קרל פופר

קרל ריימונד פופר (בגרמנית: Karl Raimund Popper;  28 ביולי 1902 – 17 בספטמבר 1994) היה פילוסוף ממוצא יהודי-אוסטרי, מהפילוסופים המשפיעים ביותר במאה ה-20 בכלל, ובפילוסופיה של המדע בפרט.

פופר ידוע בדחייתו את האפיון הקלאסי של השיטה המדעית כאינדוקטיבית, קרי כמתקדמת וכצוברת ביסוס מן הפרט (תצפיות וניסויים) אל הכלל (חוקי הטבע). בניגוד לכך העמיד פופר את הצעתו לקריטריון ההפרכה על בסיס דדוקטיבי: יש להחשיב כמשתייכות למדע האמפירי רק מערכות תאורטיות הניתנות לסתירה על ידי תצפית או מצב עניינים כלשהו. זאת, בשל אי-סימטרייה לוגית: בעוד שתוצאות אמפיריות, רבות ככל שתהיינה, לא יכולות להוכיח מערכת תאורטית, די לעיתים בתוצאה אחת על מנת להפריכהּ, בכך שתסתור אחת או יותר מההשלכות הלוגיות של המערכת.

מתוך ניתוח זה עודד פופר גישה לפיה במדע אנו מפעילים באופן יזום ביקורת מחמירה ככל האפשר כלפי השערותינו, בניסיון לחשוף את השגיאות בהן. בהמשך הרחיב והכליל גישה זו לתחומי ידע נוספים, בפילוסופיה שאותה כינה "רציונליות ביקורתית" .

כן ידוע פופר בשל הגנתו הנמרצת על הדמוקרטיה הליברלית ועל עקרונות הביקורתיות החברתית, שלהשקפתו, הם עקרונות היסוד בדרך לחברה פתוחה ומשגשגת.

ביוגרפיה 
פופר נולד בווינה, בירת אוסטריה, לסימון, עורך דין, ולג'ני לבית שיף. כמו יהודים רבים בווינה באותה תקופה, הוריו נטשו את היהדות והמירו את דתם לנצרות לותרנית. גם לאחר מכן, רוב מכריהם, וכן אלו של קרל בווינה, היו יהודים.

לאוניברסיטת וינה נרשם בשנת 1918 אף על פי שאת בחינות הבגרות השלים רק בגיל 20. בתקופה שלאחר מלחמת העולם, חוזה ורסאי והאינפלציה הגואה, ירדה משפחתו מנכסיה ופופר נאלץ לעבוד למחייתו במקביל ללימודיו, כמורה למדעים וכנגר.
ממוזער|שלט רחוב ע"ש קרל פופר ב"קריית-המדע" בנתניה
בשנת 1928 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת וינה, בהנחייתו של הפסיכולוג והבלשן הגרמני קרל לודוויג בילר . עבודתו עסקה בשאלת המתודה המדעית בפסיכולוגיה קוגניטיבית. במהלך השנים 1931–1932 ניסח את כתבי היד לספרו הראשון בפילוסופיה של המדע, "שתי בעיות היסוד של תאוריית הידע" (שלא פורסם במקור, וראה אור רק ב־1979) ולאחר מכן פרסם ב־1934 את ספרו "היגיון התגלית המדעית", שהציג בין השאר את עקרון ההפרכה המזוהה עימו.

בשנת 1937, בעקבות עליית הנאציזם, היגר לניו זילנד, שם לימד פילוסופיה וכתב את ספרו המשפיע והנודע "החברה הפתוחה ואויביה". בשנת 1946 היגר לבריטניה, והתמנה לפרופסור ב"לונדון סקול אוף אקונומיקס", שבו לימד לוגיקה ומתודה מדעית. בשנת 1965 קיבל תואר אבירות מידי מלכת בריטניה.

קרל פופר נפטר ב-17 בספטמבר 1994, בגיל 92.

רחוב על שמו קרוי בקריית המדע בעיר נתניה.

 הגותו הפילוסופית 
 רקע לרעיונותיו 
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה רווחו באוסטריה ובאירופה כולה שלל תורות אידאולוגיות. ב-1919 פופר הצעיר נטה לסוציאליסט, אך המציאות הקשה בהונגריה תחת שלטונו של בלה קון והצידוקים האידאולוגיים המרקסיסטיים לשפיכות דמים כחלק בלתי נמנע של שבירת הסדר הישן, הביאו אותו להתרחקות מהממסד המרקסיסטי. גם כשלאחר מכן תיאר את עצמו כסוציאליסט, כיוון לכך שהוא מחויב לצדק חברתי, ולא להיותו חלק מקולקטיב רעיוני במסגרת מאורגנת של מפלגה. לאחר מכן ביטא השקפות שלפיהן סוציאליזם ממוסד מביא לדיכוי ושהחירות קודמת לשוויון, ובהיעדרה לא ייתכן שוויון בין מי שאינם בני חורין.

כישלונן של המפלגות הדמוקרטיות במניעת השתלטות רוח הפשיזם על הפוליטיקה האוסטרית בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, הטריד רבות את פופר. יצירותיו החשובות ביותר בתחום מדעי החברה – "דלות ההיסטוריציזם" ו"החברה הפתוחה ואויביה" – נכתבו בהשראת מאורעות אלו וייצגו, במובן מסוים, את האידאולוגיות הטוטליטריות ותאוריות שונות של דטרמיניזם חברתי ששלטו אז בפוליטיקה של מרכז אירופה.

ספריו סיפקו הגנה על הליברליזם הדמוקרטי, בצורה של פילוסופיה פוליטית וחברתית. הם גם סיפקו ביקורת נרחבת על הנחות היסוד הפילוסופיות שעמדו ביסודן של כל צורות הטוטליטריזם בתקופתו.

פופר מצא עניין בתאוריות המדעיות והפילוסופיות שצמחו על רקע חיי הרוח האוסטריים, שהתפתחו בצל הסתלקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית וירידתה של אוסטריה ממעמדה החשוב בפוליטיקה האירופית. בחיי הרוח לקחו חלק איינשטיין, פרויד, החוג הווינאי בהנהגת מוריץ שליק ועוד.

פעילותו של איינשטיין משכה את פופר לכיוון הפיזיקה. בניגוד לרעיונותיהם של פרויד, מרקס והוגים אחרים, קסמה לפופר העובדה שבפיזיקה, לשיטתו, ניתן להתעמת עם העובדות ולהפריכן במידת האפשר. מבחן ההפרכה הפך בהמשך דרכו של פופר לנושא מרכזי בהגותו.

פילוסופיה של המדע
פופר טבע את עקרון ההפרכה. על-פי עיקרון זה, מערכת תאורטית היא מדעית אם ניתן לחשוב על דרך להפריכה ובכך להעמידה במבחן. רעיון ההפרכה נובע מתפיסתו היסודית שהאמת נפרדת מעולם התופעות, ובאופן עקרוני לא ניתן לאדם להגיע אליה באופן תקף לוגית – זאת בשל בעיית האינדוקציה – ושמעניק איזשהו ביטחון אפיסטמי. כיוון שלוגית ניסיונות ותצפיות לא יכולות להוכיח את אמיתותה של מערכת תאורטית, ואילו די בהפרכה אחת בלבד כדי לשלול אותה – יכול המדע להתקדם, גרס פופר, מהפרכה להפרכה. ככל שהצטברות ההפרכות גדלה, כך יהיה המדע קרוב יותר להגשמת תכליתו, האמת. מסיבה זו הוא טען כי רעיון שאין אפשרות למצוא מבחן להפרכתו אינו רעיון מדעי (אך אין זאת אומרת שהוא אינו רעיון מעניין, חשוב ואף תורם להעשרת התרבות או ליכולתנו להשליט סדר בבואנו לתאר את חלקי המציאות שאינם ניתנים לתיאור מדעי). מסיבה זו, התאוריות של פרויד ומרקס אינן מדעיות, כיוון שלא ניתן עד כה לנסח מבחן שבמסגרתו הן עלולות להתברר כשגויות (הן אינן ניתנות להפרכה). תאוריה האוחזת בכלים נזילים כל כך עד שהיא יכולה להסביר כל תופעה, אינה יכולה להיחשב למדעית, בהיותה גמישה מספיק על מנת להסביר מדוע ההפרכה אינה תקפה. הפרוידיאנים יכולים, למשל, לבטל כל טענה לאי תקפותה של תורתם בתירוץ שטוען הטענה נמצא במצב של הכחשה, והמרקסיסטים יכולים לטעון שההיסטוריה מראה שהפועלים ימרדו. אם אכן ימרדו אזי תוכח התאוריה המרקסיסטית כנכונה, אך גם אם לא ימרדו, עדיין התאוריה לא תופרך, שכן אז יינתן הנימוק שהפועלים אינם מורדים משום שהם נמצאים תחת השפעתה של תודעה כוזבת.

פופר טען כי המדע אינו מתקדם באופן אינדוקטיבי על ידי הכללה של תצפיות לכדי חוקים כלליים ואימותם של חוקים אלה. בהיותו מושפע מבעיית האינדוקציה של יום, טען פופר שהמדע לעולם אינו יכול להוכיח את נכונותם של חוקי טבע. לכל היותר הוא יכול להעמיד את התאוריות שלו למבחן, לנסות לפסול טענות בלתי נכונות, וכן לבחור בתאוריה מסוימת מבין תאוריות מתחרות. המדע מסביר את המציאות על דרך השלילה, מדוע אירועים מסוימים אינם יכולים להתרחש. לדוגמה, הטענה שאי אפשר לשאת מים בכברה (מסננת) ממקום למקום. שום מדען לא ינסה להוכיח טענה כזו על ידי ניסיונות אינסופיים לבצע את המשימה הזו. בנוסף, פופר היה ריאליסט. הוא האמין שבאמצעות השיטה המדעית שניסח על השערות והפרכות, המדע משתפר ומתקרב לתיאור האמת שבטבע.

 רציונליות 
פופר טען שהרציונליות אינה מוגבלת לתחום התאוריות האמפיריות או המדעיות, אלא שהיא רק מקרה מיוחד של שיטת הביקורת הכללית, השיטה של מציאת הסתירות וחיסולן ללא טענות אד-הוק. לפי השקפה זו, דיון רציונלי על רעיונות מטאפיזיים, על ערכים מוסריים ואפילו על מטרות, הוא בהחלט אפשרי. סטודנט של פופר, הפילוסוף ויליאם בארטלי השלישי, ניסה להקצין רעיון זה, וטען כי לא זו בלבד שביקורתיות יכולה לחרוג מעבר לידע האמפירי, אלא ניתן גם למתוח ביקורת על כל דבר בצורה "רציונלית".

פופר התנגד לתאוריית הצידוק במדע – תזה שהיא חלק מתורת ההכרה – המנסה להבין את ההצדקה של ההנחות והאמונות.

לטענתו, הפילוסופיה המסורתית מוטעה על ידי "העיקרון המדומה של סיבה מספקת". הוא סבור כי שום הנחה אינה יכולה להיות מוצדקת לעולם (באופן "מלא" ושלם) ולכן היעדר ראיות אינו ראיה להיעדר. במקום זאת, יש לבחון בדקדקנות את התאוריות. בשיטה המדעית, המטרה אינה למצוא או להוסיף טענות שמצדיקות או מוכיחות את התאוריה, אלא עלינו לחפש טעויות, סתירות ושגיאות בתאוריה כדי לחזק את נכונותה.

הוא כותב:

פילוסופיה של מדעי החברה
פופר תרם לפילוסופיה של מדעי החברה שלושה רעיונות מרכזיים הקשורים זה בזה:

אינדיבידואליזם מתודולוגי – לפי רעיון זה, שבו תמך גם ההוגה והכלכלן היהודי לודוויג פון מיזס, על מדעי החברה להסביר את המציאות החברתית באמצעות פעולותיהם של יחידים ויחידים בלבד. פופר התנגד להשקפה, המזוהה עם קרל מרקס, שקיימות קבוצות בחברה, כגון מעמדות, שהאינטרסים שלהן אינם ניתנים לרדוקציה לאינטרסים האינדיבידואליים של חבריהן.

ניתוח סיטואציה  – פופר קובע כי על מנת לתאר את התנהגותם של יחידים, על מדעי החברה לבנות מודל של סיטואציה טיפוסית, שבתוכה פועלים אנשים כיחידים. פעולותיהם של האנשים בתוך המודל יוצרות תוצאות שאליהן התכוונו וכן תוצאות לא מכוונות. למשל, עסקאות שאנשים מבצעים כיחידים עשויות להביא לעליית מחירים. ניתוח הסיטואציה מנוגד לגישה שפופר מכנה "תאוריית הקנוניה", הטוענת שכדי להסביר מצבים חברתיים מסוימים עלינו לבחון אילו אינטרסים הם משרתים. את תאוריית הקנוניה מזהה פופר עם מרקס, שמסביר את התפתחות החברה המודרנית כמשרתת את האינטרסים של מעמד הבורגנות.

עקרון הרציונליות – פופר קובע כי על מדעי החברה להניח שהאנשים פועלים בתוך הסיטואציה באופן הקשור והמותאם למציאות אותה פוגשים. עקרון הרציונליות מנוגד לגישת הפסיכולוגיזם, שאותה פופר מבקר, הטוענת שעל מדעי החברה להסביר התנהגות אנושית על ידי רדוקציה שלה לחוקים פסיכולוגיים בסיסיים.

פילוסופיה פוליטית
ספרו החשוב ביותר בתחום הפילוסופיה הפוליטית, "החברה הפתוחה ואויביה", נכתב במהלך מלחמת העולם השנייה ויצא לאור בשנת 1945. פופר מצביע בספר על אפלטון כאביו הקדמון של הטוטליטריזם, ותוקף גם את הגל ומרקס. בספר מגן פופר על ליברליזם, ה"חברה הפתוחה", על חשיבה ביקורתית ועל אחריות אישית של אנשים לפעולותיהם, ומגדירם כחיוניים לתפקודה התקין של החברה. רעיונות אלה עולים בקנה אחד עם פילוסופיית מדעי החברה שלו.

בנוסף, ספר חשוב נוסף של פופר הוא "דלות ההיסטוריציזם", שהוא ביקורת על המתודולוגיה של מדעי החברה. פופר ראה בהיסטוריציזם את התאוריה שההיסטוריה מתפתחת באופן בלתי נמנע ועל פי חוקים כלליים ידועים שמובילים לסיום סופי ודטרמיניסטי. הוא טען כי תפיסה זו היא אחת ההנחות התאורטיות העיקריות העומדות בבסיס רוב הצורות של סמכותנות וטוטליטריזם.

הוא מוסיף כי ההיסטוריציזם מבוסס על הנחות מוטעות לגבי טבעם של חוקיות מדעית ושל ניבוי. מאחר שצמיחת הידע האנושי היא גורם סיבתי בהתפתחות האנושית במהלך ההיסטוריה, ומאחר ש"שום חברה לא יכולה לחזות, מדעית, את מצב-הידע העתידי שלה", נובע מכך, לטענתו, שלא יוכל להתקיים מדע ניבויי של ההיסטוריה האנושית. עבור פופר, האינדטרמיניזם המטאפיזי וההיסטורי הולכים יד ביד.

 פרדוקס הסובלנות 
אף על פי שפופר תמך בסובלנות, הוא טען שאין "לסבול" את חוסר הסובלנות, שכן אם הסובלנות תאפשר לאי-סובלנות לפרוח לחלוטין, הסובלנות תהפוך למאוימת ושברירית. פרדוקס הסובלנות טוען כי יש צורך להגן על סובלנות על ידי חוסר סובלנות לחוסר סובלנות. את פרדוקס הסובלנות הוא מתאר בספרו "החברה הפתוחה ואויביה":

פופר היה אנטי לאומני והתנגד לציונות.

 מטאפיזיקה 
 אמת 
 פלורליזם קוסמולוגי 
עבור פופר, מושא הידע הוא אובייקטיבי, במובן שאינו תלוי בנושא הידיעה, ובעל מעמד אונטולוגי (כלומר, הידע הוא אובייקט).

בעקבות זאת, הוא הציע שלושה עולמות:

 העולם הראשון – העולם הפיזי, או המצבים הפיזיים.
 העולם השני – עולם התודעה או ההכרה (mind), כלומר מצבים נפשיים, רעיונות ותפיסות.
 העולם השלישי – גוף הידע האנושי הבא לידי ביטוי בצורות רבות, או תוצרי העולם השני שבאים לידי ביטוי באמצעות החומרים של העולם הראשון (כלומר, ספרים, מסמכים, ציורים, סימפוניות, וכל תוצרי התודעה האנושית).

לדעתו, לעולם השלישי השפעה על העולם הראשון (דרך העולם השני), באותו אופן ששביל של בעלי חיים הוא תוצר של בעלי חיים אינדיבידואלים המחפשים פתרונות לבעיות.

תיאור זה של המציאות נועד להתעמת עם תפיסות פיזיקליסטיות ומוניסטיות מתחרות, שהעניקו מעמד רדוקטיבי או סובייקטיביסטי לידע אנושי. פילוסופים רבים בני זמננו, כמו דניאל דנט, לא אימצו את השערתו של פופר לגבי "שלושה עולמות" מפני שלדעתם ההשערה מזכירה יותר מדי את הדמיון לדואליזם גוף–נפש.

 בחירה חופשית 
פופר וחברו משכבר הימים, ג'ון אקלס, עסקו במשך שנים רבות בבעיית הרצון החופשי, ובדרך כלל הסכימו על תאוריית הדואליזם האינטראקציוניסטי. עם זאת, למרות גישתו של פופר, הוא לא סבר שהנפש היא עצם  נפרד מהגוף: הוא חשב שתכונות נפשיות-פסיכולוגיות או אספקטים של בני אדם נבדלים זה מזה – קיימים שני עולמות, אחד של תכונות מנטליות ואחד של תכונות פיזיות .

בשנת 1965, כאשר העביר את הרצאת "ארתור הולי קומפטון" השנייה, פופר חזר על הרעיון של אינדטרמיניזם קוונטי כמקור וכבסיס לחופש האדם. אקלס הציע כי "נירונים בעלי נוכחות חשובה" עשויים לסייע בקבלת החלטות במוח. פופר מתח ביקורת על הרעיון שאירועים קוונטים "מוגברים" משפיעים על קבלת ההחלטות. הוא מרחיב:

פופר הבחין במשהו שאינו הצורך ל"שילוב" של אקראיות ("מזל") והכרחיות כדי להסביר את החירות, ואמר, "החירות היא לא מזל בלבד, אלא היא התוצאה של אינטראקציה מתוחכמת בין דבר כמעט אקראי או אקראי לגמרי, ודבר כמו שליטה מגבילה או סלקטיבית".

בספרו משנת 1977 עם ג'ון אקלס, "העצמי והמוח שלו" (The Self and its Brain), פופר מגבש לבסוף מודל דו-שלבי ברצף זמני. הוא משווה בין רצון חופשי ובין אבולוציה דרוויניסטית וברירה טבעית:

 דת ואלוהים 
בראיון שהעניק בשנת 1969 (שאותו התנה שיש לשומרו בסוד עד לאחר יום מותו) פופר סיכם את עמדתו על אלוהים:

הוא התנגד לדת המאורגנת, ואמר כי "היא נוטה להשתמש בשמו של אלוהים לשווא", תוך שהוא מציין את סכנת הפנאטיות בשל קונפליקטים דתיים: "כל העניין חוזר למיתוסים שלמרות היותם בעלי גרעין של אמת, אין בהם אמת כלל וכלל. למה המיתוס היהודי צריך להיות נכון והמיתוסים ההודיים והמצריים אינם נכונים?".

במכתב נוסף בנושא הוא הדגיש את עמדתו הסובלנית: "אף על פי שאני לא בעד הדת, אני חושב שאנחנו צריכים להראות כבוד לכל מי שמאמין בצורה כנה בדת".

 השפעה 
פופר מילא תפקיד חיוני ומרכזי ביצירת הפילוסופיה של המדע כתחום נפרד, מתוחם ואוטונומי מפילוסופיה "רגילה", בעיקר דרך יצירותיו הפורות והמשפיעות, וגם בזכות השפעתו על בני דורו ועל הסטודנטים שלמדו תחתיו.

בשנת 1946 ייסד את המחלקה לפילוסופיה, לוגיקה ושיטה מדעית ב"בית הספר לכלכלה של לונדון", ושם הרצה והשפיע על החוקרים אימרה לקטוש ועל פול פייראבנד, שניים מההוגים המובילים בפילוסופיה של המדע (שניהם הושפעו עמוקות מהגותו של פופר, אף על פי שפייראבנד חלק עליו לחלוטין ולקטוש שינה חלקים מתורתו).

על אף שקיימת מחלוקת לגבי מידת ההשפעה, לפופר היה קשר הדוק וממושך עם הכלכלן פרידריך האייק, שגם הוא הגיע לבית הספר לכלכלה של לונדון מווינה. כל הוגה הצליח למצוא תמיכה ודמיון בעבודתו ובהגותו של האחר, והם אף ציטטו אחד את השני לעיתים קרובות. במכתב ששלח בשנת 1944, כתב פופר על האייק: "אני חושב שלמדתי ממך יותר מאשר מכל הוגה חי אחר, מלבד אולי אלפרד טרסקי". פופר הקדיש את ספרו "השערות והפרכות" להאייק. מצידו, האייק הקדיש אוסף של מאמרים ומחקרים בתחומים כמו פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה לפופר, ובשנת 1982 אמר עליו: "... מאז שספרו "הלוגיקה של הגילוי המדעי"  יצא לראשונה ב-1934, הפכתי לחסיד שלם של התאוריה המתודולוגית שלו".

לפופר היו גם חברויות ארוכות עם הוגים נוספים כמו חוקר תולדות האמנות ארנסט גומבריך, הביולוג הבריטי פיטר מדאוור, ומדען המוח האוסטרלי ג'ון קריו אקלס. המשפטן הגרמני ריינהולד ציפליוס העיד על עצמו כי הוא משתמש בשיטתו של פופר של "ניסוי וטעייה" בפילוסופיה המשפטית שלו.

השפעתו של פופר, הן באמצעות עבודתו בפילוסופיה של המדע והן באמצעות הפילוסופיה הפוליטית שלו, התרחבה גם מעבר לשערי האקדמיה. אחד מתלמידיו של פופר בבית הספר לכלכלה של לונדון היה ג'ורג' סורוס, שהפך מאוחר יותר לאיש עסקים מצליח, שתרם כספים ל"מכון החברה הפתוחה", מכון מחקר לכבוד ספרו של פופר "החברה הפתוחה ואויביה".

 ביקורת 
רוב הביקורת הפילוסופית על פופר נוגעת לטיעוניו לגבי מושג ההפרכה.

יש הטוענים כי לעיתים קרובות רעיונותיו של פופר נתפסים בטעות כסוג של לוגיקה "קשה" של אמת, מכיוון שהיסטורית הם הופיעו בעת ובעונה אחת עם הפוזיטיביזם הלוגי, שחסידיו סברו בטעות שמטרותיו של פופר זהות לשלהם. הביקורת החריפה ביותר על פופר מצד הפילוסופיה של המדע הועלתה על ידי תלמידו לשעבר פול פייראבנד בספרו "נגד המתודה", שבו הוא טוען כי אין שיטה מדעית אחת תקפה, וכי עקרון ההפרכה של פופר מגביל את היצירתיות והחופש של המדע.

בפילוסופיה של המדע ישנה השערה הנקראת "הוליזם אפיסטמולוגי" (Epistemological Holism, או תזת קוויין–דוהם) הטוענת כי אי-אפשר לבחון היפותזה אחת בפני עצמה, שכן כל היפותזה מגיעה כחלק מסביבה שלמה של תאוריות. לכן, אנו מסוגלים לומר רק כי כל "החבילה" של התאוריות הרלוונטיות הופרכו, אבל איננו יכולים לומר בוודאות איזה רכיב של החבילה חייבים להחליף. דוגמה לכך ניתנת על ידי גילוי כוכב הלכת נפטון: כאשר התגלה שתנועתו של אורנוס אינה תואמת את התחזיות של חוקי ניוטון, התאוריה שקיימים שבעה כוכבי לכת במערכת השמש הוכרזה כשגויה, ולא חוקי ניוטון עצמם. פופר התייחס לביקורת זו על עקרון ההפרכה בפרקים 3 ו-4 של "היגיון התגלית המדעית", ואף בפרסומים מוקדמים יותר. בעיני פופר, הניסיון הבין-אישי לצמצום ולבידוד השגוי במערכת התאורטית שלנו – באופן פליבילי – הוא בעצמו חלק מהפעילות המדעית.

ספריו

בחלק מספריו עברה תקופה ארוכה בין פרסומם במקור, בדרך כלל בגרמנית, לבין תפוצתם בשפה האנגלית. סדר הספרים לפי ההופעה המקורית:
 היגיון התגלית המדעית (The Logic of Scientific Discovery, 1934/1959)
 דלות ההיסטוריציזם (The Poverty of Historicism, 1936/1957)
 החברה הפתוחה ואויביה (The Open Society and Its Enemies, 1945)
 השלמות ל"הלוגיקה של הגילוי המדעי" (3 ספרים) (Postcript to The Logic of Scientific Discovery: Realism and the Aim of Science; The Open Universe; Quantum Theory and the Schism in Physics, 1957/1982-3)
 השערות והפרכות (Conjectures and Refutations, 1963)
 ידע והבעיה הפסיכופיזית (1968/1996 ,Knowledge and the Mind-Body Problem)
 ידע אובייקטיבי: הגישה האבולוציונית (1972 ,Objective Knowledge: An Evolutionary Approach)
 מסע שאינו תם: אוטוביוגרפיה אינטלקטואלית (1976 ,Unended Quest: An Intellectual Autobiography)
 העצמי ומוחו (The Self and Its Brain, 1977)

ספריו שתורגמו לעברית
 החברה הפתוחה ואויביה, עורך - יוסף אגסי, תרגום - אהרן אמיר, הקדמה - יובל שטייניץ, הוצאת שלם, 2003.
 דלות ההיסטוריציזם, עורך - ברק בן-נתן, תרגום - פנינה זייץ, מבוא - זאב לוי, הוצאת שלם, 2009.
 היגיון התגלית המדעית - תורת-הידיעה של מדע הטבע המודרני, תרגם יוסף אגסי, הוצאת "עלו-עט", 2017.

ראו גם
 פילוסופיה של המדע
 תומאס קון
 תקרית הדוקרן
 פוזיטיביזם
מטא-תאוריה

לקריאה נוספת
 פרדריק רפאל, פופר, תרגמה עדי מרקוזה-הס, ידיעות ספרים, 2001.
 דייוויד אדמונדס וג'ון איידינאו, הדוקרן של ויטגנשטיין - סיפורו של ויכוח בין פופר ללודוויג ויטגנשטיין, תרגם יובל אילון, ידיעות אחרונות, 2005.
 אור דגן, קאמי ופופר: על האבסורד במדע, הוצאת רסלינג, 2013.
 יחיאל גלבוע, קרל פופר והפילוסופיה של דרך האמצע , הוצאת רסלינג, 2022

 קישורים חיצוניים 


 קרל פופר באנציקלופדיה סטנפורד לפילוסופיה
 פופר קארל מדע: השערות והפרכות 



 אתר המוקדש לקארל פופר
 החברה הפתוחה ואויביה:
 ציטוטים נבחרים
 סיכום של כל פרקי הספר (באנגלית)





 הערות שוליים 

קטגוריה:מעוטרי מסדר עמיתי הכבוד
קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:פילוסופים יהודים אוסטרים
קטגוריה:פילוסופים יהודים בריטים
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-20
קטגוריה:פילוסופים של המדע
קטגוריה:עמיתים יהודים בחברה המלכותית
קטגוריה:אבירים בריטים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה
קטגוריה:סגל אוניברסיטאות ומכללות
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קיימברידג'
קטגוריה:סגל אוניברסיטת לונדון
קטגוריה:ליברליזם: הוגים
קטגוריה:נגרים יהודים
קטגוריה:זוכי פרס קיוטו יהודים
*
קטגוריה:ספקנות מדעית
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1902
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1994
קטגוריה:אנגלים ממוצא יהודי-אוסטרי
קטגוריה:מונצחים בשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית
קטגוריה:סוציולוגים אוסטרים