוצות קטנות, הומוגניות מבחינה גנטית ומרוחקות אלו מאלו, ולכן היו חשופים במיוחד לסכנות כתוצאה מגורמים סביבתיים. ייתכן שהגעתם של בני-אדם מודרניים במספרים גדולים, ששכנו בין שטחי המחיה של קבוצות הניאנדרטלים הקטנות, הקצינה את השפעתם של המאפיינים הללו, בכך שהקשתה על קבוצות שונות של ניאנדרטלים להיפגש ואילצה אותם לשמור על בידוד שגרם להם להיות חשופים עוד יותר לסכנות הסביבתיות.
 השמדה פעילה – על פי השערות אלו בני-האדם המודרניים ניצלו את יתרונותיהם על מנת להשמיד בפועל את הניאנדרטלים. השמדה כזו לא חייבת להיות תוצאה של רצח-עם מאורגן וגלובלי – תסריט חלופי עוסק בעימותים אלימים רגילים בין שבטים וקהיליות שכנות, ללא "אפליה", אלא שהקהיליות הניאנדרטליות נטו יותר סטטיסטית לנחול תבוסה. חוקרים רבים סולדים מתסריטי ההשמדה, מסיבות מדעיות כמו גם רגשיות, ועם זאת חוקרים אחרים מצביעים על סבירותם, לאור מקרים מתועדים רבים בהיסטוריה האנושית שבהם אוכלוסיות ועמים הושמדו על ידי אוכלוסיות פולשות אלימות יותר, או בעלות טכנולוגיה מתקדמת יותר.

 בתרבות הפופולרית 
ממוזער|200px|שמאל|אנשי פרא שעירים אוחזים אלות בציור הרלדי של אלברכט דירר משנת 1499

האדם הניאנדרטלי הוא הבסיס לדמות הארכיטיפית של "איש המערות" (אנגלית: caveman) הנפוצה מאוד בתרבות, באמנות ובספרות המודרניות. איש המערות מוצג בדרך-כלל בדמות גבר אלים ושוביניסט עם אינטליגנציה נמוכה, מוצק ורב-כוח, בעל ראש קטן ונמוך-מצח, ותווי פנים קופיים. לעיתים קרובות הוא מצויר ביציבה כפופה וזרועות ארוכות משתלשלות, כמעט תמיד עם גוף שעיר משל אדם רגיל, שער ראש וזקן פרועים, לבוש בפרוות חיה ואוחז אלת עץ עבה וגסה.

בפועל רבים ממאפיינים אלו חסרים בסיס מדעי כלשהו, או אף שגויים בעליל: הניאנדרטלים היו בעלי מוח גדול כשל בני אדם בני ימינו, ורכס הגבות הבולט שלהם אינו מעיד על "קופיות". הם לא היו קרובים לקופי אדם יותר מאשר האדם בן ימינו, היציבה שלהם לא הייתה כפופה, ופרופורציות הגוף שלהם היו מודרניות. אין כל ראייה שהם היו שעירי גוף, או ששער ראשם וזקנם (אם אמנם היה להם זקן) היה פרוע. אין ראיות שהחברה הניאנדרטלית הייתה אלימה או שוביניסטית יותר ממרבית החברות האנושיות לאורך מרבית ההיסטוריה, ואף אלת עץ לא התגלתה מעולם באתר ניאנדרטלי כלשהו.

לארכיטיפ איש המערות יש לפחות שני מקורות: בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר מדע הפלאואנתרופולוגיה וחקר האבולוציה של האדם עדיין היו בחיתוליהם, היו חוקרים כמו גם חובבים ואמנים שביקשו לראות את האדם הניאנדרטלי כאבי האדם המודרני, ולכן שחזרו אותו עם מאפיינים קופיים כמו גוף שעיר ויציבה כפופה. במידה רבה אשם בכך השחזור השגוי של "האיש הזקן מלה שאפל", שלד הניאנדרטל השלם יחסית הראשון שהתגלה, אשר השתייך לפרט קשיש מאוד ונכה. אך האנתרופולגית ג'ודית ברמן עמדה על כך שרבים מן המאפיינים הארכיטיפיים של "איש המערות" הועתקו ישירות על ידי אמנים וסופרים מארכיטיפ שקדם בהרבה לתגליות המדעיות: "אדם הפרא" (אנגלית: wild man, גרמנית: wildermann) או "אדם היער" (sylvan man), יצור מיתולוגי בפולקלור של עמים אירופים, אשר תואר בדרך-כלל כבעל גוף שעיר, שער ראש וזקן פרועים, לבוש פרווה וחמוש באלת עץ.

רומן הרפתקאות סוחף שקידם את הרומנטיקה של תקופת האבן, כולל רבים מן הסטראוטיפים השגויים, היה "המלחמה לאש" (צרפתית: La Guerre du feu) מאת ג'. ה. רוסני, שיצא לאור ב-1911 בפריז זמן קצר לאחר גילוי השלדים הניאנדרטלים המפורסמים מלה שאפל, לה פראסי ולה מוסטייה (תורגם לעברית על ידי נתן אלתרמן). אף כי הניאנדרטלים אינם מוצגים בספר בשמם המפורש, נראה שהם "לוהקו" לתפקיד האויבים – אוכלי-אדם שעירים ומניפי אלות, רבי-כוח אך גם מסורבלים ואיטיים. ספר מצליח זה בישר אופנה חדשה של אנשי מערות פרהיסטוריים ברומנים כמו "העולם האבוד" (1912) מאת ארתור קונאן דויל ו "הארץ שהזמן שכח" (1915) מאת אדגר רייס בורוז, ובסרטים כמו "ראשית האדם" (1912) של ד. וו. גריפית'. צ'ארלי צ'פלין הסריט עליהם פרודיות כמו "איש המערות" (1912). גם נובלה משנת 1924 של ה. ג. וולס, "The Grisly Folk", מתארת את הניאנדרטלים כפראים שעירים, חייתיים ורצחניים, שהוכחדו על ידי בני-האדם האנושיים יותר מתוך הגנה עצמית.

"המלחמה לאש" עובד לסרט (1981) של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו, שבו כבר לוהקו הניאנדרטלים לתפקיד הגיבורים הראשיים. עם זאת ניתנו להם מאפיינים קופיים מודגשים אפילו יותר מאשר ברומן המקורי, אף כי בתקופת זמן זו כבר היה ברור שאין לכך בסיס מדעי כלשהו.

ויליאם גולדינג, שבדומה לכמה סופרים אחרים בתקופת מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה עסק רבות בנושאים של רוע ואלימות, שבר בכוונה תחילה את התדמית הטיפוסית של ניאנדרטלים ברומן שלו "היורשים" (1955, תורגם לעברית בשנת 1981), והציג אותם כפראים אצילים פציפיסטיים הנמנעים אף מציד חיות, שאין להם סיכוי מול הפולשים – בני-האדם המודרניים אשר משמידים אותם אחד אחד.

סדרת הרומנים רבי המכר של הסופרת האמריקאית ג'ין מ. אואל, מתוכם מפורסם בעיקר הראשון שבט דוב המערות (1980, תורגם לעברית בשנת 1983) הציגה תמונה מציאותית יותר של ניאנדרטלים, ושל היחסים בינם לבין בני-אדם מודרניים אנטומית, באירופה של הפלייסטוקן המאוחר. אואל התבססה על תחקיר מפורט של הרקע המדעי, אך גם על מספר רעיונות שכיום נחשבים לחסרי בסיס עובדתי, כמו פולחן דוב המערות, שפת סימנים וחברה שוביניסטית עם חלוקה חדה בין תפקידי גברים ונשים. בדומה לגולדינג השתמשה אואל בזרותם של הניאנדרטלים כבמראה לשיקוף התרבות ה"אנושית", אם כי היא עסקה בעיקר בנושאים כמו פמיניזם וסובלנות לשונה. הספר עובד לסרט הוליוודי כושל בשנת 1986.

סופרי מדע בדיוני שונים עסקו בניאנדרטלים בעיקר בעלילות של מסע בזמן והיסטוריה חלופית. מהן מפורסמת בייחוד הנובלה של אייזק אסימוב "ילד קטן ומכוער" (1958) מתוך הקובץ מחר כפול תשע, שהורחבה ב-1992 לרומן באורך מלא בשיתוף עם רוברט סילברברג. בעלילות כאלו מוצגים הניאנדרטלים לעיתים קרובות כנבונים ושקולים, אשר בתנאים אחרים היו עשויים לשרוד ואף לבנות תרבות חלופית לאנושות בת-זמננו.

יחידת המדע של אולפני BBC הפיקה את "סודות האדם הקדמון", סרט ששוחרר לצפייה בנטפליקס במאי 2024. הסרט התיעודי עוקב אחר צוות חוקרים מאוניברסיטת קיימברידג בעת שחפרו במערת שנידאר שבכורדיסטן.

ראו גם
 אבולוציה של האדם
 האדם הדניסובי

 לקריאה נוספת 
 יואל רק, הנאנדרתאלים, בני דודנו הכה מוזרים. קדמוניות 164, עמ' 4–14 (2022).
 Katerina Harvati, Neanderthals. In Evolution: Education and Outreach, 2010 - Springer .
 Elizabeth Kolbert, Annals of Evolution: Sleeping With the Enemy In The New Yorker, August 15, 2011
Svante Päabo (2014) Neanderthal Man: In Search of Lost Genomes, Basic Books, 

 קישורים חיצוניים 




 שי שמש ויונת אשחר, גם הניאנדרטלים אהבו תכשיטים, באתר מדע גדול, בקטנה, נובמבר 2016
 הרצאה לציבור על האנטומיה של הניאנדרטלים של הפלאואנתרופולוג יואל רק, סרט וידאו בערוץ אוניברסיטת תל אביב באתר יוטיוב 



 האדם הניאנדרטלי באתר המוזיאון האוסטרלי 
 אתר הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי במכון מקס פלאנק בלייפציג, כולל קבצים להורדה חופשית של רצף גנום ניאנדרטלי שלם (כ-160 גיגהבייט) 

 הרצאה על גילוי הניאנדרטלים של עיתונאי וסופר המדע קרל צימר, סרט וידאו בערוץ Vimeo.  
 הרצאה של ריצ'רד גרין, מומחה למיצוי ופיענוח הגנום הניאנדרטלי, וידאו בערוץ אוניברסיטת קליפורניה ביוטיוב.  



 ד"ר איתמר ברנר יוצאים מהמערות, במגזין סגולה






 ד"ר אלי אשד "ההומו סאפיאנס נגד הניאנדרטאלים? הירהור על הממצאים החדשים לגבי "מלחמת המינים" שהייתה או לא היתה" יקום תרבות,אוקטובר 2025

הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1864
קטגוריה:התרבות המוסטרית
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ויליאם קינג
ניאנדרטלי