פולינזיה

פולינזיה Polynesia היא תת-אזור של אוקיאנה המורכבת מיותר מ-1,000 איים הפזורים במרכז ובדרום האוקיינוס השקט. פולינזיה היא אחת משלוש קבוצות האיים הראשיות המרכיבות את האוקיינוס השקט. האחרות הן מלנזיה ומיקרונזיה.

תושביה הילידים של פולינזיה מכונים - פולינזים. מקורם משותף, שפתם קרובה זו לזו, והם חולקים מנהגים תרבותיים ואמונות מסורתיות משותפות.

(פירוט על התרבות, דת, מסורות ומוזיקה של הפולינזים בערך נפרד).

מקור השם
השם פולינזיה (בריטניה: /ˌpɒlɪˈniːziə/ (ט) POL-in-EE-zee-ə, ארצות הברית: /-ˈniːʒə/ -EE-zhə), מורכב מהמילה היוונית העתיקה פולי (πολύς) שמשמעותה "רבים" או "הרבה" ו-נסוס (νῆσος) שמשמעותה "אי", ביוונית עתיקה. ומכאן - "איים רבים", שם הולם לאזור המשולש הגדול של האוקיינוס השקט המכיל למעלה מאלף איים.

את המונח טבע לראשונה ב-1756, הסופר הצרפתי שארל דה ברוס, שהחיל את השם על כל איי האוקיינוס השקט. ב-1831 צומצם השם לאיים הממוקמים בדרום האוקיינוס השקט. לפני מתן השם 'פולינזיה' לא נתנו ילידי האזור שם קיבוצי לכל קבוצת האיים של האוקיינוס השקט.

גאוגרפיה

שמאל|ממוזער|250px|תמונת לווין של איי הוואי, מ"האיים הגבוהים" הגעשיים
שמאל|ממוזער|250px|תמונת לווין של אטאפו, אטול בטוקלאו שבמערב פולינזיה
פולינזיה היא קבוצה של למעלה מאלף איים הממוקמים בחלק המרכזי והמזרחי של האוקיינוס השקט, במשולש שאת קודקוד הראש שלו מהווים איי הוואי, את קודקוד הבסיס השמאלי ניו זילנד, ואת קודקוד הבסיס הימני אי הפסחא. בשטח זה, בן 40 מיליון קמ"ר, שכמעט כולו מים, קיימים כמה אלפי איים, חלקם מיושבים ורבים מאוד איים זעירים, אטולים ושוניות אלמוגים. קבוצות האיים העיקריות הם: הוואי, ניו זילנד, סמואה, טונגה, איי פסחא, וקבוצת האיים בשליטת צרפת במרכז המשולש הפולינזי, הקרויה פולינזיה הצרפתית. רוב האיים מצויים דרומית לקו המשווה.

שטחם של רוב האיים קטן (יוצאי הדופן הם ניו זילנד והוואי), ונהוג לחלקם בין "איים גבוהים" לבין "איים נמוכים".
מוצאם של רוב "האיים הגבוהים" געשי, והמשותף ביניהם בצורתם הוא: הרים גבוהים שחרוטי געשיים מזדקרים מעליהם; צלעותיהם תלולות ומבותרות; ראשיהם וקווי הרכס שסועים; ומורדותיהם מכוסים יערות עד סבוכים. לדוגמה: טהיטי והוואי שבה גם הנקודה הגבוהה ביותר בכל אוקיאניה: הר הגעש מאונה קיאה (Mauna Kea), המתנשא לגובה של 4,210 מטר.
"האיים הנמוכים" לעומתם, בנויים מאלמוגים שלרובם הצורה האופיינית של אטול. כל אי דומה לסוללה אלמוגית נמוכה בעלת צורה של טבעת מקוטעת, שרוחבה לעיתים כמה עשרות מטרים ולפעמים כמה קילומטרים. לפרקים מתרחבת הסוללה ותופחת לאי בתוך הטבעת. בתוך הסוללה נמצאת הלגונה, בריכה פנימית של מי ים שעומקה כ-50–70 מטר בממוצע. לעיתים קיימים איים נוספים בתוך הלגונה. איי גמבייה-טואמוטו שבפולינזיה הצרפתית מהווים את הריכוז הגדול ביותר של איים מסוג זה.

הצומח והחי
מגוון הצמחים באיים דל יחסית, בשל בידודם של האיים מבחינה גאוגרפית. באיים הנמוכים קיימים מינים מועטים של צמחי חוף, מינים אחדים של שיחים ועצי קוקוס. האיים הגבוהים, שבהם קיימים יערות עד, עשירים הרבה יותר במיני צמחים כדוגמת: עצי דקל, פיקוס, וסחלבים. האדם הפיץ בין האיים בטטה, בננות, טארו ואת עץ הלחם. במאתיים השנים האחרונות כשהגיעו האירופאים, ניטעו מטעים של מוצרים טרופיים: קנה סוכר, אננס וקאוצ'וק (להפקת גומי).

עולם החי בפולינזיה גם הוא לא עשיר במינים. בפולינזיה אין כמעט יונקים מקומיים, למעט אלו שהובאו על ידי המתיישבים הפולינזים: כלבים, חזירים וחולדות. עם זאת, ישנם יונקים ימיים כמו לווייתנים וכלבי ים, ביניהם כלב ים נזירי של הוואי, שהוא מין אנדמי. וכן, עטלף ים הוואי (Ōpeʻapeʻa).

לעומת זאת האיים עשירים בעופות, במיוחד בולטת בכך פאונת החי בניו זילנד, שבה מספר גדול מאוד של מינים אנדמיים שחלקם נכחדו, או מצויים על סף הכחדה. בשל קיומה של מערכת אקולוגית ייחודית התפתחו מינים רבים של עופות חסרי יכולת תעופה, כיון שעל האדמה לא היו טורפים שסיכנו את קיומם. בין העופות ידועים הקיווי (Apteryx), הדינורניטיים, הקאקאפו (Strigops habroptilus; "תוכילֵיל"), והטאקאהה (Porphyrio hochstetteri). כמו כן כ-60 מיני לטאות (30 מהן שממיות וחומטיים) וארבעה מיני חסרי זנב, כולם נדירים ומצויים בסכנת הכחדה.

בין העופות האנדמיים בפולינזיה נמצאים - יונת קרקע פוליניזית (Pampusana erythroptera), יונת פירות אטול (Ptilinopus coralensis), לוריקט אולטרמרין (Vini ultramarina), שלדג מנגרבה (Todiramphus gambieri), מלך מרקיז (Pomarea mendozae), וסנונית פסיפית (Hirundo tahitica).

הים סביב האיים עשיר בדגה והיא מן החשובים שבמקורות המחייה של הילידים. בין שוכני הים הייחודיים אפשר למצוא את דג שמש האוקיינוס (Mola Mola), כריש לבן גדול (Carcharodon carcharias), לוויתן זרע פיגמי (Kogia breviceps), לוויתן קטן פיגמי (Feresa attenuata) ועוד.

האקלים
האקלים של איי האוקיינוס השקט הוא בדרך כלל טרופי (למעט בניו זילנד, שיש לה אקלים ממוזג), עם טמפרטורות, לחות וגשמים אחידים יחסית לאורך כל השנה. הטמפרטורה נעה, בממוצע בסביבות 28 מעלות צלזיוס, ל-15 מעלות צלזיוס באי נורפוק, אחד מאיי האוקיינוס השקט הדרומיים ביותר.

 סכנת הצפה של האיים 
איי האוקיינוס השקט מאוכלסים בדלילות וקיימות בהן מעט תעשיות מזהמות ולפיכך נחשבים האיים למקומות "נקיים" למדי (פחות מ-0.02% מהפליטות העולמיות מדי שנה). עם זאת, האיים נמצאים בסכנת הצפה ממשית בעקבות עליית פני הים. זוהי אחת ההשלכות ההרסניות של שינויי האקלים.

בתחילת שנות ה-90 התקין הארגון המטאורולוגי העולמי מכשירים המודדים את הגאות והשפל בחופי האוקיינוס השקט. דו"ח שפורסם על ידי גוף פיקוח האקלים בכיר של האו"ם הראה כי לאורך 30 השנים האחרונות עלה מפלס המים בכ-15 ס"מ, בחלקים מסוימים של האוקיינוס השקט, בעוד שהממוצע העולמי עומד על 9.4 ס"מ בלבד. "היום כבר ברור שהזמן שנותר כדי למנוע את הצפת האיים אוזל במהירות", אמרה אנדריאה סלסט סאולו, מזכ"לית ארגון המטאורולוגיה העולמי.

גם נדיה וינוגרדובה שיפר, מנהלת תוכניות הפיזיקליות של האוקיינוסים בחטיבת מדעי כדור הארץ של נאס"א, מזהירה מעליית מפלס הים בשנים הבאות שעלולה לגרום להצפות תכופות יותר עד סכנת היעלמותם של חלק מהאיים. חוקרים מאוניברסיטת הוואי בשיתוף מדענים מאוניברסיטת קולורדו ווירג'יניה טק, התחילו לבנות מפות ברזולוציה גבוהה המתעדים את השיטפונות וההצפות באיי האוקיינוס השקט. המפות יכולות לסייע למדינות האיים להחליט היכן למקד את מאמצי הטפול בסכנת ההצפה.

צוותי מחקר צופים שגם מספר ימי השיטפונות בשנה יתרבו כמעט בכל מדינות האיים באוקיינוס השקט. למשל, אזורים בטובלו (Tuvalu), שהיו בהם פחות מחמישה ימי שיטפונות בשנה עלולים להגיע ל-25 ימי שיטפונות עד שנת 2050. אזורים בקיריבטי בהם יש פחות מ-5 ימי שיטפונות בשנה יחוו כ-65 ימי שיטפונות בשנה.

טובלו היא אחת ממדינות האיים שנמצאת בסכנת הצפה מוחלטת. שון גלאגר, צלם ויוצר סרטים שביקר בתשעת האיים הזעירים של טובלו אומר: "הנקודה הגבוהה ביותר בטובאלו נמצאת רק כמה מטרים מעל פני הים, כך שכולם מודעים לכך שאם יתרחשו שינויים בים, זה ישפיע באופן מיידי על החיים שם... תוך דקות ראיתי מים ה מחלחלים דרך האדמה שמתחת. הייתי עד לקהילות רבות שהוצפו פתאום. אפילו מסלול ההמראה של שדה התעופה היה לפעמים מתחת למים... הים הפולש מביא איתו שלל בעיות. האדמות החקלאיות המוגבלות של המדינה יכולות להיות מורעלות על ידי המים המלוחים. מי התהום שלו נמצאים בסיכון. וטמפרטורת הים המתחממת מהווה איום על שוניות האלמוגים המקיפות את האיים ועל הדגים החיים שם. לשינויי האקלים יש השפעות בעולם האמיתי כרגע", אמר גלאגר. "זו לא בעיה לעתיד, זה משבר להיום"."

על פי התחזיות המדעיות, גם בתרחישים מתונים מסוימים, טובלו עלולה להימחק כמעט לחלוטין מהמפה במהלך 30 השנים הבאות. "אסון רודף אסון, ואנחנו מאבדים את היכולת לבנות מחדש, לעמוד בעוד ציקלון או שיטפון נוסף", אמר שר האקלים של טובאלו, מאינה טליה, ל-AFP, תוך שימת דגש על כך שעבור מדינות נמוכות מדובר במלחמת הישרדות.

את המצב מסכם מזכ"ל האון"ם, אנטוניו גוטרש: "אסון עולמי מעמיד את גן העדן הזה באוקיינוס השקט בסכנה. מפלס הים הממוצע העולמי עולה בקצב חסר תקדים. האוקיינוס עולה על גדותיו".

 המדינות באזור הפולינזי 
פולינזיה היא אזור נרחב מאוד שגבולותיו לא מוגדרים ולכן קשה לקבוע במדויק אילו מדינות משתייכות אליו. החלוקה הנרחבת יותר כוללת את המדינות האלו:

 האזור הפולינזי 
מדינה/טריטוריההערות סמואה האמריקניתטריטוריה אמריקאית איי קוקמדינה בקשר חופשי עם ניו זילנד איי הפסחאטריטוריה של צ'ילה פולינזיה הצרפתיתמדינה מעבר לים של צרפת הוואימדינה בארצות הברית ניו זילנדמדינה ריבונית ניואהמדינה בקשר חופשי עם ניו זילנד האי נורפוקטריטוריה חיצונית של אוסטרליה איי פיטקרןהטריטוריה הבריטית שמעבר לים רוטומהתלות פיג'י סמואהמדינה ריבונית טוקלאומושבה של ניו זילנד טונגהמדינה ריבונית טובאלומדינה ריבונית וואליס ופוטונהקולקטיב מעבר לים של צרפת

 אוכלוסייה 
 האוכלוסייה הנוכחית של פולינזיה היא 689,952 (ללא ניו זילנד והוואי), נכון לאוגוסט 2025, בהתבסס על הפיתוח של Worldometer של הנתונים העדכניים ביותר של האו"ם.
 אוכלוסיית פולינזיה שווה ערך ל-0.01% מכלל אוכלוסיית העולם.
 פולינזיה מדורגת במקום השלישי באוקיאניה בין תת-האזורים המדורגים לפי אוכלוסייה.
 צפיפות האוכלוסין בפולינזיה היא 85 לקמ"ר (221 אנשים לקמ"ר).
 שטח היבשה הכולל הוא 8,090 קמ"ר.
 46.5% מהאוכלוסייה היא עירונית (320,623 איש ב-2025)

פולינזיה מורכבת משש מדינות עצמאיות, שתי ישויות בשלטון עצמי וחמש טריטוריות. הוואי, מבין חמישים מדינות ארצות הברית, היא אחת משתי היחידות הפוליטיות הכלולות בפולינזיה וסמואה האמריקאית, אחת הטריטוריות, מנוהלת על ידי ארצות הברית. שש המדינות בפולינזיה הן ניו זילנד, איי שלמה, טונגה, טובאלו, ונואטו וסמואה. ניו זילנד היא הגדולה מבין המדינות הפולינזיות הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח. ניו זילנד היא ביתם של למעלה מ-4.9 מיליון תושבים ומשתרעת על פני יותר מ-103,483 מיילים רבועים (268,021 קמ"ר). מתוך למעלה מ-4 מיליון אנשים בניו זילנד, רק 260,000 מזדהים כפולינזים. ניו זילנד הייתה בעבר מושבה של הממלכה המאוחדת, אך קיבלה אוטונומיה מלאה ב-1947 עם חוקת וסטמינסטר.

96% מתושבי האיים הם נוצרים, עם סממנים של הדתות המקוריות, מחציתם פרוטסטנטים. פחות מאחוז אחד הם משתייכים לדתות אחרות, כמו בהאים, בודהיסטים, דתות סיניות ועוד.

 היסטוריה עתיקה 
השאלה כיצד ומאין הגיעו הפולינזים לפולינזיה העסיקה חוקרים רבים, לאורך שנים, והיא נבדקת עד היום.

החוקר הנורווגי תור היירדאל הציע תאוריה לפיה תושבי פולינזיה הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית. התיאוריה הזו עלתה בשל דמיון מסוים שקיים בין סיפורי המיתולוגיה של ילידי האנדים בדרום אמריקה שלפני האינקה, ובין המיתולוגיה הפולינזית. לפי אחד הסיפורים דובר על קבוצה ממערב אמריקה הדרומית, שנמלטה על רפסודות, בעקבות מלחמה. כיון שלאורך כל השנה כיוון הרוח וזרמי הים הם ממזרח למערב (כלומר מכיוון אמריקה הדרומית לפולינזיה) הרי סביר ששטו מערבה. גורם נוסף היה מציאת בטטות בפולינזיה, שלפי כל החוקרים מוסכם שמקורם באמריקה הדרומית.

כדי לבדוק אם מסע כזה, מאמריקה הדרומית אל איי האוקיינוס השקט, אפשרי, בנה היירדאל וצוות עובדים רפסודה זהה לכלי השיט שהיה בידי האינדיאנים. לרפסודה ניתן השם קון-טיקי - כשמו של 'מלך השמש', מלכם האגדי של בני המקום, באזור פרו.

בשנת 1947 יצא היירדאל וציוותו מפרו לכיוון מערב על הקון טיקי, ולאחר מסע של 6,980 קילומטרים, לאורך שלושה חודשים, נסחפה הרפסודה לשונית אלמוגים באחד האיים של פולינזיה וכך הגיעה למטרתה. כך הוכיח החוקר היירדאל שהמסע הארוך בין פרו לאיי פוליניזיה על גבה של רפסודה עשויה עץ בלזה אפשרי, למרות כל החוקרים שפקפקו בכך.

אמנם המחקר הוכיח שהמסע מדרום אמריקה לאיי האוקיינוס השקט אפשרי, אבל מחקרים אחרים הוכיחו שלא כך היה.

חפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנים האחרונות בפולינזיה, הוכיחו כי הפולינזים הגיעו לאיים בשלב הרבה יותר מוקדם משסבר החוקר הנורווגי, שלב שבו לא היו לאינדיאנים של אמריקה הדרומית אמצעי שיט שהיה מאפשר להם להגיע לפולינזיה. מאידך, התאימו תוצאות המחקרים לתאוריה על נתיב הגירה המתחיל באסיה, ועובר דרך איי מלנזיה. מחקרים מאוחרים יותר בתחום הגנטיקה האבולוציונית נמצא כי מוצאם של הפולינזים אכן מדרום-מזרח אסיה ולא מאמריקה. עם זאת, נמצאו כמה עדויות גנטיות להתערבות אינדיאנית באוכלוסיית פולינזיה, דבר שמעלה את האפשרות לקשר רציף בין הפולינזים והאינדיאנים ונותן גם הסבר אפשרי להימצאות הבטטה בפולינזיה.

כיום, על פי עדויות לשוניות, ארכאולוגיות וגנטיות נמצא שהעם הפולינזי שייך לתת-קבוצה של העם האוסטרונזי שמקורו במזרח אסיה. נוסף לכך, אם בודקים את השפות הפולינזיות הרי ברור שהמקורות הפרהיסטוריים של העמים האלו הם במזרח אסיה, ובעיקר בטייוואן בנדידות שהחלו בסביבות 3000 לפני הספירה ועם התפשטות תרבות לפיטה בסביבות 1500 לפני הספירה.

אותם בני העמים האוסטרונזים, שנדדו מאזורי מזרח אסיה היו שייטים ומתיישבים מיומנים, ועד 1500 לפנה"ס התבססו בארכיפלג ביסמרק (מול אינדונזיה). רישומים ארכאולוגיים של כלי חרס של לפיטה מראים שתרבות זו התפשטה מארכיפלג ביסמרק על פני המרחב העצום של האוקיינוס השקט ועד לאיים מלנזיה, פיג'י ומערב פולינזיה.

על פי המחקר טונגה וסמואה יושבו בסביבות 1300 לפנה"ס עד 900 לפנה"ס, אך לאחר תקופת ההתיישבות המהירה הזו הייתה תקופה של הפוגה. נדרשו עוד 1000 שנים עד שחלק מתושבי מערב פולינזיה המשיכו בנדודיהם והתיישבו במזרח פולינזיה. ישנן תיאוריות רבות מאחורי זה. טהיטי ואיי קוק לא יושבו עד שנת 1000 לספירה. זמן קצר לאחר שנת 1000 לספירה יושבו החלקים המרוחקים של פולינזיה: ניו זילנד בדרום, אי הפסחא ואיי מרקיז ו-Society Islands במזרח והוואי בצפון. הלפיטה היו אבותיהם הקדמונים של הפולינזים, כולל המאורים.

נראה שהסיבות להגירה היו, קודם כל, התחרות הקשה על משאבי הטבע והמזון, בתוך איים קטנים, בין השבטים השונים. יש להניח שחלק מהאנשים שעזבו את ביתם גורשו או הוגלו על ידי בני שבטים אחרים. סיבה נוספת לנדידה היא - סקרנות אותנטית לגבי אזורים לא ידועים בעולם.

כל אותם אנשים שנדדו במשך אלפי שנים והתיישבו באיים השונים, הביאו איתם את התרבויות שלהם, הדתות שלהם והשפה שלהם ופיתחו, עם הזמן, תרבויות ייחודיות בקבוצות איים. אלה מדינות האיים שאנו מכירים כיום.

 גילוי פולינזיה על ידי האירופאים 
האירופאי הראשון שראה את האוקיינוס השקט היה מגלה הארצות הספרדי, ואסקו נונייז דה בלבואה, כשחצה, בשנת 1513, יחד עם משלחת של 190 ספנים ספרדים, את מצר פנמה (היכן שהיום תעלת פנמה), לכיוון האוקיינוס השקט. שש שנים אחר כך יצא פרדיננד מגלן (Fernão de Magalhães), מגלה הארצות הפורטוגלי למסע הימי הראשון שהקיף את העולם, יחד עם משלחת גדולה. בנובמבר 1520, אחרי מסע ארוך וקשה, הגיעה המשלחת לאוקיינוס השקט, אבל לא עגן באיי פולינזיה. 75 שנים אחר כך, בשנת 1595, הוביל הנווט ומגלה הארצות הספרדי אלברו דה מנדניה משלחת שיצאה מפרו והגיעה לאיי שלמה ואיי מרקיז ובכך היה האירופאי הראשון שהגיע לחלק מאיי פולינזיה. הוא אמנם לא התעכב באיים אבל מסעו היה הראשון שתועד והוא זה שנתן לאיי מרקיז את שמם.

הראשונים שגילו את ניו זילנד ואת פיג'י (המאה ה-17) היו ההולנדים, אך החוקר הידוע ביותר של איי פולינזיה היה הקפיטן ומגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק שערך שלושה מסעות בין השנים 1768–1778. תיאוריו הנלהבים על יופי האיים ועל חייהם המאושרים של הילידים עשו רושם חזק על בני דורו. ג'יימס קוק אף מצא את מותו בפולינזיה (בהוואי), ומקומות שונים בה קרויים על שמו (בין השאר קבוצת איי קוק). .

החל מהמאה ה-18 נוצר מגע שיטתי של נוסעים וטיילים אירופאיים עם תושבי האיים הפולינזיים. בעקבותיהם הגיעו סוחרים, ציידי לווייתנים ומלחים שנשארו במקום. אוסטרליה ואירופה החלו לסחור עם האיים. מגורשים אירופאיים הגיעו לאיים, מלחים שבחרו להישאר באיים. מנודים, כמו מורדי הספינה באונטי, התיישבו בטהיטי ב-1789. כל אלו שינו את האקלים החברתי והפוליטי באיים. יחד עם התושבים החדשים הובאו רובים, כלים לא מוכרים וגם מחלות שלא נפוצו לפני כן באיים.

בעקבות התושבים האירופאיים הגיעו אל האיים גם מיסיונרים נוצריים, מתוך כוונה לנצר את תושבי המקום. ב-1797 שלחה החברה המיסיונרית של לונדון (LMS) משלחת לטהיטי. אחריהם הגיעו מיסיונרים רבים ששיחדו את הצ'יפים המקומיים בנשק, בתמיכה אירופאית ובחיזוק כוחם מול אויביהם וכך, בעקבות המנהיגים והמלכים הפכו רוב תושבי האיים לנוצרים. ה'כיבוש הנוצרי' לווה בהתנגדות רבה, במלחמות ובמאבקים עקובים מדם.

הקשר עם האירופאים שהחל בתחילת המאה ה-18 התגבר עם הגעתם של הסוחרים האנגליים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלה השליטה של אירופה וארצות הברית בכמעט כל האיים. איי סמואה חולקו לשני חלקים. האיים המזרחיים הפכו לטריטוריות של ארצות הברית בשנת 1904 וכיום ידועים בשם סמואה האמריקאית. האיים המערביים נודעו בשם סמואה המערבית (כיום המדינה העצמאית של סמואה), ועברו מגרמניה לניו זילנד ב-1914. ממשלת ניו זילנד ניהלה את סמואה המערבית בחסות חבר הלאומים ולאחר מכן כנאמנות של האו"ם עד לעצמאותה ב-1962. סמואה המערבית הייתה מדינת האי הראשונה באוקיינוס השקט שקיבלה את עצמאותה.

פיג'י הייתה לקולוניה בריטית בשנת 1874 אבל קיבלה את עצמאותה ב-1970. הוואי סופחה לארצות הברית, כמדינה ה-50 שלה באוגוסט 1959. איי פסחא הם טריטוריה של צ'ילה, במעמד מיוחד. טונגה הפכה לשטח חסות של בריטניה ב-1900 וביוני 1970 זכתה טונגה בעצמאות. פולינזיה הצרפתית היא יחידה מנהלית של צרפת ומ-1977 יש לאיים שלטון עצמי.

אחת התוצאות הטרגיות של המפגש בין הפולינזים לאירופאים הייתה ירידה דרמטית במספר הילידים בפולינזיה. בהוואי למשל חיו 150,000 פולינזים ב-1820 אבל רק 49,000 בשנת 1853, וכעבור 100 שנה נמנו באיים רק 12,000 ילידים (מאז האוכלוסייה גדלה שוב). הדוגמה הקיצונית ביותר היא איי מרקיז שבהם חיו בין 50,000 ל-100,000 פולינזים ב-1813, אבל רק 2,000 בשנת 1921. הסיבה העיקרית לירידה באוכלוסייה, היו מחלות שהביאו איתם האירופאים ושכנגדם לא היו הפולינזים מחוסנים: אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת ועגבת. סיבה נוספת הייתה אלכוהוליזם, גם הוא תוצאה של המפגש עם האירופאים. באמצע המאה ה-20 התופעה נעצרה ומאז חל גידול מחודש באוכלוסייה.

שלטונם של מעצמות המערב הביא איתו, מלבד מחלות, גם דיכוי דתי וכפייה דתית, שינויי תרבות ושפה שנכפו לעיתים על הילידים. רבים מהאיים גם שימשו את ארצות הברית ובעלות הברית כבסיסים צבאיים לאחר המתקפה על פרל הארבור. אבל מאז מלחמת העולם השנייה, זכו חלק גדול מהאיים הפולינזיים בעצמאות, ביניהן סמואה, טונגה, טובאלו, וקיריבאטי.

 כלכלה 
דיג וחקלאות סיפקו מזון לתושבים שלעיתים הושלם על ידי בשר כלבים, תרנגולות וחזירים. במקצת האיים הייתה נהוגה אכילת בשר אדם, לעיתים כדרך להשגת תכונות נערצות, ולעיתים משום שלא היה בשר אחר. הגידולים העיקריים היו שורש הטארו (שדרש הכנת טרסות והשקיה), בטטה, בננה, פרי עץ הלחם וקנה סוכר. אלו גודלו קרוב לאזור המגורים או בחלקות גן מבודדות שטופלו על ידי בני המשפחה.

מומחים בבניית סירות, לכידת ציפורים, ריפוי, מחול ושאר פעילויות העבירו את המידע בתוך משפחתם. הטובים ביותר גויסו לשירות המנהיגים. השליטים הטילו מכסות על מוצרים כגון בדים מקליפות עץ, כלבים, חזירים, מזון ונוצות, לשם תמיכה בחצרותיהם ובצבא הקטן שניהלו. סחר חליפין בסחורות התנהל בתוך ומחוץ למשפחה המורחבת.

לקריאה נוספת
תור היירדאל, Fatu Hiva Back to nature. תיאור שנה באיי מרקיז.
תור היירדאל, מסע קון טיקי (הוצאת מסדה 1966). הספר דן בתאוריות השונות לגבי מקור האוכלוסייה.
תור היירדאל, אקו אקו (הוצאת הדר 1971). מסע מחקר ארכאולוגי באי הפסחא בפיטקרן ובראפא-איטי.
ג'יימס מיצ'נר, הוואי. (הוצאת מפעל לאשה, 1961), רומן היסטורי המתאר את ההיסטוריה של איי הוואי
ג'יימס מיצ'נר, סיפורים מהים הדרומי.
הרמן מלוויל, טאי פה. (הוצאת מ. מזרחי, 1964) מתרחש בנוקו היבה שבאיי מרקיז.
ג'ק לונדון, בן השמש (הוצאת כרמי את נאור 1954). רומן המתרחש בפולינזיה.
רוברט לואיס סטיבנסון, מסע לאיי הדרום. אסופת קטעי יומן וסיפורים של סטיבנסון מהתקופה בה חי באיי פולינזיה.

קישורים חיצוניים

 The Polynesian Cultural Center פארק נושאי הממוקם בהוואי, והמוקדש לתרבות הפולינזית. על שטח נרחב ממוקמים ביתנים שכל אחד מוקדש לאזור שונה בפולינזיה. אתר האינטרנט של הפארק עשיר בתמונות, במוזיקה ובמידע הקשור לפולינזיה
 מתוך אתר PBS סיכום המחקרים בנושא מקורם של תושבי פולינזיה


הערות שוליים

*
קטגוריה:איים באוקיינוס השקט
קטגוריה:אטולים באוקיינוס השקט
קטגוריה:אוקיאניה: איים
קטגוריה:האזור האוקיאני