לואי פסטר

לואי פסטר (בצרפתית: Louis Pasteur; 27 בדצמבר 1822 – 28 בספטמבר 1895) היה כימאי וביולוג צרפתי שנודע בזכות תרומתו לעקרונות החיסון, התסיסה והפיסטור, ולהבנת כיראליות בכימיה וביסוס. פסטר זכור בזכות פריצות הדרך הבולטות שהשיג בחקר המחלות ובמניעתן בזכות תרומתו לתאוריית מחלות מחיידקים שנחשבת לאחת מפריצות הדרך הגדולות ביותר של המדע. התגליות שלו ושל ממשיכי דרכו הצילו חיים של מיליוני אנשים בכל שנה מאז תקופתו ועד היום.

הוא הקטין את התמותה מזיהומים בלידה ויצר את החיסונים הראשונים עבור המחלות כלבת וגחלת. הניסויים והתגליות שלו בתחום הרפואה הניבו ביסוס חזק, פרסום ותמיכה לתאוריית מחלות מחיידקים שטוענת כי חלק מהמחלות נגרמות בידי חיידקים ווירוסים. הצלחה תאוריה זו הובילה לפיתוח של מיקרוביולוגיה קלינית, ואת יישומה ברפואה המודרנית שאפשרה מניעה וטיפול במחלות מידבקות רבות שבעבר גרמו למותם של ילדים ומבוגרים בכל העולם. בציבור הרחב הוא זכור כיום גם בזכות תרומתו לטכנולוגיות טיפול בחלב, ביין ובמוצרים נוספים כדי למנוע זיהום במזון על ידי חיידקים, תהליך שכיום קרוי פסטור, על שמו. הוא נחשב לאחד משלושת המייסדים של הבקטריולוגיה, יחד עם רוברט קוך ופרדיננד כהן, וידוע כ"אבי המיקרוביולוגיה".

פסטר אחראי להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית. הוא ביצע ניסויים שהראו כי ללא מקור זיהום, מיקרואורגניזמים אינם יכולים להתפתח במצע כלשהו. בחסות האקדמיה הצרפתית למדעים, הוא הדגים כיצד בצלוחיות מעוקרות וחתומות אין מתפתחים חיים, אך בצלוחיות מעוקרות ופתוחות יכולים להתפתח מיקרואורגניזמים. באמצעות שימוש בבקבוק בעל פייה מעוקלת דמוית צוואר ברווז, הדגים כי חשיפה לאבק שמצוי באוויר (ונושא מיקרואורגניזמים) מעודדת צמיחת מיקרואורגניזמים, אך חשיפה לאוויר עצמו ללא אבק זה, מותירה את המצע נקי מחיידקים.

אף שפסטר אינו הראשון שהציע את תאוריית החיידקים, הוא פיתח אותה, ניהל ניסויים שהדגימו בצורה ברורה את תקפותה, והצליח לשכנע את רוב המדענים באירופה בנכונותה.

 ביוגרפיה 
ילדות
לואי פסטר נולד בשנת 1822 בעיר דול שבצרפת, בן למשפחה קתולית ענייה שהפרנסה מבורסקאות. הוא היה בנם השלישי של ז'אן פסטר ואשתו. ב-1827, עברה משפחתו לעיירה ארבואה ("Arbois") שבמזרח צרפת, ובשנת 1831 בהיותו בן 8, הוא החל ללמוד בבית ספר עממי בתור התלמיד הכי צעיר. פסטר היה תלמיד בינוני בשנות לימודיו הראשונות והתעניין בעיקר בציור ודיג, הוא צייר ציור פסטל רבים ודיוקנאות של הוריו, חבריו ושכניו. פסטר למד בבית הספר התיכון בקולז’ ד’ארבואה.

 השכלה 
באוקטובר 1838, בהיותו בן 16, החל פסטר ללמוד ב-Institution Barbet שבפריז. אולם לא עבר זמן רב, וגעגועיו לביתו היו רבים עד כי עמד על סף משבר נפשי קשה, שהביא להחזרתו הביתה על ידי אביו.

לאחר מכן נרשם למכללה בבזאנסון הקרובה יותר לבית משפחתו. וכשעבר בהצלחה את הבחינות בסוף לימודיו, קיבל תואר מומחה למדעים ב-1840 ותפקיד של עוזר הוראה. בשנת 1842 קיבל תואר נוסף, מוסמך במדעים, אבל עם הישגים נמוכים בתחום הכימיה.

ניסיונו הראשון להתקבל לאקול נורמל סופרייר בשנת 1842 נכשל, והוא הצליח בכך רק בשנת 1843. בשנת 1845 קיבל מהמוסד היוקרתי תואר בוגר במדעים.

קריירה
בשנת 1846 קיבל משרת פרופסור לפיזיקה ב-Collège de Tournon במחוז ארדש, אך אחד ממוריו, Antoine Jérôme Balard רצה אותו בחזרה ב'אקול נורמל סופרייר' כעוזר בקורסים בכימיה. פסטר הצטרף לבאלרד והחל את המחקר שלו בתחום הקריסטלוגרפיה. ב-1847 הוא הגיש שתי עבודות דוקטורט, האחת בכימיה והשנייה בפיזיקה.

במהלך מחקרו הופנתה התעניינותו של פסטר למדע הגבישים. ב-1848 גילה תגלית בעלת ערך רב בתחום זה, שזיכתה אותו באות לגיון הכבוד הצרפתי: הבדלים במבנה גבישי בין שני האננטיומרים של חומצה טרטרית. תגלית זו הביאה להתפתחות הסטריאוכימיה ולהבנת תכונת הכיראליות של מולקולות מסוימות.

בשנת 1849, בהיותו רק בן 27, מונה פסטר לפרופסור לכימיה באוניברסיטת שטרסבורג. שם החל בחקירותיו בשטח התסיסות. בתקופה זו הכיר את מארי לורן, בתו של רקטור האוניברסיטה, ונשא אותה לאישה לאחר כמה חודשים של חיזור. מארי ליוותה את הקריירה המדעית של בעלה וסייעה לו בעבודת המחקר שלו.

לפסטר ולמריה נולדו חמישה ילדים, אך רק שניים מתוך ילדיהם הגיעו לבגרות, שכן שלושת ילדיהם האחרים מתו ממחלות מידבקות - דבר שלא היה חריג במיוחד בתקופה זו. בתם הבכורה, ז'אן, נולדה בשנת 1850. היא נפטרה מטיפוס בגיל 9, בזמן שלמדה בפנימיית ארבואה בשנת 1859. בשנת 1865 נפטרה קמיל, בת שנתיים, בשל גידול בכבד. זמן קצר לאחר מכן החליטו הוריה להחזיר את ססיל הביתה מהפנימייה, אך גם היא נפטרה מטיפוס ב־23 במאי 1866, בגיל 12. טרגדיות אלה נתנו מוטיבציה לפסטר לחקור כיצד ניתן לרפא מחלות מידבקות. רק ז'אן־בטיסט (נולד ב־1851) ומארי־לואיז (נולדה ב־1858) הגיעו לבגרות. ז'אן־בטיסט שירת כחייל במלחמת צרפת–פרוסיה.

בשנת 1854 מונה לפרופסור ומנהל אוניברסיטת ליל. ב-1856 זכה במדליית רמפורד.
ממוזער|טקסט=לואי פסטר בשנת 1857|לואי פסטר בשנת 1857
ב-1856 מדע הבקטריולוגיה היה עדיין בחיתוליו, שעה שפסטר החל במחקרו על תסיסה של יין ובעיות שהיו בתהליך וגרמו ליצרנים נזקים עקב תנאים לא ידועים שגרמו להחמצת היין. ב-1857 הגיע למסקנה כי תהליך התסיסה אינו תהליך כימי פשוט (כפי שחשבו לפניו) אלה מעורבים בו שמרים. הוא גם הסיק כי בתנאים הלא נכונים התהליך לא יתקיים וכי בעקבות זיהום חיידקי היין יתסוס.

ב-1857, לאחר כ-8 שנות הוראה בשטרסבורג ותקופה קצרה באוניברסיטת ליל, מונה פסטר לחוקר ומנהל הלימודים המדעיים באקול נורמל סופרייר, שם עבד במשך שלושים שנה. במקום זה ביצע פסטר כמה מהתגליות המדעיות החשובות ביותר במאה ה-19.

מחקריו על תסיסה גרמו למחלוקת מדעית מפורסמת והוא פיתח שורה של ניסויים שהפריכו את תאוריית הבריאה הספונטנית בשנת 1862. כמו כן הבנת תהליך התסיסה הובילה אותו לפתח ולהוציא פטנט על תהליך הפסטור ב-1865. מחקרים אלה הובילו את פסטר להתחיל לתמוך בתאוריית החיידקים כמוחללי מחלות, תאוריה שהייתה בזמן זה לא מקובלת, ופרסומיו בתחום הניעו חוקרים אחרים כמו ג'וזף ליסטר.

במחקר מוקדם על הגורמים למחלות מסוימות, בשלהי שנות ה־60 של המאה ה־19, הצליח פסטר לזהות את הגורם למכת הענק שהכתה בתולעי המשי – שהיוו אז בסיס חשוב לתעשיית המשי של צרפת. למרבה ההפתעה, הוא גילה שהאשמים אינם מיקרו־אורגניזם אחד, אלא שניים. למרות טעויות שביצע בתחום הוא הצליח לצמצם את התחלואה.

עם זאת, פסטר לא הקדיש את עצמו באופן מלא לחקר מחלות עד סוף שנות ה־1870, לאחר שורה של אירועים מטלטלים שזעזעו את חייו ואת חיי צרפת. בשנת 1868, באמצע מחקריו על תולעי המשי, הוא לקה בשבץ מוחי שגרם לשיתוק חלקי בצדו השמאלי. זמן קצר לאחר מכן, ב־1870, צרפת ספגה תבוסה משפילה מידי הפרוסים, והקיסר נפוליאון השלישי הודח. למרות זאת, פסטר הצליח להשלים עם הממשלה החדשה את המשא ומתן שהחל מול הקיסר.

הממשלה הסכימה לבנות עבורו מעבדה חדשה, לפטור אותו מתפקידים מנהליים והוראתיים, ולהעניק לו פנסיה ותשלום מיוחד, כדי לאפשר לו להקדיש את כל מרצו לחקר מחלות.

בשנת 1877 החל פסטר לחקור את כולרת העופות והצליח לפתח נגדה חיסון.

בשנת 1881 פיתחו פסטר ועוזריו במעבדה חיסון נגד הגחלת ובכך פתח את הדרך לפיתוח חיסונים שנוצרו באופן מבוקר ומלאכותי במעבדה, ופתח את הדרך לפיתוח חיסונים למחלות רבות נוספות.
פסטר עזר לפתח חיסון לכלבת בעזרת ניסויים רבים, עד אז המחלה הרגה 100 אחוז מהחולים שנדבקו בה. הניסוי המוצלח הראשון בחיסון נגד כלבת בוצע בילד חולה ב-6 ביולי 1885.

בשנת 1887 הוא ייסד את מכון המחקר הרפואי הנושא את שמו: מכון פסטר ועמד בראשו עד למותו.

השבץ משנת 1894 פגע קשות בבריאותו של פסטר; הוא נפטר בשנת 1895 כשהוא מוקף בבני משפחתו, תלמידים וידידים נאמנים.

מחקריו 
א־סימטריה מולקולרית

ממוזער|פסטר הפריד בין צורות הגבישים הימניות והשמאליות ויצר שתי ערימות נפרדות של גבישים: בתמיסה, צורה אחת סיבבה את האור המקוטב שמאלה, והשנייה ימינה, בעוד שתערובת שווה של שתי הצורות ביטלה זו את השפעת זו – ולכן לא סיבבה את האור המקוטב כלל.
בעבודתו המוקדמת של פסטר ככימאי, שהחלה באקול נורמל סופרייר ונמשכה בשטרסבורג ובליל, הוא בחן את התכונות הכימיות, האופטיות והקריסטלוגרפיות של קבוצת תרכובות הידועות כטרטרטים .

ב־1848 הוא פתר בעיה הנוגעת למהותה של חומצה טרטרית. תמיסה של תרכובת זו שמקורה ביצורים חיים סובבה את מישור הקיטוב של האור העובר דרכה. התופעה המוזרה הייתה שחומצה טרטרית שיוצרה בסינתזה כימית לא הפגינה תופעה זו, אף שתגובותיה הכימיות והרכבה היסודי היו זהים.

פסטר הבחין כי לגבישים של טרטרטים יש פאות קטנות, ואז גילה שבתערובות רצימיות של טרטרטים, מחצית מהקריסטלים "ימניים" ומחצית "שמאליים". בתמיסה, התרכובת הימנית הייתה דקסטרורוטטורית, ואילו השמאלית הייתה לוורוטטורית. פסטר קבע שהפעילות האופטית קשורה לצורת הקריסטלים, וכי הסידור הפנימי הא-סימטרי של מולקולות התרכובת הוא הגורם לסיבוב האור. הטרטרטים (2R,3R) ו-(2S,3S) היו איזומריים – תמונות מראה לא חופפות זה של זה. זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוכחה כיראליות מולקולרית, וכן ההסבר הראשון לאיזומריה.

יש היסטוריונים הרואים בעבודה זו של פסטר את "התרומה העמוקה והמקורית ביותר שלו למדע" ואת "התגלית המדעית המשמעותית והמקריות ביותר שלו".

חקר תהליך התסיסה 
פסטר החל להתעניין בתסיסה בזמן עבודתו באוניברסיטת ליל. בשנת 1856 פנה אליו יצרן יין מקומי, מר ביגו (M. Bigot), שבנו היה אחד מתלמידיו של פסטר, וביקש את עצתו לגבי בעיות בהפקת אלכוהול מסלק ובעיות החמצה. פסטר פתח את מחקרו בנושא בכך שחזר ואישר את ממצאיו של תאודור שוואן, שהראה עשור קודם לכן שהשמרים הם יצורים חיים.

על פי חתנו, רנה ואלרי־ראדו (René Vallery-Radot), באוגוסט 1857 שלח פסטר מאמר על תסיסת חומצת החלב לחברת המדעים של ליל, אך המאמר נקרא רק שלושה חודשים לאחר מכן. לאחר מכן פורסם מזכר ב־30 בנובמבר 1857. במזכר פיתח פסטר את רעיונותיו וטען: "כוונתי להראות שכמו שיש תסיסת אלכוהול – שמרי הבירה – המצויה בכל מקום שבו סוכר מתפרק לאלכוהול ולחומצה פחמתית, כך יש גם תסיסת חומצת חלב, שמרים לקטיים מיוחדים, שנמצאים תמיד כאשר סוכר הופך לחומצת חלב."

מזכרו על תסיסת האלכוהול פורסם במלואו בשנת 1858. הכימאים ינס יאקוב ברצליוס ויוסטוס פון ליביג טענו כי תסיסה נגרמת כתוצאה מהתפרקות כימית (אנ-ארובית). פסטר הראה שתיאוריה זו שגויה, וכי השמרים הם שאחראים לתהליך התסיסה המייצר אלכוהול מסוכר. הוא גם הראה שכאשר מיקרואורגניזם שונה מזהם את היין, נוצרת חומצת חלב – מה שגורם להחמצת היין. בשנת 1861 הבחין פסטר שכמות הסוכר המתסיסה לכל חלק של שמרים קטנה יותר כאשר השמרים נחשפים לאוויר. שיעור התסיסה הנמוך יותר בנוכחות חמצן נקרא לימים "אפקט פסטר" .

הפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית
אחד מהשיגיו החשובים הוא הפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית. תאוריה זו הייתה קיימת מזה כ-2000 שנה, וקודמה בידי אריסטו, שערך והרחיב עבודות של פילוסופים קודמים ותאוריות מוקדמות על היווצרות החיים.

בעקבות ניסויי התסיסה שלו, הדגים פסטר שזג הענבים הוא המקור הטבעי לשמרים, וכי ענבים ומיץ ענבים שעברו עיקור אינם תוססים כלל. הוא הוציא מיץ ענבים מתחת לקליפה באמצעות מחטים מעוקרות, וכיסה ענבים בבד סטרילי. בהתאם לתחזית שלו, בשני הניסויים בכלים שעברו סטריליזציה לא נוצר יין.

ממצאיו ורעיונותיו עמדו בניגוד לרעיון המקובל עד לאותו זמן של בריאה ספונטנית ותומרי התאוריה ביקרו את רעיונותיו וממצאיו. הוא ספג ביקורת חריפה במיוחד מפליקס ארשימד פושה , חוקר טבע ומנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע ברואן . כדי לישב את המחלוקת בין שני המדענים הבולטים, הציעה האקדמיה הצרפתית למדעים את פרס אלמבר בסך 2,500 פרנק, שהיה אז סכום גבוה, למי שיוכל להדגים באמצעות ניסוי אם התיאוריה נכונה או שגויה.
ממוזער|300px|הניסוי של לואי פסטר בתחום הפרכת התאוריה של בריאה ספונטנית הדגים שקלקול נוזלים המכילים מצא מזון נגרם על-ידי חיידקים הנישאים על חלקיקי אבק המצויים באוויר, ולא על-ידי האוויר עצמו. ניסויים אלה סיפקו ראיות חשובות שתמכו במהמשך בתורת החיידקים כמקור למחלות.
פושה טען שהאוויר בכל מקום יכול לגרום להיווצרות ספונטנית של יצורים חיים בנוזלים. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא ביצע ניסויים וטען שהם מהווים הוכחה לבריאה ספונטנית. החוקרים האיטלקיפ פרנצ'סקו רדי ולאדזרו ספלנצאני סיפקו ראיות במאמצות ניסויים נגד בריאה ספונטנית. הניסוי של רדי על זבובים הפריך את התאוריה ביחס לזבובים כבר במאה ה-17. ניסויי ספלאנצאני משנת 1765 רמזו שהאוויר מזהם מרקים בחיידקים. בשנות ה־60 של המאה ה־19, פסטר חזר על ניסויים אלו, אך פושה דיווח על תוצאה שונה לאחר שהשתמש בציר אחר.

פסטר ביצע שורה של ניסויים כדי להפריך את הבריאה הספונטנית. הוא הניח נוזל מרותח בכלי, והכניס לכלי אוויר חם. לאחר שסגר את הכלי לא גדלו בו מיקרואורגניזמים. בניסוי אחר, כאשר פתח כלים שהכילו נוזל מרותח, נכנס אבק לכלים וגרם לצמיחת אורגניזמים בחלקם. פסטר ערך חלק מהניסויים שלו סמוך לפסגות הרים. מספר הכלים שבהם הופיעה צמיחת מיקרואורגניזמים היה נמוך יותר בגבהים גבוהים, מה שהראה שבאוויר בגבהים גבוהים יש פחות אבק ופחות אורגניזמים.

פסטר השתמש גם בבקבוקים בעלי "צוואר ברבור" שהכילו מצע מזון נוזלי שעבר חיטוי: צורה זה אפשרה לאוויר להיכנס לכלי דרך צינור ארוך ומתעקל, ודבר זה גרם לכך שחלקיקי האבק נדבקו לדפנותיו, לא הגיעו למצע המזון וכך הוא נותר סטרילי. לא צמחה כל תרבית חיידקים בנוזלים אלה. אם הסירו את הצינור המעוקל או הטו הבקבוקים כך שהנוזל ייגע בדפנות הצוואר המזוהמות באבק שנושא חיידקים כן גדלה תרבית חידקים. הדבר הוכיח שהאורגניזמים החיים שצמחו בנוזלים הגיעו מבחוץ, על גבי אבק, ולא נוצרו ספונטנית מתוך הנוזל עצמו או מפעולתו של אוויר "טהור". פסטר הפריך בכך את תאוריית הבריאה הספונטנית, וזכה ב-1862 בפרס אלמבר הכספי הגדול. הוא אמר:

"לעולם לא תתאושש דוקטרינת הבריאה הספונטנית מהמכה האנושה של ניסוי פשוט זה. אין נסיבה ידועה שבה ניתן לאשר שיצורים מיקרוסקופיים הופיעו בעולם ללא נבגים, ללא הורים הדומים לעצמם."

אלה היו בין הניסויים החשובים ביותר שהפריכו את תורת הבריאה הספונטנית. פסטר נשא סדרה של חמישה דיווחים על ממצאיו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1881, ואלה פורסמו ב־1882 תחת הכותרת:
Mémoire Sur les corpuscules organisés qui existent dans l'atmosphère: Examen de la doctrine des générations spontanées
(“זיכרון על הגופיפים המאורגנים המצויים באטמוספירה: בחינה של תורת הבריאה הספונטנית”).

פיתוח תהליך הפסטור
מחקריו של פסטר הראו כאמור שצמיחת מיקרואורגניזמים היא הגורם לקלקול משקאות כמו בירה, יין וחלב. משקבע זאת, המציא תהליך שבו מחממים נוזלים כגון חלב לטמפרטורה שבין 60 ל־100 מעלות צלזיוס. פעולה זו חיסלה את רוב החיידקים והעובשים שהיו בנוזלים בלי לשנות יותר מדי את תכונות המשקה עצמו.

פסטר וקלוד ברנאר השלימו ניסויים על דם ושתן ב־20 באפריל 1862. פסטר רשם פטנט על התהליך ב־1865 במטרה להילחם ב"מחלת היין". התהליך הזה מכונה כיום פיסטור, על שמו, ולימים הוחל גם על בירה וחלב.

ב־1866 פרסם פסטר את Études sur le Vin ("עיונים ביין") על מחלות היין, וב־1876 פרסם את Études sur la Bière ("עיונים בבירה") על מחלות הבירה.

פיתוח תאוריית החיידקים

בזמן שפסטר החל את מחקריו על תסיסה, וחיידקים המקלקלים מזונות שונים הוא אימץ השקפה בנוגע לסיבת המחלות. הוא ומיעוט של מדענים אחרים סברו שמחלות נגרמות מפעילותם של מיקרואורגניזמים — תאוריית החיידקים כגורמי מחלות. מתנגדיהם האמינו שמחלות, ובעיקר המחלות הקטלניות הגדולות, נובעות בראש ובראשונה מחולשה או מחוסר איזון במצבו הפנימי ובאיכותו של האדם או בעל החיים שנפגע.

זיהומי משקאות הובילו את פסטר להציע שיטות כיצד למנוע חדירה של מיקרואורגניזמים לגוף האדם, רעיון שהוביל את המנתח האנגלי ג׳וזף ליסטר לפתח שיטות אנטיספטיות בניתוחים.

חקר מחלות של תולעי משי
בראשית המאה ה־19 הראה האיטלקי אגוסטינו בסי שמחלת המוסקארדין בתולעי המשי נגרמת מפטרייה המדביקה אותן. מאז 1853 פגעו שתי מחלות – פברין  ופלאשרי  – בכמויות גדולות של תולעי משי בדרום צרפת, ועד 1865 הן גרמו להפסדים עצומים לחקלאים בתעשיית המשי. בשנת 1865 נסע פסטר לעיר אלֶס  ועבד שם חמש שנים, עד 1870.

תולעי משי שחלו בפברין היו מכוסות בקורפוסקלות (גופיפים). בשלוש השנים הראשונות חשב פסטר שהגופיפים הם תסמין של המחלה. בשנת 1870 הגיע למסקנה שהגופיפים הם הגורם לפברין (כיום ידוע שהגורם הוא פטריה מסוג מיקרוספורידיה ). פסטר גם הראה שהמחלה עוברת בתורשה. הוא פיתח שיטה למניעת פברין: לאחר שהנקבות הטילו את ביציהן, חלק מהן נכתשו לעיסה. את העיסה בחנו במיקרוסקופ, ואם נמצאו גופיפים – הושמדו הביצים.

פסטר קבע שבקטריות גורמות למחלת הפלאשרי, אף שכיום מקובל שהגורם העיקרי הוא וירוסים. הפצת הפלאשרי יכולה להיות מקרית או תורשתית. שמירה על היגיינה יכלה למנוע הדבקה מקרית. להטלת ביצים השתמשו בעשים שחללי העיכול שלהם לא הכילו את המיקרואורגניזמים הגורמים למחלה, וכך נמנעה הדבקה תורשתית.

חקר כולרת העופות
הוא החל לחקור את כולרת העופות, והחליט לגדל בתרבית את החיידקים המחוללים את המחלה. פסטר גילה שעופות שנדבקו בחיידקים מוחלשים שגודלו בתרבית פיתחו תסמינים קלים בלבד, בעוד שעופות שנדבקו בחיידקים רגילים, שאינם מוחלשים, מתו כמעט בוודאות.

את החיסון הראשון, נגד מחלת האבעבועות השחורות, פיתח הרופא האנגלי אדוארד ג'נר כבר בסוף המאה ה-18. ג'נר שם לב שנשים שעבדו בחליבת פרות לא נדבקו אבעבועות שחורות. הוא חיסן מטופלים בנגיפים שהדביקו פרות. החידוש של פסטר היה שהוא הצליח לגדל את החיידקים המוחלשים בתנאי מעבדה. גילוי זה איפשר לפתח חיסונים נוספים.

מאבק במחלת הגחלת ופיתוח חיסון במעבדה
250px|ממוזער|טקסט=ציור של פסטר בשנת 1883|ציור של פסטר בשנת 1883
פסטר פיתח חיסון נגד גחלת (אנתרקס), מחלה שקטלה בתקופתו חיות משק רבות.

בעקבות הצלחתו עם כולרת העופות, פסטר יישם שיטת החיסון שפיתח עבור כולרת העופות כדי ליצור חיסון לגחלת (אנתרקס), שפגעה שקטלה בתקופתו חיות משק רבות. בשנת 1877 הנחה פסטר את מעבדתו לגדל בתרבית את החיידקים מדמם של בעלי-חיים נגועים, לאחר גילוי החיידק על-ידי רוברט קוך.

כאשר בעלי-חיים הודבקו בחיידק, התפתחה אצלם מחלת הגחלת, מה שהוכיח שהחיידק הוא הגורם למחלה. הרבה בקר מת בשנים אלה ממחלת הגחלת ב"שדות מקוללים". פסטר שמע שכבשים שמתו מאנתרקס נקברו בשדות הללו. הוא שיער שתולעי אדמה עשויות להביא את החיידקים אל פני הקרקע. הוא מצא חיידקי גחלת בהפרשות של תולעי אדמה, ובכך אושש את ההשערה שלו. הוא המליץ לחקלאים שלא לקבור את בעלי-החיים המתים בשדות.

התעניינותו של פסטר בפיתוח חיסון לגחלת התעצמה מאוד כאשר ב־12 ביולי 1880 אנרי בולה  הקריא בפני האקדמיה הצרפתית למדעים דו"ח מאת הנרי טוסן, וטרינר שלא היה חבר באקדמיה. טוסן פיתח חיסון לגחלת על-ידי הריגת Bacilli בחימום ל־55 מעלות צלזיוס במשך 10 דקות. הוא ניסה את החיסון שלו על שמונה כלבים ו־11 כבשים - מחציתם מתו לאחר הזריקה. זו לא הייתה הצלחה גדולה. כששמע על כך, כתב פסטר מיד לאקדמיה כי הוא אינו מאמין שחיסון המבוסס על חיידקים מתים יכול לעבוד, וכי טענתו של טוסן "מערערת את כל הרעיונות שהיו לי על וירוסים, חיסונים וכדומה".

בעקבות ביקורתו של פסטר, טוסן עבר להשתמש בחומצה קרבולית (פנול) להמתת חיידקי הגחלת ובדק את החיסון על כבשים באוגוסט 1880. פסטר חשב שחיסון מסוג זה, המבוסס על חיידקים מומתים, אינו אמור לעבוד — שכן האמין שחיידקים מוחלשים "צורכים" את חומרי התזונה שהחיידק החי זקוק להם כדי להתרבות. הוא סבר שחמצון החיידקים, כאשר הם נשארים בתרבית לאורך זמן, הופך אותם לפחות אלימים.

עם זאת, מעבדתו של פסטר גילתה שחיידקי הגחלת אינם נחלשים בקלות על־ידי גידול באוויר, משום שהם יוצרים נבגים – בניגוד לחיידק כולרת העופות. בתחילת 1881 גילו במעבדה שגידול חיידקי גחלת בטמפרטורה של כ־42 מעלות צלזיוס מונע מהם לייצר נבגים, ופסטר תיאר את השיטה הזו בנאום שנשא בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב־28 בפברואר. ב־21 במרץ, למרות תוצאות לא עקביות, הוא הודיע על הצלחה בחיסון כבשים. בעקבות ההודעה הציע הווטרינר היפוליט רוסינול (Hippolyte Rossignol) שחברת החקלאות של מֶלוּן תארגן ניסוי לבדיקת החיסון של פסטר. פסטר חתם על הסכם לקבל את האתגר ב־28 באפריל.
ממוזער|250px|טקסט=לואי פסטר בניסוי ב-Pouilly-le-Fort|לואי פסטר בניסוי ב-Pouilly-le-Fort
עוזריו של פסטר, רוּוֹ (Roux) ורְשַמְבֶּרְלָן (Chamberland), שהוטל עליהם לבצע את הניסוי, חששו מאמינותו הנמוכה של החיסון המוחלש, ולכן רשמברלן הכין בחשאי חיסון חלופי באמצעות המטרה כימית. מבלי לחשוף את שיטת ההכנה לאיש מלבד פסטר, ביצעו רוּוֹ ורשמברלן את הניסוי הפומבי במאי בפוּיְי־לֶה־פוֹר  שבחבל איל-דה-פראנס. 58 כבשים, שני עיזים ו־10 פרות שימשו בניסוי; ב־5 וב־17 במאי 1881, מחציתם קיבלו את החיסון בעוד שהמחצית השנייה לא טופלה. ב־31 במאי הזריקו רוּוֹ ורשמברלן לבעלי־החיים תרבית טרייה ואלימה של חיידקי הגחלת. התוצאה הרשמית נצפתה ונותחה ב־2 ביוני בנוכחות יותר מ־200 צופים, כשפסטר עצמו נוכח. התוצאות היו כפי שפסטר העז לנבא: "הנחתי ששש הפרות המחוסנות לא יחלו קשות, בעוד ארבע הפרות שלא חוסנו ימותו, או לפחות יחלו קשות." ואכן, כל הכבשים והעזים המחוסנים שרדו, בעוד שאלה שלא חוסנו מתו או גססו לעיני הקהל.

בדו"ח שהגיש לאקדמיה הצרפתית למדעים ב־13 ביוני 1881 כתב פסטר:

פסטר לא חשף ישירות כיצד הוכן החיסון במבחן בפוּיְי־לֶה־פוֹר. אף שדיווחו תיאר אותו כחיסון "חי", מחברות המעבדה שלו מראות שבעצם השתמש בחיסון שמבוסס על חיידקים מומתים באשלגן דיכרומט – לפי השיטה שפיתח רשמברלן, הדומה מאוד לשיטתו של טוסן.

הרעיון שצורה מוחלשת של מחלה מעניקה חסינות בפני הגרסה האלימה שלה לא היה חדש; הדבר היה ידוע זמן רב לגבי אבעבועות שחורות. הזרקת נגיף האבעבועות (וריאולציה) גרמה למחלה קלה בהרבה ושיעור תמותה נמוך בהרבה ביחס להדבקה טבעית. אדוארד ג'נר חקר בסוף המאה ה־18 את השימוש באבעבועות הבקר (וַקְסִינִייָה) ליצירת חסינות צולבת בפני אבעבועות שחורות, ובראשית המאה ה־19 החיסון התפשט ברוב אירופה.

ההבדל בין חיסון האבעבועות לבין חיסון הגחלת או כולרת העופות היה שאת שתי המחלות האחרונות ניתן היה להחליש באופן מלאכותי במעבדה – ולכן לא היה צורך למצוא בטבע גרסה מוחלשת של הגורם למחלה..

פיתוחם של מחוללי־מחלה מוחלשים באופן מלאכותי על־ידי פסטר חולל מהפכה במחקר מחלות זיהומיות, ופסטר העניק למחלות המוחלשות הללו את השם הכללי "חיסונים", לכבוד גילויו של ג'נר.

 פיתוח חיסון לכלבת 
פסטר עזר לפתח חיסון לכלבת בעזרת ניסויים רבים; הניסוי המוצלח הראשון בוצע בילד חולה ב-6 ביולי 1885. בעקבות הצלחתו, הגיעו אליו פניות מרחבי אירופה של אנשים שננשכו על ידי חיות משוטטות.

 הנצחה ומורשת 
מספר מושגים במדע ובתעשייה קרויים על שם פסטר ביניהם:
 פסטור - תהליך חימום משקאות כמו יין בירה וחלב, עד קרוב לטמפרטורת הרתיחה ומקורר במהירות, במטרה להרוג פתוגנים בנוזל מבלי לפגוע בטעמו או בערכו התזונתי. התהליך מאריך את חיי המדף של המזון.
 אפקט פסטר  - תופעה שבה נוכחות חמצן מעכבת תסיסה (כמו ייצור אתנול בשמרים) וגורמת לתאים לעבור לנשימה אירובית, שמפיקה יותר אנרגיה (ATP)
 נקודת פסטר  נקודה בה רמת חמצן של כ־0.3% מנפח האוויר והיא הסף שמעליו מיקרואורגניזמים פקולטטיביים — כאלה היכולים להתקיים גם עם חמצן וגם בלעדיו — עוברים מתסיסה לנשימה אירובית.
 פיפטת פסטר  - מכשיר המשמש להעברת כמויות קטנות של נוזלים.
 Pasteur–Chamberland filter  - מסנן מים שהומצא בשנות ה-80 של המאה ה-19.

מכון פסטר בפריז ממשיך עד היום במפעל בו החל לואי פסטר, בפיתוח חיסונים ותרופות למחלות. בנוסף קיימים מכוני לואי פסטר נוספים - בקוריאה הדרומית , אלג'יר, וייטנאם ואיראן . "רשת פסטר" היא רשת של 32 מוסדות מחקר ב-25 מדינות. 

אוניברסיטת לואי פסטר  בשטרסבורג נקראת על שמו.

כמו כן, בתי הספר ליסֵה פסטר בנייוי־סיר־סן בצרפת וליסֵה לואי פסטר בקלגרי, אלברטה, קנדה ובתי ספר תיכון רבים ברחבי העולם. בדרום אפריקה קיימים בתי החולים הפרטיים "לואי פסטר" בפרטוריה ו"Life Louis Pasteur" בבלומפונטיין. גם בית החולים האוניברסיטאי לואי פסטר בעיר קושיצה, סלובקיה, נושא את שמו.

מכון פסטר (ירושלים) שנוסד בשנת 1913 על ידי הד"ר אריה בעהם לצורך מניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים היה קרוי על שמו. המכון פעל עד שנות ה-40 של המאה ה-20.

מוזיאון פסטר  נמצא במכון פסטר בפריז.

חצי האי פסטר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו. וכן האי פסטר ב אנטארקטיק והר פסטר בניו זילנד.

קיים מכתש פסטר בירח , מכתש נוסף על שמו במאדים וכן אסטוריד על שמו.

במקומות רבים ברחבי העולם קרויים רחובות על שמו. בארצות הברית, למשל, יש רחובות על שם פסטר בפאלו אלטו ואירוויין שבקליפורניה, בבוסטון ובפולק שבפלורידה, ליד המרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו; וכן בז'ונקייר שבקוויבק; בסן סלבדור דה חוחוי ובבואנוס איירס (ארגנטינה); בגרייט ירמאות' שבנורפוק, בריטניה; בג'ריקו ובוולגורו בקווינסלנד, אוסטרליה; בפנום פן בקמבודיה; בהו צ'י מין סיטי ובדה נאנג, וייטנאם; בבתנה שבאלג'יריה; בבאנדונג שבאינדונזיה; בטהראן שבאיראן; ליד הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת ורשה בפולין; סמוך לאוניברסיטה הרפואית של אודסה באוקראינה; במילאנו שבאיטליה; ובבוקרשט, קלוז'-נאפוקה וטימישוארה שברומניה. שדרות פסטר בסייגון, וייטנאם, הן מהרחובות היחידים בעיר ששימרו את שמם הצרפתי. גם שאנז לואי פסטר באזור הרפואי-אקדמי לונגווד בבוסטון נקרא על שמו, בהתאם למנהג הצרפתי שבו המילה "שדרה" קודמת לשם המוקדש. בתל אביב יפו רחוב לואי פסטר נמצא בסמוך לנמל יפו.

בשנת 1936 הופק הסרט "סיפורו של לואי פסטר"  בכיכובו של השחקן פול מוני

פסל של פסטר ניצב בבית הספר התיכון סן רפאל שבסן רפאל, קליפורניה. דיוקן ברונזה שלו נמצא בקמפוס הצרפתי של המרכז הרפואי קייזר פרמננטה בסן פרנסיסקו; הפסל עוצב בידי הארייט ג. מור וניצוק ב-1984 בידי Artworks Foundry.

בשנת 1995, במלאת מאה שנה למותו של פסטר, נוסדה מדליית אונסק"ו/מכון פסטר  היא מוענקת אחת לשנתיים "כהוקרה על מחקר מצטיין בעל תרומה משמעותית לבריאות האדם".

האקדמאי הצרפתי אנרי מונדור אמר: "לואי פסטר לא היה רופא ולא היה מנתח, אך איש לא עשה למען הרפואה והכירורגיה כמוהו."

לקריאה נוספת
 האויב מבעד למיקרוסקופ : חיי לואי פסטר מאת: ס' קוזניצובה. תל אביב, הוצאת מסדה, 1919
 פאסטר ומדע זמננו מאת רניי דיבוס. תל אביב, דביר, 1966
 הנער העקשני: חיי לואי פסטר מאת יאנוש קורצ'אק, (1935). הוצאת מ. נוימן 1957 / מפולנית - שמשון מלצר, הוצאת אדם, 1978.

קישורים חיצוניים

 רועי צזנה, 
 איתי נבו, יין, משי, חיי אדם: 190 שנה להולדת פסטר, המאור הקטן, רשת ב', דצמבר 2012







הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריה של הרפואה
קטגוריה:חוקרי טבע
קטגוריה:אימונולוגים צרפתים
קטגוריה:כימאים צרפתים
קטגוריה:מיקרוביולוגים צרפתים
קטגוריה:בקטריולוגים צרפתים
קטגוריה:מפתחי חיסונים
קטגוריה:זוכי מדליית קופלי
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית למדעים
קטגוריה:צרפתים חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ליל צפון צרפת
קטגוריה:סגל אוניברסיטת שטרסבורג
קטגוריה:בוגרי אקול נורמל סופרייר
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי צרפת
קטגוריה:מדענים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:זוכי מדליית רמפורד
קטגוריה:כלבת
קטגוריה:סטריאוכימאים
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ברית המועצות
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1822
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1895