התאבדות

התאבדות היא פעולה שבה אדם שם קץ לחייו ומביא למותו בכוונה תחילה.

ההערכות מדווחות על כ-800,000 בני אדם המתים כל שנה כתוצאה מהתאבדות בקרב כלל אוכלוסיית העולם, מספר הגבוה ממקרי המוות הנגרמים ממלחמות ומקרי רצח. בעולם המערבי, אחוז המתאבדים גבוה משמעותית (פי 3.5 ויותר) בקרב גברים לעומת נשים, על אף שבקרב נשים מתבצעים יותר ניסיונות התאבדות. השיעור גבוה במיוחד בקרב צעירים ומתבגרים בגילאי 15–30, ובקרב זקנים בני 70 ומעלה. כ-1.5% מכלל מקרי המוות ברחבי העולם הם כתוצאה מהתאבדות. בשנה נתונה, זה בערך 12 לכל 100,000 אנשים.

הפרעות נפשיות (כולל דיכאון, הפרעה דו-קוטבית, הפרעות על הספקטרום האוטיסטי, סכיזופרניה, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעות אישיות, הפרעות חרדה), בדידות, הפרעות גופניות (כגון תסמונת עייפות כרונית) והפרעות בשימוש בסמים (כולל הפרעת שימוש באלכוהול) מהווים גורמי סיכון.

ההתאבדות נתפסת בחברה כמעשה קיצוני. היא אסורה באיסור חמור בדתות האברהמיות.

התאבדות במשפט הישראלי

לפי סעיף 302 ב"חוק העונשין, תשל"ז-1977":

 גורמי סיכון להתאבדות וגורמים מגוננים 
נתיחות פסיכולוגיות מאמצע המאה הקודמת ואילך גילו כי רוב האנשים שמתו בהתאבדות סבלו מהפרעות נפשיות. בישראל סביב 2010, למעלה מ-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעות נפשיות שונות וכ-60% מהם סבלו מדיכאון. מצד שני, רוב האנשים עם הפרעות נפשיות אינם מתאבדים. הסיכון להתאבדות הוערך ב-5-8% עבור מספר הפרעות נפשיות, כגון דיכאון וסכיזופרניה.

אנשים שביצעו ניסיון התאבדות מסבירים במקרים רבים את מעשיהם במשברי חיים אליהם נקלעו (אישיים, זוגיים, משפחתיים, כלכליים וכו'). לצד זאת, גורם הסיכון העיקרי להתאבדות הוא דיכאון. על פי פרופ' ישראל אור-בך, "כל התאבדות קשורה לאובדן מסוג זה או אחר: אובדן אוהב, אהוב, הערכה עצמית, דימוי עצמי, חלק אחר מן האני, מעמד, רכוש או חלק מהגוף, שלו מתלווה האימה שמבלי להשיב את האובדן, אין עוד טעם לחיים ואין כל סיכוי לאושר".

מספר מחקרים מקשרים בין רמות נמוכות של המוליך העצבי סרוטונין להתאבדות; מוליך עצבי זה קשור למניעת דיכאון ולהפחתת אגרסיביות. נטען שתרופות נגד דיכאון, בעיקר מהדור הישן, עלולות להעלות את סכנת ההתאבדות, כי לעיתים הן משפרות את יכולת הפעולה ואת האנרגיה של הלוקים בדיכאון עוד לפני שמשתפר מצב רוחם והרגשתם (בדרך כלל מתקשים הלוקים בדיכאון לתכנן התאבדות בשיא האפיזודה הדיכאונית, בשל היעדר הכוחות הנפשיים שנוצר במצב זה). כיום מקובלות תרופות חדישות מקבוצת SSRI (מעכבי ספיגת סרוטונין בררניים), אשר מעכבות את הספיגה מחדש של הסרוטונין ובכך מגדילות את כמותו במוח.

אין מידע מוצק על קווים תורשתיים בנטייה ההתאבדותית. התאבדות אינה עוברת מדור לדור ברמה הגנטית, היא אינה תכונה המאפיינת אדם אלא צורת התנהגות חברתית נרכשת. עם זאת, ידוע על משפחות שהתאבדו בהן אנשים בדורות שונים. כמו כן המתאם בין תאומים זהים בניסיונות התאבדות הוא גבוה מאוד יחסית - 23%.

בכחמישה אחוזים מניסיונות ההתאבדות המסתיימים במוות לא נמצאה בדיעבד פסיכופתולוגיה כלשהי כגורם לפעולה זו. בין אלה נמנים כנראה מקרי התאבדות קבוצתית של לוחמים בהיסטוריה האנושית, דוגמת מצדה, טייסי הקמיקזה היפנים במלחמת העולם השנייה, המחבלים המתאבדים בפיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, ועוד.

ממחקרים שונים שנערכו לאורך השנים עולה כי ישנם גורמים המעלים את הסיכון להתאבדות, וישנם גם גורמים המורידים את הסיכון להתאבדות. האחרונים נקראים גם גורמים מגוננים (Protective factors).
 מגדר: במרבית התרבויות והמדינות גברים מתאבדים יותר מנשים, אך נשים מנסות יותר.
 גיל: בקבוצות גיל מסוימות יש יותר ניסיונות מאשר באחרות. נוער בגיל בי"ס וצבא, וגם אנשים מבוגרים (65+).
 קיום של הפרעה נפשית, במקרים רבים דיכאון לסוגיו, אך גם הפרעות אחרות. נתון עדכני מצביע על כך שלמעלה מ-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעות נפשיות שונות וכ-60% מהם סבלו מדיכאון.
 קיום כאב נפשי משמעותי לרוב כתוצאה מאירוע שלילי יחיד או מתמשך, יחד עם קושי בוויסות כאב זה. הכאב הנפשי וגם הקושי לווסת אותו הם גורמים מתווכים בין האירוע השלילי ובין ניסיון האדם להתאבד.
 היסטוריה של קשיים משפחתיים: התעללות, ניצול מיני, נטישה, הזנחה.
 בדידות חברתית ורגשית בהווה.
 קשיים תעסוקתיים וקשיי התפרנסות.
 אורח חיים הכולל צריכת סמים, בעיקר כאלה המשפיעים על כושר השיפוט
 זמינות אמצעי התאבדות קטלני: נשק וכדומה
 התאבדות במשפחה: מי שאירעה במשפחתו התאבדות נמצא בסיכון מוגבר להתאבדות.
 גורמים אישיותיים: חשיבה נוקשה ומתבצרת, גישה פסימית לחיים, פרפקציוניזם, אימפולסיביות, תחרותיות רבה.
 אירועי חיים שליליים בהווה: הסתבכות בפלילים, ביוש, בריונות לסוגיה, גירושין, אובדן אדם קרוב, הגירה לארץ אחרת, קבלת בשורה על מחלה חמורה.
 אמונות ניהיליסטיות
 אפיגנטיקה: תחום מחקר חדש יחסית בחקר האובדנות, ממנו עולה כי לאירועים לאורך כל החיים יכולה להיות השפעה על שפעול או השתקה של גנים שונים, המשפיעים יחד על מאפייני אישיות של האדם
 גורמים גאוגרפיים: מדינות צפוניות (איסלנד, גרינלנד, פינלנד, רוסיה) מדינות מתפתחות ועוד.
בין הגורמים המגוננים:
 אמונה דתית, מחקרים מצאו שלא משנה באיזו אמונה דתית מדובר (נבדקו נצרות, יהדות ואסלאם) – אמונה דתית מקטינה את הסיכון להתאבדות.
 השתייכות לקהילה קרובה ותומכת, בה מתקיימים יחסי גומלין תומכים בין אנשים וחברי הקהילה הזו אינם חשים בודדים.
 גישת חיים אופטימית.
 חוויה (סובייקטיבית) של רווחה
 דימוי עצמי חיובי
 אפיגנטיקה: גם כאן, כמו בגורמי סיכון (כפי שצוין לעיל), אירועים שונים לאורך החיים עשויים לתרום לביטוי של תכונות אופי המושפעות משפעול של גנים מסוימים.

ניבוי של התאבדות הוא בעייתי ביותר מבחינה סטטיסטית, בעיקר כיוון שכפי שניתן לראות לעיל, גורמי הסיכון הם לפחות בחלקם גורמים שכיחים ביותר: גיל, מגדר ועוד. התאבדות לעומת זאת היא עדיין מעשה חריג ונדיר בהשוואה לגורמים אלה. לכן לא כל מי שמתקיימים אצלו גורמי הסיכון הללו, בהכרח יתאבד.

סימנים מקדימים להתאבדות

למעשה ההתאבדות בדרך כלל קיימים סימנים מקדימים. על פי ד"ר חוה אנקור, קיימים סימנים רבים, ואדם שמגלה את חלקם ראוי להתייחסות כזולת שנמצא בסיכון גבוה לביצוע התאבדות:
 מראה עצוב או דיכאוני או עצבני
 איטיות בהליכה ובדיבור
 דיבור חלש ושקט
 שינוי בהרגלים כך שמתרחשת ירידה בתפקוד בתחומים כגון: שינה מרובה, הרגלים והשקפות דתיות, ירידה בתיאבון, אי הקפדה על מראה חיצוני, ירידה בכמות הדיבור, הזנחת תחביבים, התבודדות, חוסר התעניינות לגבי המתרחש בסביבה ובחיים, הזנחת/שינויים בהרגלים ופעילויות יום יומיות
 הבעת תחושת היות האדם לטורח על חבריו ומשפחתו, או שינוי לרעה ביחסו אליהם
 נטייה לבכי, לכעס ולצעקות לעיתים קרובות
 דיבור בחופשיות, בחוסר פחד ואף במשיכה אל המוות ואל נושאים שקשורים אליו
 פיזור דיבורים המבטאים חוסר ערך עצמי ותחושת אשם
 חלוקת הרכוש כמתנות לאחרים
 אמירות המבטאות תפיסה פסימית על החיים או תחושת חוסר-מוצא
 נטייה להסתכן באמצעים מסוכנים כגון: כלי נשק ועבודה, חלון, כביש, אמצעי עישון, אלכוהול
 פגיעה עצמית פיזית בגוף

 פסיכולוגיה של המתאבד

ד"ר אבשלום אליצור ופרופ' חיים עומר מציעים במאמרם "מה תאמר לאדם שעל הגג?" שני מאפיינים פסיכולוגיים עיקריים אצל המתאבד. המאפיין הראשון הוא תחושת בדידות וניתוק, האדם מרגיש כי הוא ניצב לבד מעבר לכל הישג יד של עזרה; שום אדם לא מסוגל לעמוד לצידו ולהבין את עוצמת סבלו, הוא קיים בודד עם כאב אינסופי מול עולם אינסופי. המאפיין השני הוא צמצום המרחב המנטלי שלו - האדם מסתגר בתוך מנהרה צרה ואפלה (tunnel vision) שבה הוא מזהה את קיומו עם סבלו, וכל הווייתו מצטמצמת רק לעניין הזה, ללא כל דרך מילוט או מוצא.

אליצור ועומר מניחים שאם האדם בחר לעשות את מעשהו בפרהסיה ובציבור, יש בו קונפליקט בין שני קולות והם מנסים לעורר את רצון החיים על פני הרצון להרס. המחברים מציעים להתייחס לאדם העומד או מנסה להתאבד עמדה מזדהה-מתעמתת, שבה בשלב הראשון הזולת מנסה לתאר למתאבד את עומק ייאושו ויגונו, ולאחר מכן להתעמת עם מסקנתו האובדנית בנימוקים רציונליים. באמצעות שני מהלכים אלו סוברים אליצור ועומר כי ניתן להתגבר על הבדידות באמצעות הזדהות וניתן לחלץ את האדם מצמצומו המנטלי באמצעות התעמתות עם טיעוניו.

לעומתם מציע פרופ' ישראל אור-בך, מגדולי המומחים בישראל בתחום, עמדה מזדהה טוטלית, גישה של אמפתיה קיצונית עד גבול ההזדהות ממש. אור-בך בעקבותיו של שניידמן מוסיף מאפיין שלישי של העומד להתאבד, והוא סבל של "כאב נפשי בלתי נסבל, בשל ההרגשה כי הצורך החשוב לו ביותר נחסם או שאיבד את היקר לו מכל, ועל כן אין טעם לחייו". אור-בך סבור "כי המתאבד בכוח הוא אדם נסער ביותר והמרחב הפנימי שלו עמוס בנסערות זו", ולכן נימוקים רציונליים לא בהכרח ידברו על ליבו.

אור-בך טוען כי יש לרדת לעומק הנרטיב של המנסה להתאבד "בהקשבה רגישה", לדובב את הכאב שבו, לגעת בנפשו ולנסות להתחלק איתו חווייתית ולמוסס בכך את בדידותו; בהמשך להציע לו פתרון ומשמעות חיים בהתאם לנרטיב שלו, ולא על פי נרטיב חיצוני שהמתאבד מנוכר אליו. אור-בך מציין עוד כי לעיתים המנסה להתאבד נותן הזדמנות לאחרים לדבר, לאו דווקא כדי לשכנעו, "אלא כדי להקל על עצמו לקרוע את החוטים המחברים אותו לחיים", ואם הוא נתקל בגישה ישנה ומוכרת שלא מדברת אל הנרטיב שלו, הדבר עלול לחזק את החלטתו הנחרצת.

לעומתם, ד"ר זאב ברגמן מציין כי יש גישות נוספות כמו העמדה הסמכותית-כריזמטית, שמביאה מסכת טיעונים כדי לגרום לאדם לוותר על כוונתו, והעמדה המעורבת שבה האדם מדגיש במפורש את מעורבותו הרגשית של המציל, ומצהיר במפורש כי הוא רוצה בהצלתו של המנסה להתאבד. לתפיסתו של ברגמן על המציל לנווט בין הגישות השונות לפי אישיותו של המנסה להתאבד ולפי ההתפתחויות בשיחה.

שמאל|ממוזער|150px|אלברכט דירר, "התאבדותה של לוּקְרֶטְיַה", 1518

 התאוריה של דורקהיים 
התאבדות אינה מאפיינת חברות נחשלות דווקא. בקוריאה הדרומית, ביפן, בהונגריה, בבלגיה ובפולין שיעורי ההתאבדות הם מן הגבוהים בעולם. לפי תאוריה מפורסמת של הסוציולוג אמיל דורקהיים, שיעור ההתאבדות הוא פונקציה של הלכידות החברתית. לפי התאוריה של דורקהיים, האדם האובדני הוא אדם הנמצא בקשר חזק או חלש מדי עם החברה, או אדם שהשליטה של החברה בו היא חזקה או חלשה מדי. בעזרת תאוריה זו הבחין דורקהיים בארבעה סוגי התאבדות:
 התאבדות אגואיסטית: האדם האובדני כמעט ואינו נמצא בקשר עם הסביבה, ושליטתה בו היא חלשה מאוד. התאבדות כזאת נובעת מרצונות נרקיסיסטיים שלא מומשו. האדם מרגיש שהוא חייב להצליח בכוחות עצמו, שכן חסרה לו החברה כמשענת תומכת. כשהוא מרגיש שהוא לא מצליח לעמוד לבדו, הוא פונה להתאבדות.
 התאבדות אנומית: גם כאן האדם נמצא בקשר חלש עם הסביבה והשליטה של הסביבה היא חלשה, אך סיבת ההתאבדות כאן שונה. האדם האובדני מרגיש חוסר זהות חברתית. הוא מרגיש בודד ומנוכר. הרגשה זו היא שמביאה אותו להתאבדות. סוג זה של התאבדות נפוץ בעיקר אצל מהגרים שחשים לרוב כנפרדים מהחברה בה הם חיים, או בתקופה של אנומיה חברתית, דהיינו בלבול ערכים ונורמות. זה קורה, למשל, ברגעי שפל וגאות כלכליים.
 התאבדות פטליסטית: האדם נמצא בקשר חזק ביותר עם החברה, והיא שולטת בו לחלוטין. הקשר עם החברה חזק כל כך עד כי האדם מרגיש שהוא נעלם בתוכה - הוא מרגיש חוסר זהות אינדיבידואלית, ומבקש להימלט מהחנק החברתי. סוג ההתאבדות הזה אופייני בעיקר בחברות טוטליטריות.
 התאבדות אלטרואיסטית: גם כאן האדם נמצא בקשר חזק עם סביבתו, והשליטה בו חזקה. האדם מרגיש כנוע לחלוטין לחברה. אך בסוג זה החברה היא זו שקוראת ליחיד להקריב את חייו למענה. האדם מוגדר כאובדני, על אף שלהתאבדותו ישנה מטרה - להגן או להילחם למען חברתו. יש בהסבר זה כדי לבאר מדוע ההתאבדות אינה נפוצה בחברות מסורתיות, הידועות ברמת לכידות חברתית בריאה וקבועה; הבעיה המרכזית של חברות דתיות היא קיומה של אמונה לגבי חיים לאחר המוות. אמונה זו עלולה הייתה להעלות את סף האלימות, שכן היא מפחיתה את הפחד מן המוות. על כן מרבית האמונות השולטות בחברות כאלו אוסרות באיסור חמור על התאבדות, וטוענות שהעובר על האיסור יינזק בחיים שלאחר המוות.

סוגים שונים של התאבדות
 התאבדות אידאולוגית 
ממוזער|טיק קואנג דוק, נזיר בודהיסטי, הבעיר את עצמו למוות כמחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי השלטונות
יש חברות ותרבויות המעודדות התאבדות מטעמים אידאולוגיים במקרים מסוימים. בין סוגי ההתאבדות האידאולוגית:
התאבדות חיילים על מנת לא ליפול בשבי (כמו שאול הנופל על חרבו)
התאבדות על רקע דתי: נכונות של האדם למסור את נפשו עבור אמונתו. לדוגמה יהרג ואל יעבור (קידוש השם) ביהדות, מרטיריון (קדוש מעונה) בנצרות, או מקרים מסוימים של שהיד (באסלאם)
ספוקו - התאבדות טקסית יפנית, הידועה גם בשם "חרקירי"
סאטי - התאבדות טקסית של אלמנות בהודו
הצתה עצמית כמחאה (נזירים בודהיסטים במזרח, בהם טיק קואנג דוק, במערב יאן פאלאך ובישראל ילנה בוסינובה ומשה סילמן)
 התאבדות כמחאה פוליטית, במטרה למשוך תשומת לב ציבורית. דוגמה לכך היא התאבדותו של שטפן לוקס באולם הישיבות של חבר הלאומים בשנת 1936, או רוברט באד דווייר, סנאטור אמריקני שהואשם בשוחד וירה בעצמו בשידור חי לעיני המצלמות.

 רצח והתאבדות 

רצח והתאבדות הוא מעשה שבו אדם הורג אדם אחד אחר או יותר, לפני או באותו הזמן שהוא הורג את עצמו. השילוב של רצח והתאבדות יכול לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות.

 התאבדות בטרור ובמלחמה 
ממוזער|ילד פלסטיני שנתפס לובש חגורת נפץ בדרכו לבצע פיגוע התאבדות בתקופת האינתיפאדה השנייה

מאפייניו של המתאבד הטרוריסט שונים מאלו של המתאבד הרגיל. לא ברור, עם זאת, עד כמה המוטיבציה הרעיונית שולטת בפעולותיו של מתאבד אופייני, ועד כמה פעולתו היא תוצאה של ליקוי נפשי או משבר חיים, כאלו הפוקדים מתאבדים רגילים. נראה שהתשובה אינה חד משמעית ואינה תקפה לגבי כל המחבלים המתאבדים.

מדינה שעשתה שימוש נרחב בטקטיקות התאבדותיות במלחמה הייתה האימפריה היפנית, שבמלחמת העולם השנייה הכשירה טייסים מתאבדים; 2,500 "קמיקזות" ריסקו עצמם על אוניות מלחמה אמריקניות. מאפיין ידוע פחות של הלוחמה ההתאבדותית היפנית היה צורת לחימה שבה חיילי חי"ר הסתערו על עמדות מקלעים ובכך אפשרו לחבריהם להתקדם.

 התאבדות כעונש 
ברומא הייתה ההתאבדות פעולה שנועדה להציל את רכושו של אדם שעמד להיות מורשע בבגידה בקיסר ולאפשר לו להעביר אותו ליורשיו. בין אלו שנאלצו לשים קץ לחייהם מסיבה זו היה הפילוסוף סנקה. גם הנאצים עשו שימוש בשיטה זו. לאחר שהגנרל ארווין רומל מבכירי צבא הוורמאכט, נחשד בקשר לרצוח את אדולף היטלר, היטלר לא רצה להעמידו לדין בשל הפופולריות שבה זכה, הועמדו לפניו שתי ברירות. להתאבד ולזכות בקבורה ממלכתית, או להיענש בהוצאה להורג ולחשוף את משפחתו לנקמה. רומל סיים את חייו בבליעת גלולת רעל.

 התאבדויות בקרב להט"ב 

חוקרים מצאו כי שיעוריהן של התאבדויות ונטיות אובדניות בקרב לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים וקווירים (להטב"ק) ובני נוער בפרט מוגדרים מהגבוהים ביותר בקרב כלל האוכלוסייה. על פי מספר קבוצות, הדבר קשור לתרבויות הטרוצנטריות ולהומופוביה ממוסדת, במקרים מסוימים, לרבות השימוש בנושאי זכויות להט"ב כטריז פוליטי, כמו במאמצים של פוליטיקאים שמרנים וקבוצות דתיות לעצור בין היתר את הכשרתם של נישואים של זוגות מאותו המין ואימוץ על ידי זוגות חד-מיניים ולהטיל הכרה עבור מערכות יחסים הטרוסקסואליות בלבד בחוקת המדינה כמו גם הכרה באימוץ ילדים על ידי זוגות הטרוסקסואלים בלבד, איסור על שירות צבאי בקרב להט"ב באופן גלוי, הטלת איסור או מגבלות על תרומות דם, אי הכרה בשינוי מגדר בחוק בקרב טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית, הפריה חוץ-גופית וטיפולי פוריות בקרב זוגות לסביות, עידוד ביצוע הטכניקות הפסאודו-מדעיות "טיפול המרה", היעדר הכללת העילות נטייה מינית וזהות מגדרית/ביטוי מגדרי בסעיפי חוקים לאיסור אפליה ועוד. לאורך השנים, הוכח כי דכדוך, דיכאון ושימוש בסמים גברו בצורה משמעותית לאחר חקיקת חוקים חדשים המפלים את מי שמשתייכים לקהילת הלהט"ב.

נמצא כי בריונות כלפי בני נוער ואלימות נגד להט"ב הנובעת לעיתים מסטריאוטיפים על להט"ב, הם גורמים התורם להתאבדויות רבות, גם אם לא כל ההתקפות התייחסו באופן ספציפי לנטייה המינית או לזהות המגדרית של המותקפים. לאחר סדרה של התאבדויות בתחילת שנות ה-2000, תשומת לב רבה התמקדה יותר בסוגיות ובגורמים הבסיסיים, במאמץ להפחית את ההתאבדויות בקרב בני הנוער המוגדרים כלהט"ב. מחקר של "פרויקט הקבלה המשפחתית" ציין כי "קבלה של הורים, ואפילו הבעת נייטרליות ביחס לנטייה המינית או זהותם המגדרית של ילדיהם" יכולות להוריד את שיעור האובדנות.

 התאבדות בקרב קבוצות אוכלוסייה נוספות 
לבד מאוכלוסיית הלהט"ב כפי שפורט לעיל, ישנן אוכלוסיות נוספות הנמצאות בסיכון מוגבר להתאבדות: מהגרים ופליטים (במדינות שונות בעולם), חוזרים בשאלה (בישראל) וחיילים, בעיקר בתחילת השירות הצבאי.

היחס להתאבדות
בעבר היו במדינות המערב חוקים שלפיהם היוותה ההתאבדות עבירה פלילית. חוקים אלו בוטלו, באשר אין הם הולמים את ההשקפה המודרנית המקנה לאדם אוטונומיה על גופו ונפשו. אף על פי כן, גם כיום אין המשפט סבור שלאדם זכות להתאבד, וחשד כי אדם עומד לשים את נפשו בכפו, מהווה עילה להטלת הגבלות על חירותו במטרה למנוע ממנו לעשות זאת.

בפקודת החוק הפלילי 1936 שחוקק בימי המנדט הבריטי, נקבע עונש של עד שלוש שנות מאסר על ניסיון התאבדות. בישראל המשיך איסור זה להיות בתוקף, אף על פי שלא הופעל, עד שבוטל בסביבות שנת 1966. ניסיון התאבדות או ההתאבדות עצמה אינה עבירה פלילית בחוק הישראלי, למשטרה אין סמכות בחוק למנוע התאבדות, המחוקק נתן את הסמכות רק לפסיכיאטר המחוזי מוסמך על ידי צו בדיקה כפויה או צו אשפוז כפוי בתנאים שנקבעו חוק טיפול בחולי נפש בסעיף 9(א). בנוסף, בישראל נקבע ב: "המביא אדם לידי התאבדות, בשידול או בעצה, או מסייע אדם להתאבד, דינו - מאסר עשרים שנים". לגבי מניעת התאבדות, בית המשפט בישראל בוחר שלא להתערב בבחינה של קשר סיבתי כמו בפרשה של מצ"ח בה הואשמו שני חיילים בכך שלא מנעו התאבדות ובית המשפט זיכה אותם בפסיקתו של בית המשפט העליון בגץ 6745/19.

כאשר אדם סובל מייסורים קשים וממחלה סופנית מקובל שלא לכפות עליו טיפול שיאריך את חייו, אך כמעט בכל מדינות העולם חל איסור לסייע לו בדרך אקטיבית למות. בהולנד קיימות תקנות מקלות בעניין זה, אך הן מותקפות בחריפות, ונטען שהן מובילות למדרון חלקלק שסופו בזילות מוחלט של ערך החיים וברצח שרירותי. ראו המתת חסד.

ההתאבדות היא אחת הסוגיות החשובות בפילוסופיה, וכבר אפלטון דן בה בשני חיבורים - ושולל אותה, למעט ארבעה מקרים יוצאי דופן. הפילוסוף המודרני הראשון שהתייחס להתאבדות בחיוב הוא ג'ון דון, במסה בִּיאַתָאנַטוֹס (1607). נושא ההתאבדות ריתק גם את האקזיסטנציאליסטים במאה העשרים. אלבר קאמי, בפתיחת ספרו המיתוס של סיזיפוס, מצהיר כי "ישנה רק שאלה פילוסופית אחת רצינית, והיא איבוד-עצמי-לדעת. לשפוט האם החיים ראויים או אינם ראויים שנחיה אותם פירושו לענות על השאלה הבסיסית של הפילוסופיה".

 ביהדות 

ההלכה היהודית רואה בהתאבדות מעשה אסור. יש מפרשים שמיחסים את המקור לכך בפסוק  () ומיחסים לו משמעות של איסור על אדם לשפוך את דמו שלו. ישנם מפרשים שסבורים שמקור האיסור הוא הדיבר לא תרצח ורואים בהתאבדות רצח עצמי.

ביחסה למתאבד, עושה ההלכה הבחנה בין "מאבד עצמו לדעת" שזוכה ליחס שלילי ביותר לבין "מאבד עצמו שלא מדעת" שזוכה ליחס יותר מקבל ואנוס שזוכה לעיתים ליחס חיובי. מאבד עצמו לדעת הוא אדם שהכריז על כוונתו לשים קץ לחייו סמוך לביצוע המעשה ועשה זאת בדעה צלולה. לעומת זאת אדם שלא הכריז על כוונתו זו בסמוך למעשה יחשב לאדם שניתן להטיל ספק בשאלה האם עשה זאת בדעה צלולה או האם התכוון באמת לשים קץ לחייו וההלכה תראה בו כמאבד עצמו שלא מדעת. אנוס הוא אדם שנקלע למצב קיצון שלא מותיר לו הרבה ברירה אלא להתאבד כדוגמת שאול המלך שנפל על חרבו כדי שלא ליפול בידי הפלשתים.

חכמי ישראל ביקשו להוקיע את מעשהו של המאבד עצמו לדעת ולכן קבעו כי במתאבד מדעת אין נוהגים דיני אבלות - לא מספידים אותו ולא מתאבלים עליו. המתאבד נידון להיקבר מחוץ לגדר, ואין יושבים עליו שבעה. בימינו בדרך כלל אין מקיימים דינים אלו, מקובל לתת למושג מאבד עצמו לדעת פרשנות מצמצמת וללמד על המתאבד זכות, היכן שניתן, ולהניח כי לקה בנפשו, או שהספיק לחזור בו מכוונתו למות בזמן שחלף מביצוע פעולת ההתאבדות ועד למוות.

יש מצבים קיצוניים שבהם התורה מצווה על אדם למות על קידוש השם ולא להסכים לעבור עבירה. למשל, אם יוכרח אדם לעבור על אחת משלוש העבירות החמורות: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים - ייהרג ואל יעבור. בפרוש התוספות למסכת עבודה זרה מצוטט רבנו תם שקובע שמצוה להתאבד אם האדם חושש שלא יעמוד בייסורים וייכנע ללחץ לעבור על איסור המוגדר "ייהרג ואל יעבור".

בימי קדם, הועלתה על נס אגדת חנה ושבעת בניה, שבה שבעת הבנים מסרו את נפשם כדי לא לעבוד עבודה זרה לפני אנטיוכוס המלך הסלווקי ואמם התאבדה מרוב צער. (ספר מקבים ב' פרק ז'). ביהדות אשכנז בימי מסעי הצלב אירעו התאבדויות על קידוש השם. לדבר זה ניתנה ההצדקה שמכיוון שממילא היו המתאבדים נהרגים על ידי רודפיהם בגלל סירובם להמיר את דתם, שכן על עבודה זרה מצווים היהודים להיהרג ולא לעבור (הנצרות נחשבת עבודה זרה בגלל האלהת ישו), אין לגנות אותם על כך שהרגו את עצמם. בביצוע ההתאבדות הצילו את עצמם מהייסורים או לחלופין מנעו מעצמם את הפיתוי להסכים לעבור עבירה כדי להתחמק מהייסורים.

באחת מאגדות החורבן, מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, מסופר על 400 ילדים וילדות שהובלו בשבי באונייה, כדי לשמש כעבדי מין - ילדים למשכב זכר וילדות לפילגשים, והתאבדו בקפיצה לים כדי להימנע מגורל זה.

הרב שלמה גורן הצדיק מקרים בהם חייל מתאבד כדי למנוע נפילת סודות לידי האויב ומקרים בהם חייל יוצא למשימת התאבדות כדי להציל את חבריו. בישראל המודרנית הועלו על נס סיפורי התאבדות שנתפסו כהרואיים במיוחד: למשל, מגיני מצדה, שרה אהרנסון, משה ברזני, מאיר פיינשטיין, אורי אילן.
שמאל|ממוזער|200px|אליהו צבי מרקוזה, "מותו של שאול", 1848
על פי פרופ' מאיר שורץ בגרמניה הנאצית הממסד הרבני נהג באופן סלחני כלפי מתאבדים, גם משום שהשלטונות הגרמנים תייגו מקרי רצח כהתאבדויות, וגם מתוך התחשבות בתנאי החיים הקשים והבלתי נסבלים של היהודים.

הרב מרדכי אליהו כתב בספר דרכי הלכה בשם הבן איש חי שיש חמישה תנאים שבהתקיימם ניתן לקבוע שאדם התאבד:
 שאמר בפה או כתב שהוא רוצה להתאבד.
 שמיד יבצע את מה שאמר.
 שהפעולה תעשה בדרך של כעס.
 שלא התברר שעשה תשובה על ההתאבדות באמצע.
 שלא התאבד מתוך חולי או מתוך צער מיוחד.

במקרא
בספרי המקרא מתוארים מספר אירועי התאבדות:
 אבימלך 
 על אבימלך מסופר כי לאחר שנפצע קשה בקרב על העיר תֵבֵץ, כששכב פצוע מפלח רֶכֶב שהושלך לעברו בידי אשה, חשש מהבושה הנובעת מכך, וביקש מנערו לדקרו:  (). למרבה האירוניה, מאוחר יותר מוזכר אבימלך כמי שנהרג על ידי אשה ().
 שאול 

 שאול המלך התאבד פן יפול לידי הפלשתים. התאבדות זו הייתה למטרת קיצור סבלו, כמתואר:  (). בנוסף, בעקבות ביקורו אצל בעלת האוב, ידע שאול עוד מליל אמש שעתיד הוא למות בקרב. יש אומרים שסבר שהפלשתים יעבירו אותו על דתו, או שיהיה חילול השם מכך שיתעללו בו, ולכן התאבד.על דעות הפוסקים באשר לסיבות השונות להיתר שאול להתאבד, ראו במאמר האם מותר היה לשאול להתאבד
 אחיתופל 
 אחיתופל, ככל הנראה, התאבד בחניקה, כשהבין שאבשלום לא הלך בעצתו ודוד יוכל להביס אותו (). ייתכן שהוא חשש פן יומת על ידי דוד כמורד במלכות ורכושו ילקח לאוצר המלך.

 זמרי 
 זמרי התאבד בשריפת הארמון על עצמו כאשר גילה שהמרד שלו באלה בן בעשא נכשל והוא כנראה ייהרג על ניסיון המרד ().
 שמשון 
 שמשון הפיל על עצמו ועל פלשתים רבים את הבית שבו כבלו אותו לאחר שניקרו את עיניו, באמצעות הפלת עמודי התווך של הבית כפי שמתואר בפסוקים בספר שופטים, פרק ט"ז.

התאבדויות בישראל
שמאל|ממוזער|180px|קבר של מתאבד בבית הקברות כנרת. ביישובי העלייה השנייה היה ריבוי של מקרי התאבדויות עקב הקשיים.

בישראל מתאבדים בממוצע כ-500 אנשים מדי שנה. מספר ניסיונות ההתאבדות גדול פי עשרה ויותר משיעור ההתאבדויות בפועל. בשנת 2022, נרשמו 6,861 פניות למיון בבתי החולים הכלליים עקב ניסיונות התאבדות, 2,559 גברים ו-4,302 נשים. בקרב צעירים בגילאי 15–24 שיעור הניסיונות גדול פי כמה וכמה. ההערכה היא שמספר ניסיונות ההתאבדות בגילאים האלה גדול פי 100–200 ממספר ההתאבדויות, ורק על מקצתם מגיע דיווח לרשויות. שיעור ניסיונות ההתאבדות ירד בקרב בני הנוער בגיל 15–17 ועלה בשאר הגילים בשנים. 2007-2009 לשנים בהשוואה ל-2016-2018.

על פי נתוני משרד הבריאות, שיטת ההתאבדות הנפוצה ביותר הייתה תלייה או חנק, ולאחר מכן נשק לסוגיו, קפיצה מגובה, ולאחר מכן הרעלה ומינון יתר של תרופות, לפי סדר זה. בקרב המנסים להתאבד, גבוה הרבה יותר שיעור הנוטלים מינון יתר של תרופות.

הגוף המטפל בנושא במשרד הבריאות הוא המועצה הלאומית למניעת אובדנות, בראשות פרופ' גיל זלצמן. הצידוק העיקרי במדינת ישראל לחוק טיפול בחולי נפש הוא מניעת הסכנה שמהווה לעצמו אדם הלוקה בנפשו.

במשך השנים התפרסמו מספר פרשיות שבהם התאבדו אישים בכירים בישראל, לרוב בעקבות לחץ כלכלי או משפטי שפגע בשמם, ולעיתים היו מעורבים גם צדדים משפחתיים או מיניים. נמצא כי לרבים מהמתאבדים בישראל היו מחלות המחזקות נטיות דיכאוניות אובדניות (כמו צליאק וסוכרת), או נטילת סמים ומזון המעודדים נטייה זו. היו גם כמה מקרים בהם המתאבדים רצחו אחרים כנקמה או עונש, ואחר כך נטלו את חייהם עצמם.

רשימת מדינות לפי שיעור ההתאבדות
זוהי רשימת מדינות לפי שיעור ההתאבדות על פי נתונים של ארגון הבריאות העולמי, בה דירוג המדינה נקבע על פי מספר שיעורי ההתאבדות אשר תועדו באופן רשמי כהתאבדות בשנה הזמינה המאוחרת ביותר, עודכן לאחרונה בשנת 2019. הסטטיסטיקות של ארגון הבריאות העולמי מבוססות על דיווחים רשמיים מכל מדינה בהתאמה, על כן, אין הם מדויקים יותר מהרישומים של המדינה עצמה. בהתאם לממצאי הדוח שיעור הגבוה ביותר נרשם בלסוטו (72.14 ל-100 אלף). בין המדינות המפותחות, השיעור הגבוה ביותר הוא בקוריאה הדרומית (28.57 ל-100 אלף).

שכיחות ההתאבדות נוטה להיות בלתי מתועדת בשל לחצים דתיים וחברתיים, וייתכן ובלתי מתועדת כלל באזורים מסוימים. מאחר שהנתונים עשויים להיות מוטים, השוואת שיעורי ההתאבדות בין מדינות שונות תהא לקויה מבחינה סטטיסטית. לדוגמה, ניסיון התאבדות הוא מחוץ לחוק בנפאל, על כן אנשים אשר מנסים להתאבד ונתפסים נידונים למאסר, קנס או שניהם; משום כך, נתוני שיעור ההתאבדות בנפאל קטנים בהשוואה לשכיחותם.

שיעורי ההתאבדות של גברים ונשים הם מתוך אוכלוסיית הגברים הכוללת ואוכלוסיית הנשים הכוללת בהתאמה (כלומר, מספר שיעורי התאבדות הגברים הכולל חלקי אוכלוסיית הגברים הכוללת). שיעור ההתאבדות הכולל מבוסס על מספר ההתאבדויות חלקי האוכלוסייה בכללותה, במקום רק ממוצע שיעורי ההתאבדות של הנשים והגברים, משום שהיחס בין המינים ברוב המדינות אינו 1:1. ה"שנה" מתייחסת לשנה המאוחרת ביותר בו זמינים הנתונים במדינה המסוימת.

 רשימה 
שיעור התאבדות לכל 100,000 אנשים בשנה

הנתונים בטבלאות הבאות מבוססים על הפרסום האחרון של ארגון הבריאות העולמי מ-2019.

מדינות עם שיעור התאבדות גבוה מאד

את שיעור ההתאבדות הגבוה ביותר במדינה עצמאית מציגה לסוטו, עם ממוצע של 72.44 (גברים ונשים יחד). את השיעור הגבוה ביותר של התאבדות בטריטוריה שאינה מדינה עצמאית מציגה גרינלנד, עם ממוצע התאבדויות של 81.3 לגברים ונשים יחד.

מדינהנתונים משנתגבריםנשיםיחדאורוגוואי201926.2116.9321.24אוקראינה201928.7215.8421.63אסווטיני201950.1414.6129.4ארצות הברית201919.9315.0816.4בוטסואנה201927.598.5416.05בלגיה201922.114.918.29בלרוס201930.4614.6621.2גרינלנד2018 - -81.3גיאנה201966.5426.6640.28דרום אפריקה201932.2316.0423.52דרום קוריאה201939.4615.8228.57הונגריה201921.7412.5216.65ונואטו201928.629.1818.03יפן201916.3314.1715.34ליטא201934.2619.4326.14לטביה201927.8114.0520.12לסוטו201913727.6372.44מונגוליה201927.5610.9817.89מונטנגרו201930.5213.9620.95מיקרונזיה201943.212.728.2סורינאם201936.0917.0325.37סלובניה201927.8713.8519.78פינלנד201918.5712.3215.29קזחסטן201922.5513.517.57קיריבאטי201942.2917.6828.29קרואטיה201922.3611.6716.37רוסיה201931.6920.2425.11

סקירת המדינות שבראש הרשימה

לסוטו: לפי פרסומים מדעיים עדכניים, שיעור ההתאבדות הגבוה במדינה הוא תוצר של שילוב בין מספר גורמים:

א. נישואין בגיל צעיר (גיל העשרה), האשה נדרשת לקחת על עצמה את ניהול המשפחה, גידול הילדים וכדומה, כשהיא עצמה עדיין נערה צעירה. זו אחת הסיבות לכך שבלסוטו בניגוד למרבית מדינות העולם, נשים מתאבדות יותר מגברים.

ב. האיידס, מחלה נפוצה ברבות ממדינות אפריקה, גורם לא רק לחוויית אובדן אלא גם לכך שבן או בת הזוג נותרים לבדם וכל עול הפרנסה וגידול הילדים נופל על הורה אחד.

ג. המצב הכלכלי הקשה, האבטלה, העוני והעובדה שאדם צריך להתאמץ מאד כדי להתפרנס גורמים בתורם לתחושה של חוסר תקווה.

קיריבטי: המחקר מצביע על כך שהתאבדות באיי דרום האוקיינוס השקט בכלל ובקיריבטי בפרט היא סוגיה של צעירים בעיקר. חלק מהאיים ובהם קיריבטי סובלים מעלייה מתמדת בגובה פני הים, ההופכת אזורים באיים לבלתי ראויים למגורים עקב הצפות. מציאות זו גורמת לתחושת יאוש וחוסר מוצא, בעיקר אצל צעירים. בנוסף, האיים עוברים שינויים תרבותיים מהירים המגבירים את הלחץ הפסיכולוגי. ההתאבדות מלווה בקרב תושבי קיריבטי בדיכאון וכן בשימוש לרעה בחומרים (אלכוהול בעיקר).

גרינלד: תהליכי שינוי תרבותיים של תרבות האינואט, קשיי פרנסה (בעיקר בתקופת החורף), בדידות, וכן שינויים באורך היום והלילה האופייניים לאזור הארקטי, כל אלו תורמים לשכיחות גבוהה של דיכאון עונתי, המלווה ברמה גבוהה מאד של התאבדויות.

מדינות עם שיעור התאבדות גבוה

מדינההנתונים משנתגבריםנשיםיחדאיי שלמה2019271.914.7אוסטריה201917.6711.9414.6אוסטרליה201917.3210.2112.5איסלנד201914.929.2411.87אריתריאה201918.135.8610.91בוסניה הרצגובינה201915.796.8310.93גרמניה2019159.9612.31דנמרק201913.548.3410.7הודו201916.199.1812.69הולנד201914.439.5711.84הרפובליקה המרכז אפריקאית201920.486.6912.33זימבבואה201922.797.5214.12לוקסמבורג201915.37.111.3מוזמביק201921.757.8113.65מולדובה201924.1911.2714.67נורווגיה201913.1110.6411.78ניו זילנד201913.289.1211.05סלובקיה201921.377.8912.09סמואה*201920.096.5912.55סרביה כולל קוסובו201915.917.7411.36סרי לנקה201922.588.9713.96פולין201914.338.8911.3פורטוגל201914.388.9811.46צ'כיה201915.99.1612.18צרפת201919.3210.913.76קובה201922.0410.5814.45קייפ ורדה201919.77.9612.93קנדה201915.769.4811.81שוודיה201917.312.4114.74שווייץ201918.0211.5714.54

מדינות עם שיעור התאבדות מתון

מדינההנתונים משנתגבריםנשיםיחדאוזבקיסטן201910.455.988.04איחוד האמירויות201910.333.646.43איטליה20198.466.026.68איי סיישל201914.441.448.09איי קומורו201910.092.475.38איראן20196.494.135.23אירלנד201912.157.529.62אל סלוודור201913.293.666.05אנגולה20199.623.636.08אנגליה20198.47.437.89אקוודור201910.834.227.63ארגנטינה201910.346.658.37אתיופיה20197.693.695.38בולגריה201913.276.899.73בוליביה201910.153.276.21בורונדי20199.23.635.57בורקינה פאסו201911.844.367.48בליז20199.525.097.07בנין201912.774.547.81ברזיל201911.656.226.89גאבון2019144.668.41גאורגיה201912.736.369.18גאנה201910.133.966.55ג'יבוטי201912.66.39.6גואטמלה20198.163.155.91גינאה201911.623.676.98גינאה ביסאו201911.253.926.97גינאה המשוונית201914.973.937.9האיטי201916.084.939.64הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו201910.853.916.7וייטנאם201911.754.17.51זמביה201911.344.397.29חוף השנהב201914.455.128.9טוגו201913.975.118.8טורקמניסטן20197.873.965.66טרינידד וטובגו201913.73.98.7יוון20196.443.975.09ישראל20196.674.195.32לאוס20198.792.955.43מדגסקר20198.843.175.47מאוריציוס201912.756.819.47מלאווי20198.333.35.41מלזיה20198.933.495.71מלטה20197.914.516.06מקדוניה הצפונית201913.76.149.39מקסיקו20196.484.35.31מרוקו201913.453.337.18ניגריה20199.42.75.26נמיביה201916.635.349.73נפאל201913.815.048.99סומליה201914.233.77.89סט' לוסיה201914.31.77.9סין201910.576.138.07סיירה לאון201911.23.626.67סנגל20199.493.476סעודיה20199.393.565.97ספרד20199.496.167.72פיג'י201913.615.538.96פקיסטן201915.844.478.93פרגוואי20199.033.376.03צ'אד201910.583.596.44צ'ילה201910.937.258.97צפון קוריאה201915.95.269.38קונגו201910.533.716.48קוסטה ריקה201911.135.598.06קטר20199.213.275.84קירגיזסטן20199.635.657.39קמרון201914.715.179.02קניה20198.774.276.11רואנדה20199.23.176.24רומניה201912.727.289.74תאילנד201913.235.448.83תימן201910.082.85.82
ישראל: בשנת 2020 התאבדו 437 בני אדם, כאחוז אחד מכלל הפטירות של בני 15 ומעלה. מתוך מספר זה 45 היו ערבים (אצלם ההתאבדות היא בעיקר של בני נוער), ו-392 יהודים. עולים: 11 עולים ממדינות מזרח אירופה התאבדו בשנה זו. בשנים קודמות היה שיעור גבוה יותר של התאבדויות של עולים ממזרח אירופה, וכן מאתיופיה. יש לציין כי שיעור ההתאבדות באתיופיה כמעט זהה לזה שבישראל. לעומת זאת ברוב מדינות מזרח אירופה שיעור ההתאבדות גבוה.

מצב משפחתי: עיקר המתאבדים היו רווקים (גברים) 144 התאבדויות אחריהם נשואים (120 התאבדויות). גם אצל נשים נשמר סדר זה, אך המספרים נמוכים יותר.

אזור גאוגרפי: בתל אביב ובמחוז דרום מתאבדים יותר ממחוזות אחרים בארץ. בירושלים מתאבדים פחות מהממוצע הארצי.

שיטה: השיטה הנפוצה בהתאבדויות בארץ היא תליה וחנק. בשנים האחרונות ניכרת ירידה בהתאבדויות בעזרת נשק חם.

עונתיות: יש שכיחות גבוהה של התאבדויות בחודש מאי, ומעט פחות מכך בספטמבר ומרץ. באוקטובר ודצמבר השכיחות נמוכה יותר. הקבלה ללוח השנה העברי מצביעה על כך שפחות מתאבדים בתקופת חגי תשרי ובחנוכה. השכיחות של התאבדויות גבוהה יותר בסיוון ואייר. מבחינת ימי השבוע שכיחות נמוכה יותר של התאבדויות נרשמה בסופי שבוע, בהשוואה לשאר ימי השבוע.

מדינות עם שיעור התאבדות נמוך:

מדינההנתונים משנתגבריםנשיםיחדאיי בהאמה20195.91.33.5אינדונזיה20193.71.12.4אלג'יריה20193.11.82.5אלבניה20195.92.74.3אניטיגווה וברבודה201900.80.4אפגניסטן20194.63.64.1בנגלדש20195.71.73.7ברבדוס20190.90.30.6ברוניי20194.40.82.7ג'מייקה20193.71.12.4גרנאדה20190.70.60.65דרום סודאן20195.723.8הונדורס20193.31.82.1הרפובליקה הדומינקנית201981.84.9ונצואלה20193.50.72.1טונגה20196.052.273.82טנזניה20196.624.3טורקיה20193.61.22.4ירדן20192.50.71.6כווית20193.80.72.7לבנון20195.072.272.77לוב201962.94.5ליבריה20195.63.34.4מאוריטניה201942.23.1מאלי20195.32.94.1מזרח טימור20195.323.7מיאנמר20194.91.12.9מלדיבים20193.90.82.7מצרים2019423ניגריה201951.93.5ניז'ר20197.23.35.3ניקרגואה20196.91.94.3סאו טומה ופרינסיפה20192.20.81סודאן20194.92.83.8סוריה20193.20.71.9סנט וינסנט והגרנדינים20191.30.61עומאן20196.814.9עיראק20195.21.93.6פיליפינים20193.11.22.2פפואה ניו גיני20194.21.62.9פרו20194.21.42.8קולומביה20196.11.83.9תוניסיה20194.71.93.3איי מרשלאין נתונים - - -

 טענות על התאבדות בקרב בעלי חיים 
על פי הידע המדעי כיום, תופעת ההתאבדות ייחודית לבני אדם בלבד, עם זאת, קיימות מיתות משונות של בעלי חיים אשר ניתנות לפירוש כהתאבדות.

הלמינג הוא מכרסם אשר סיפרו עליו בעבר כי הוא נוהג לקפוץ, ללא סיבה נראית לעין, מעבר לצוקים במין התאבדות המונית. מיתוס ההתאבדות של הלמינג ניזון מסרט הטבע "White Wilderness" שהופק על ידי אולפני דיסני ב-1958. בסרט נראתה להקת למינגים גדולה "מתאבדת" בקפיצה מצוק אל הים. לימים הסתבר שהסצנה הזאת הייתה מבוימת: למינגים לא חיים כלל באזור בו צולם הסרט (אלברטה שבקנדה), וכמה עשרות למינגים הובאו לאתר ונדחפו לתהום. כאשר צפיפות האוכלוסייה גדלה בטבע, יוצאות להקות למינגים למסע נדודים בחיפוש אחר טריטוריה חדשה. במסע זה עלולות להיספות חיות רבות, חלקן גם בנפילה מצוקים או טביעה במקווי מים שאין הן מצליחות לצלוח. אין המדובר בהתאבדות מכוונת. הלמינגים נעים באזורים שאינם מכירים: אין סימן לכך שהמכרסם ידע מראש שבקצה הדרך מחכה לו תהום או ים. חוש הראיה של הלמינגים חלש מכדי להבחין בין נחל, שניתן לחצות אותו, לפיורד - בו קרוב לוודאי יטבעו. מראה להקות למינגים טובעים בים הזין את המיתוס עוד לפני שדיסני הפך אותו לפופולרי.

חלק מן היונקים הימיים, בעיקר לווייתנים ודולפינים, עולים על החוף וכתוצאה מכך מתים לעיתים קרובות, תופעה המכונה החפת לווייתנים. גם במקרה זה אין כל עדות להתאבדות מכוונת.
מיתוס אחר גורס כי עקרב המוקף בטבעת אש יעקוץ עצמו למוות. למיתוס אין בסיס: העקרב אינו רגיש לארס של עצמו. ייתכן שעוויתות זנב עקב התכווצות שרירים מחום המדורה יצרו רושם מוטעה של עקיצה עצמית וכך נולד המיתוס.

 חקר ההתאבדות 
מחקר על התאבדות מתקיים בתחומי ידע מגוונים ושונים, בהם פסיכולוגיה ופסיכיאטריה, פסיכולוגיה חברתית, וגם בפילוסופיה ודיסציפלינות אחרות.

 בישראל 
לאורך השנים, פורסמו בישראל מחקרים בנושא מהאספקט של בריאות הנפש. במרכז האקדמי רופין פועל גוף מחקר בשם "המרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי". משרד הבריאות מפרסם אחת לתקופה חוברת בשם "אובדנות בישראל" בה מרוכז מידע סטטיסטי על התאבדויות בארץ לאורך השנים.

 בעולם 
אחד החוקרים הראשונים שעסקו בחקר האובדנות בעולם היה אדווין שניידמן. הוא הנחיל לתחום מספר מושגי מפתח, בהם "", דפוס חשיבה בו האדם רואה רק פתרון אחד למצוקתו והוא ההתאבדות.

מחקרים על התאבדות מתפרסמים במספר גדול של כתבי עת רפואיים. העיקריים שבהם הם: לאנסט, , Archives of Suicide Research ו-.

בארצות הברית פועל מוסד מחקר בשם  (IASP), הפועל להעלאת המודעות לנושא האובדנות באמצעות ארגון כנסים בינלאומיים והסברה.

 התאבדות בספרות 

בשנת 1774 יצא לאור ספרו של וולפאנג גתה, "ייסורי ורתר הצעיר", בו מתואר בחור צעיר המאוהב בנערה המאורסת לאחר ושאינה נענית לחיזוריו, עד שהוא מחליט לשים קץ לחייו. בעקבות גל ההתאבדויות ההמוני של צעירים, נאסר הספר שנים אחדות להפצה. תופעה זו נקראת "אפקט ורתר".

שמאל|ממוזער|200px|"רומיאו במיטת המוות של יוליה", מאת יוהאן היינריך פוסלי, שנת 1809. רומיאו מוצא את אהובתו בתרדמת זמנית, ובמחשבה כי היא מתה, מחליט ליטול את חייו. כשיוליה מתעוררת ומוצאת את אהוב לבה שרוע מת, היא מחליטה גם כן ליטול את חייה.
 רומיאו מונטגיו ויוליה קפולט ב"רומיאו ויוליה" (שייקספיר)
 אופליה ב"המלט" (שייקספיר)
 אותלו ב" אותלו: המורי מוונציה" (שייקספיר)
 אנטיגונה, הימון ואורידיקה ב"אנטיגונה" (סופוקלס)
 אנה קארנינה ב"אנה קארנינה" (טולסטוי)
 נאפטא ופפרקורן ב"הר הקסמים" (תומאס מאן)
 גרף ב"תוף הפח" (גינטר גראס)
 אמה בובארי ב"מאדאם בובארי" (פלובר)
 ורתר ב"ייסורי ורתר הצעיר" (גתה; ראו גם אפקט ורתר)
 אתוס פדיגאטי ב"משקפי הזהב" (ג'ורג'ו באסאני)
 סימור גלאס ב"יום מושלם לדגי בננה" (ג'רום דייוויד סלינג'ר)
 מחשב ספינת חלל (לאחר שיחה עם "מרווין הרובוט הפרנואידי") ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" (דאגלס אדמס)
 מולטיבאק (מחשב) ב"כל צרות העולם", אייזק אסימוב
 ראפאניילו ב"הר אדוני" (ארי דה לוקה)
 אביו של צ'ינטו ב"הירח והמדורות" (צ'זרה פבזה)
 ספטימוס ב"מרת דאלאוויי" (וירג'יניה וולף)
 יאקופו אורטיס ב"מכתביו האחרונים של יאקופו אורטיס" (אוגו פוסקולו)
 האב אסף ב"מיי פירסט סוני" (בני ברבש)
 גולדמן ב"זיכרון דברים" (יעקב שבתאי)
 ג'ו קלר ולארי קלר ב"כולם היו בניי" (ארתור מילר)
 וילי לומן ב"מותו של סוכן" (ארתור מילר)
 אחיות ליסבון ב"חמש ילדות יפות" (ג'פרי יוג'נידיס)
 חואניטו, בנו של המרקיז דה לאגנז, ואימו, בספר "התליין", מאת אונורה דה בלזאק
 אלון ב"התגנבות יחידים" מאת יהושע קנז
 האנה בייקר ב"13 סיבות" מאת ג'יי אשר
 ג'ורג' ברישה ב-"אפריל שבור" מאת איסמעיל קאדרה
 ז'אבר ב"עלובי החיים" (ויקטור הוגו)
 טורין טורמבר ואחותו ניינור ב"ילדי הורין" מאת ג'. ר. ר. טולקין
 דנתור ב"שר הטבעות" מאת ג'.ר.ר. טולקין מנסה להתאבד במוקד עם בנו מחוסר ההכרה, פאראמיר. כשנמנע ממנו לקחת את חיי בנו עמו הוא מצית את עצמו ונשרף למוות.
גידי שנהב ב"דרך הרוח" (עמוס עוז)
מר זומר ב"סיפורו של מר זומר" (פטריק זיסקינד)
כורה האופאל ב"האוקיינוס בקצה המשעול" (ניל גיימן)
לוק בן הרמס בפרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס

ראו גם
 אובדנות
 הפרעה נפשית
 מכתב התאבדות
 שאירי התאבדות
 התאבדות בסיוע רפואי
 מניעת התאבדות
 חוזה למניעת התאבדות
 ברית התאבדות
 פיגוע התאבדות
 התאבדויות בני נוער להט"בים
 היום העולמי למניעת התאבדויות
התאבדות חרקירי
טייס קמיקזה

 לקריאה נוספת 
 קיי רדפילד ג'יימיסון, הלילה ממהר לרדת: להבין את ההתאבדות, הוצאת מטר, 1999.
 ישראל אור-בך, כאב עד כלות, הוצאת שוקן, תל אביב, 2000.
 אל אלווארז, האל הפראי - עיון בהתאבדות, הוצאת כרמל, 2012.
 ישראל אור-בך, ילדים שאינם רוצים לחיות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2001.
 שירלי אברמי, אחרון מכתבו ילבין - השפעת התאבדות על בני המשפחה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
 אמיל דורקהיים, "התאבדות כתופעה חברתית" בתוך: ההתאבדות, 2002, נמרוד. עמ'. 165-180.
 מֶרְק - המדריך הרפואי השלם, הוצאת כנרת זמורה והד ארצי, 2002, פרק 85, עמ' 411–415.
 יוסי לוי בלז, ענת ברונשטיין קלומק, ירי גביעון, אלן אפטר (עורכים), להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער, הוצאת דיונון, 2016. (קישורים להקדמה ולפרק 1 מתוך הספר).
 ניצן רותם, מתאבדים במדים: בחירה, מחויבות ואשמה בחברה הישראלית, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2019.
 רועי אופנבכר, יותר מאחד, פחות משניים: על אחים למתאבדים - מסע אישי וחברתי, הוצאת מודן, 2017.
 ישראל אורון (אוסטריי), שלום לחיים! בחרתי במוות: מכתבי פרידה מאת ישראלים שהתאבדו, הוצאת "אח", 2008.
 ישראל אורון (אוסטריי), האם "המחבלים המתאבדים" אכן מתאבדים?, בתוך: חגי גולן ושאול שי (עורכים), פצצה מתקתקת, הוצאת מערכות ומשרד הביטחון, 2006, עמ' 95–114.
 ישראל אורון (אוסטריי), קבוצת תמיכה להורים שילדיהם התאבדו: מהנחיה מקצועית לעזרה עצמית, חברה ורווחה, 2000, כ'(3), עמ' 83–361.
 ז'אן אמרי, יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון, בתרגום נועה קול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.

 E. Shneidman, Voices of death. New York: Harper & Row, 1982
 E. Shneidman, The suicidal mind. New York, Oxford Univ, Press, 1996
 Oron (Ostre) I. Wars and suicides in Israel, 1948-2006, International Journal of Environmental Research and Public Health, 2012, 9, 1927-1938
Oron (Ostre) I. Possible Biomarkers for Assessing Deliberate Self-Injury Risk, Suicidology Online, 2016 7-9

 קישורים חיצוניים 

עמותות ואתרי תמיכה
 אוסף מאמרים על התאבדות וקישור לערוצי הסיוע האינטרנטיים של עמותת סהר - סיוע והקשבה ברשת.
 מאמר על אובדנות באתר ער"ן, עמותה לעזרה ראשונה נפשית בטלפון ובאינטרנט.
 אתר התכנית הלאומית למניעת אובדנות - משרד הבריאות.
 שאלון להערכה ראשונית של סיכון אובדני - התכנית הלאומית למניעת אובדנות.
 עמותת "בשביל החיים", העמותה למניעת התאבדות ולתמיכה במשפחות שיקיריהן התאבדו.
 .
 .

מחקרים ומאמרים

 ישראל אור-בך, מצגת הקורס 'תאוריות ומחקר בהתאבדות', אתר אוניברסיטת בר-אילן
 אובדנות והתנהגות אובדנית בקרב מתבגרים, מאתר פסיכולוגיה עברית


 יעל שמש, התאבדות במקרא על רקע תופעת ההתאבדות בתרבות הכללית ובמקורות ישראל, JSIJ 2, 2003, עמ' 1–24, באתר הפקולטה למדעי היהדות, אוניברסיטת בר-אילן
 אבשלום אליצור וחיים עומר, מה תאמר לאדם שעל הגג? הצעה לטקסט למניעת התאבדות בזמן אמת
 ישראל אור-בך, איך תקשיב לאדם שעל הגג? תגובה לאליצור ועומר
 זאב ברגמן וצוות המכון לטיפול במשפחה, ירושלים, איך נדבר עם האדם שעל הגג?


 שרה רירדון, האם אפשר לרפא התנהגות אובדנית?, באתר אלכסון, 12 ביוני 2013

 וויל סטור, הגברים אינם בוכים בלילה, אלכסון, 31 במאי 2015





וידאו
 אורנה בן דור, כשהכאב גדול מנשוא, סדרה דוקומנטרית העוסקת בתופעת ההתאבדויות
 תוכניות בנושא התאבדות, הערוץ האקדמי

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:פסיכיאטריה
קטגוריה:הפרעות נפשיות והתנהגותיות
קטגוריה:דרכי מיתה
קטגוריה:רצח