גבריאל גארסיה מארקס

שמאל|ממוזער|300px|גבריאל גארסיה מארקס חותם על ספרו
גבּריאל חוסה דה לה קונקורדיה גָארסיה מארקֶס (; 6 במרץ 1927 – 17 באפריל 2014) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי קולומביאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1982.

 ביוגרפיה 
גארסיה מארקֶס נולד בעיירה אראקאטאקה שבקולומביה. הוא החל לעבוד כעיתונאי ביומון הקולומביאני "אל אספקטדור"  (El Espectador), ובהמשך עבד ככתב חוץ של העיתון ברומא, פריז, ברצלונה, קראקס וניו יורק. בגיל 55 בלבד הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 1982.

במהלך חייו נדד בין ארצות שונות כגון: מקסיקו, שבה חי שש שנים, ספרד, שבה חי שלוש שנים, ועוד מדינות שונות, עד שבשנת 1971 שב למולדתו. גרסיה מארקס נחשב לאבי סוגת הריאליזם הקסום.

בין 1947 ל-1955 כתב ופרסם סיפורים קצרים (שקובצו מאוחר יותר בקובץ עיניים של כלב כחול, תרגום: יוסף שריג, הוצאת כתר).

ספרו הראשון סופת שלכת (La hojarasca) יצא לאור בשנת 1955 (תורגם לעברית בידי ישעיהו אוסטרידן ויצא בהוצאת זמורה ביתן).
ספרו השני אין לקולונל מי שיכתוב אליו יצא ב-1961 (תרגם: יוסף דיין, הוצאת ספרית פועלים) וספרו השלישי ימי רעה (תרגום: ישעיהו אוסטרידן, הוצאת זמורה ביתן) יצא ב-1962. ספרו הרביעי, וכפי הנראה המפורסם ביותר, Cien años de soledad מאה שנים של בדידות, יצא ב-1967 (תרגום: ישעיהו אוסטרידן, הוצאת עם עובד) וסיכם את קורות מקונדו, עיירת ילדותו. "מקונדו" מגיעה לשיא עיצובה בספר, שנחשב לאחת מיצירות המופת של הפרוזה של אמריקה הלטינית.

"מאה שנים של בדידות" היה לרב-מכר בינלאומי וזיכה את מארקס בפרסום בינלאומי. מארקס ניצל את פרסומו לשמש כמתווך במהלך מלחמת האזרחים בקולומביה בין ממשלת קולומביה ותנועת 19 באפריל ואחר כך גם עם תנועת FARC. באותן שנים פיתח מארקס ידידות אישית עם מנהיג קובה פידל קסטרו והם היו משוחחים שיחות ארוכות על ספרות ותרבות. ייתכן שזו הייתה הסיבה לסכסוך שפרץ בינו לבין הסופר הפרואני מריו ורגס יוסה, שהיה בעבר חברו ושותפו לדירה, כאשר ורגס יוסה החל לתמוך ברעיונות הקפיטליזם והשוק החופשי. השניים נתקלו זה בזה ב-1976 במקסיקו סיטי, בהצגת בכורה של סרט, וורגס יוסה קרא לגרסיה מרקס והנחית מהלומת אגרוף בפרצופו. הסכסוך הסתיים ב-2007. במהדורה מיוחדת של "מאה שנים של בדידות" (במלאת 40 שנה לספר) נכללה הקדמה מאת ורגס יוסה. ההקדמה היא קטע מספרו של ורגס יוסה על גרסיה מארקס, שראה אור ב-1971, כשהשניים עוד היו ידידים, בשם "History of a Deicide" (תולדותיו של רצח אל).

בשנות ה-70 הוציא שני ספרים. ב-1972 את קובץ הסיפורים הסיפור העצוב שלא ייאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית (תרגום: יואב הלוי, הוצאת שוקן) וב-1975 את סתיו של פטריארך (El otoño del patriarca) שהיה הספר הנמכר ביותר בספרד באותה שנה (תורגם לעברית בידי ריטה מלצר ואמציה פורת, הוצאת עם עובד). באותה שנה יצא גם קובץ הסיפורים עיניים של כלב כחול.

בשנות ה-80 הוציא שלושה ספרים נוספים: כרוניקה של מוות ידוע מראש (1981, תרגום: טל ניצן), אהבה בימי כולרה (1985, תרגום: ריטה מלצר ואמציה פורת) וגנרל במבוך (1989, תרגום: אמציה פורת וריטה מלצר). שלושתם ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד.

למעלה מ-30 שנה נמנעה כניסתו לארצות הברית בגלל הביקורת שהשמיע על מדיניותה וחברותו הקרובה עם פידל קסטרו. רק בשנת 1995 הוסר החרם, בזכות הנשיא ביל קלינטון.

בשנת 1999, לאחר שנודע לו כי לקה בסרטן, החל מארקס לכתוב את ספרו האוטוביוגרפי לחיות כדי לספר, שבו הוא מספר על תחילת חייו. הספר יצא לאור בספרדית בשנת 2002 ותורגם למספר שפות. כרך זה הוא הראשון מבין שלושת ספרי האוטוביוגרפיה אותם תכנן מארקס להוציא לפני שנפטר, אך נשאר היחידי. הספר מתאר את ילדותו, יחסיו עם הוריו ובחירתו בדרכו כסופר. בדומה לשאר ספריו, גם בספר זה משתמש מארקס פעמים רבות בלשון תיאורית שמפיחה חיים בדמויות. בשנת 2004, יצא לאור ספרו האחרון "זיכרונות מהזונות העצובות שלי". הספר מספר על עיתונאי ישיש, שמעניק לעצמו מתנה ליום הולדתו ה-90 ומבלה לילה אחד בבית זונות עם עלמה צעירה. ואולם הלילה הזה משנה את חייו ומחדיר בו אמונה ותקווה לגבי חייו. הספר דן בזקנה ובחוויה המחודשת של אהבה ואירוטיקה.

בשנת 2006 החליטו אנשי העיירה אראקאטאקה לערוך הצבעה כדי להחליט האם לשנות את שמה, ולקרוא לה על שם יוצא העיירה המפורסם. מעל הכביש הראשי בעיירה מוכת העוני כבר מתנוסס השם החדש: "ברוכים הבאים לעולם הקסום של מקונדו", אך ביוני 2006 נערכה ההצבעה ותושבי העיירה דחו את ההצעה. "מקונדו" תישאר עיירה בדיונית בלבד.

בשנת 2008 פורסם כי מארקס שוקד על כתיבת רומן חדש. אך ב-2009 אמרה הסוכנת שלו כרמן באלסלס, בריאיון לעיתון צ'יליאני, כי הוא לא יכתוב עוד ספרים. וכך גם ג'רלד מרטין, הביוגרף שלו, שאמר שהוא מאמין כי הוא לא יכתוב עוד ספרים אבל "אין להצטער על כך כי הייתה לו קריירה ספרותית ארוכת שנים".

ביולי 2012 סיפר חיימה גארסיה מארקס, אחיו של הסופר, כי גבריאל גארסיה מארקס סובל מדמנציה.

גבריאל גארסיה מארקס נפטר בגיל 87 ב-17 באפריל 2014 מסיבוכים של דלקת ריאות.
גופתו נשרפה לפי בקשתו במשרפה במקסיקו סיטי. בדצמבר 2014, לפי הסכם משפחתי אפרו הוחזר לקרטחנה דה אינדיאס, קולומביה, והונח בפטיו של מנזר מרסד של אוניברסיטת קרטחנה.

בשנת 2014 רכשה אוניברסיטת טקסס את הארכיון של גרסייה. בשנת 2017 העלתה האוניברסיטה לרשת כמחצית מהארכיון והוא יהיה פתוח לגולשים. החומר כולל טיוטות של ספריו, תמונות שלא פורסמו, מחברות, תסריטים ופריטים נוספים.

בנו הוא במאי הקולנוע רודריגו גרסיה.

ב-6 במרץ 2018, לכבוד "יום הולדתו" ה-91, הוא זכה לדודל לכבודו.

 יצירות שכתב 

 נתראה באוגוסט (En agosto nos vemos), תרגם מספרדית: משה רון, הוצאת עם עובד, 2024.

לקריאה נוספת


 קישורים חיצוניים 

 "גאבו", האתר המקיף ביותר על מארקס 


 הפרק הראשון מתוך הספר "זיכרונות מהזונות העצובות שלי" באתר עם עובד



 רות נצר, "מאה שנים של בדידות" - המטריארכט וסמלי האלכימיה. השלם ושברו. כרמל. 2009. עמ' 53–60.
עם מותו









הערות שוליים

קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:סופרי פנטזיה קולומביאנים
קטגוריה:סופרים קולומביאנים
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:זוכי פרס נובל קולומביאנים
קטגוריה:אישים שגווייתם נשרפה
קטגוריה:קולומביאנים שנולדו ב-1927
קטגוריה:נפטרים ב-2014
קטגוריה:הבום הלטינו-אמריקאי