דרוזים

דרוזים (בערבית: مُوَحِّدونَ دُرُوز, מֻוַחִּדוּן דֻרוּז; צורת היחיד: دُرْزِيّ, דֻרְזִיּ) הם קבוצה אתנו-דתית ערבית במזרח התיכון, המקיימת דת אתנית ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11. הדרוזים מעדיפים להיקרא "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف), כלומר "בני החסד". לאורך ההיסטוריה סבלו הדרוזים מרדיפות, בעיקר מצד הממלוכים והעות'מאנים.
הדת הדרוזית היא דת אברהמית שאינה מזדהה עם האסלאם, ורוב המסורות הדרוזיות נשמרות בסוד על ידי חכמי הדת. איגרות החוכמה (رسائل الحكمة) הן כתבי הקודש של הדת הדרוזית, והספרים מועתקים רק בכתב יד. על פי העדויות ההיסטוריות, האמונה הדרוזית (דין א-תַּוְחִ֫יד, دين التوحيد; בעברית: דת הייחוד) צמחה במצרים בתחילת המאה ה-11, ובמרכזה עמדה דמותו של אל-חאכּם באמר אללה (الحاكم بامر الله), הח'ליף ה-6 בשושלת הפאטמית. על פי המסורת הדרוזית, אל-חאכּם היה התגלמות הרוח האלוהית. הוא נעלם בשנת 1021 אך לפני כן הורה לאנשיו להפיץ את אמונתו.

כיום ישנם בין 800,000 ל-2,000,000 דרוזים ברחבי העולם, ורובם חיים באזור הלבנט.
הדרוזים ב דוברי השפה הערבית הדומה לניבים סוריים. כמעט כל הדרוזים במזרח התיכון חיים בלבנט, האזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ישראל. התיישבותם הררית, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת. רובם אזרחים סורים, אך יש קהילה דרוזית גדולה בין אזרחי לבנון, ובסוף שנת 2021 נמנו 150 אלף דרוזים תושבי קבע בישראל (כ־1.5% מאוכלוסיית המדינה). מחוץ למזרח התיכון, ישנה קהילה דרוזית גדולה בוונצואלה בשל הגירה מסיבית לצורכי עבודה בסוף המאה ה־19. כמו כן, ישנן קהילות דרוזיות גדולות בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה, בגרמניה, בשוודיה ובקולומביה.

כינויים
ישנן גרסאות שונות לגבי מקור השם "דרוזים", וגם הדרוזים עצמם אינם תמימי דעים לחלוטין בעניין זה.

על פי המסורת הדרוזית, אחד המצטרפים הראשונים לדת המווחדון, דתם של הדרוזים, היה נשתכין א-דֻּרְזִי (نشتكين الدرزي) הידוע גם בשם מוחמד בן אסמאעיל א-דֻּרְזִי (محمد بن إسمـاعيل الدرزي). בתחילה פעל א-דרזי בתיאום עם שאר מפיצי הדת, אך לאחר מכן ראה בעצמו את התגלמות האל והחליט להקים דת אחרת. המלחמה בא-דרזי לא איחרה לבוא והוא הובס בידי חמזה בן-עלי. לפי אחת הגרסאות, מאמיני המווחדון נקראו בפי המוסלמים על שם א-דרזי כדי להשפילם ולהראות את נחיתותם מול המוסלמים, ומכאן השם "דרוזים".

לפי גרסה אחרת, א-דרזי דווקא הפיץ את דת המווחדון בדבקות ולכן הדרוזים נקראים על שמו.

לרוב מעדיפים הדרוזים עצמם להיקרא "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف), כלומר "בני החסד". יש שגורסים ש"בני מערוף" היו שבט שאימץ את הדת הדרוזית בעבר הרחוק, אם כי על פי מסורות דרוזיות, לדרוזים שורשים קדומים הרבה יותר, שהתקיימו לאורך שנים בסתר.

מוצא
מוצא הדת הדרוזית
הדת הדרוזית החלה כתנועה באסמאעיליה, פלג באסלאם השיעי, והיא הושפעה בעיקר מהפילוסופיה היוונית ומהגנוסיס. הדרוזים נקראים גם "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف) ו"אל-מֻוַוחִּדוּן" (الموحـّدون – "בני אמונת הייחוד" כלומר, המונותאיסטים). על פי המחקר, הדת הדרוזית התגבשה במצרים בתקופת שלטונו של הח'ליף הפאטימי השישי, "אל-חאכּם באמר אללה" (השופט במצוות האל, الحاكم بأمر الله) בין השנים 996–1021.

לפי המסורת הדרוזית אין מדובר בדת חדשה, אלא רק בהופעה מחודשת של אמונה מונותאיסטית עתיקה ומזוככת, שלפיה האל אחד והוא אינו נתפס בשכל האנושי. על פי האמונה הדרוזית, נביאי האמונה הזאת התגלו רק במקרים נדירים. הדרוזים מאמינים כי ההיסטוריה האנושית מחולקת לשבע תקופות, שבכל אחת מהן פעל נביא ולידו "יודע חוכמת נסתר" שהעביר ליחידי סגולה את רזי הדת. שני זוגות כאלה המוכרים גם למי שאינו דרוזי הם: משה (מוסא) ויתרו (הנביא שועייב), וכן מוחמד וסלמאן אל-פארסי. על פי האמונה הדרוזית, בימי אל-חאכם באמר אללה ניתנה ההזדמנות האחרונה להצטרפות ל"מווחדון". בימינו אין לאיש אפשרות להצטרף לדת הדרוזית אלא אם נולד כדרוזי.

על פי האמונה הדרוזית, בתקופתו של אל-חאכִּם באמר אללה הופיעו ארבעה מבשרים שונים, אך שלושת הראשונים בהם הכינו את הקרקע להגעתו של המבשר הרביעי, הגדול מכולם, חמזה בן-עלי (حمزة بن عليّ). כשהיה חמזה בן עלי בן 20, הוא בא לחצרו של אל-חאכם באמר אללה והתקבל מיד על ידי המושל. בשנת 1017 הכריז אל-חאכם באמר אללה על חמזה בן עלי כאימאם של דת המווחדון.

בפברואר 1021 נעלם אל-חאכִּם באמר אללה. היעלמותו של הח'ליף היא עדיין פרשה עלומה. על פי חלק מההיסטוריונים הח'ליף נרצח, אך על פי האמונה הדרוזית, באחת מהרכיבות השגרתיות על סוסו והתייחדותו של אל-חאכם באמר אללה עם האל, הוא נעלם לזמן רב מן הרגיל. המאמינים שיצאו לחפשו מצאו את בגדיו עומדים מכופתרים באוויר, בלי שהוא היה בתוכם. המסורת אומרת כי אל-חאכִּם באמר אללה נעלם במתכוון וכי הוא מסתתר כאות מבחן לעמידתם של המאמינים, אולם הוא עתיד להופיע ב"אחרית הימים" (ראו גם "מהדי").

22 שנים לאחר מכן, נתן יורשו השני של אל-חאכִּם באמר אללה למעוניינים הזדמנות אחרונה להצטרף אל חבר המאמינים הדרוזים. באותה תקופה הצטרפו מספר שבטים חזקים באזור הלבנט אשר מאז ומעולם שמרו את ענייניהם לעצמם ולא התערבו בנעשה במקומות אחרים כל עוד לא עמדו בפני סכנה. ההצטרפות אל הדרוזים אפשרה להם להתבדל ביתר שאת והביאה ללכידות פנימית. אחד מהשבטים הבולטים שהצטרפו אל הדרוזים בתקופה זו, המכונה גם "תקופת ההטפה", היה שבט תנוח'. אמירי הדרוזים עד המאה ה-15 היו משבט זה.

הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון ב-1167 כי "האומה הנקראת דרזיאן". הוא הראשון שכותב על הדרוזים והוא מפרט בכתביו מגוון שמועות אודותיהם. במאה ה־14 הגאוגרף המוסלמי א-דימאשקי כתב אודותיהם וגרס כי לדידו הדרוזים כופרים לאסלאם.

מוצאם האתני של הדרוזים
בניסיון להתחקות אחר מוצא העם הדרוזי, נעשתה השוואה בינם לבין הידוע לנו על תרבויותיהם של עמים עתיקים בלבנט. במחקר נמצאו עשרים ושניים קווי דמיון בין אמונתם, מנהגיהם ודרכי פעולתם של הדרוזים לבין אלה של בני קיני ושל יתרו ובני שבטו. אלה תומכים בהשערה כי הדרוזים עשויים להיות שריד גנטי של בני קיני וממשיכי דרכו של יתרו, הנביא החשוב ביותר בדת הדרוזית. מסקנות המחקר כוללות המלצה להתמקד בשבטי היטורים כמקור אפשרי למוצא הדרוזים. היטורים הם שבט ערבי קדום שהתבסס באזור הלבנון, החרמון וצפון הגולן החל משלהי התקופה הפרסית והתגייר בחלקו בתקופה החשמונאית. החוקרים הסתמכו על הדמיון הלשוני בין שפתו של יתרו, נביא הדרוזים, לזו של היטורים. כמו כן, קבר נבי אליא, אתר יטורי קדמון בגבעת חוורית ליד היישוב מסעדה שבגולן, מהווה אתר דרוזי מקודש. בגישה זו תומכים משה הרטל ופרופסור שמעון דר, חוקר היטורים.

גנטיקה

מחקר שנעשה על מבנה ה-DNA של הדרוזים בגליל מצא כי הם מייצגים אוכלוסייה מבודדת וייחודית, המהווה שריד גנטי של אוכלוסיית המזרח הקרוב כפי שהייתה בימי קדם. ממצאי המחקר משתלבים עם האמונה הדרוזית בדבר עתיקותה של דתם, שנשתמרה בסתר בידי מאמיניה במשך אלפי שנים ונחשפה לעולם רק בשנת 1017. מחקר גנטי נוסף הראה קשר גנטי בין הפרוטו־דרוזים לבין האזורים ההרריים של דרום מזרח טורקיה, צפון עיראק ודרום מזרח סוריה.

מחקר דנ"א שנערך בשנת 2004 הראה כי 35% מהגברים הדרוזים בישראל משתייכים להפלוגרופ Y מסוג L, שאינו שכיח במיוחד במזרח התיכון. מקורו של הפלוגרופ זה במזרח אסיה בעידן הפרהיסטורי, ומשם הוא נפוץ מפקיסטן לדרום איראן. מחקר דומה, שנערך בשנת 2008 על מדגם רחב יותר, הראה כי להפלוגרופ L-M20 משתייכים 27% מהדרוזים בכרמל, 2% מהדרוזים בגליל, 8% מהדרוזים בלבנון, ואף לא אחד מהדרוזים הסורים שנבדקו. במחקר שנערך בשנת 2007 ובחן את שכיחותו של הפלוגרופ Y אחר, E1b1b1a2, הראה כי להפלוגרופ זה משתייכים מעל 10% מהזכרים הדרוזים והקפריסאים. מחקרים גנטיים מאוחרים יותר, שבחנו את ההתקבצות של קבוצות אתניות שונות ביחס זו לזו, הראו קרבה רבה בין הדרוזים לקפריסאים, וגם דמיון רב בין שתי הקבוצות הללו לאוכלוסייה הסורית והלבנונית הכללית וגם לעדות היהודיות הגדולות (יהדות אשכנז, ספרד, בבל ומרוקו).

מחקר שבחן את הגנום המיטוכונדרי של הדרוזים (שעובר בהורשה אימהית) הראה כי הדרוזים משתייכים למספר שושלות אימהיות שנפרדו אלו מאלו לפני כמה אלפי שנים. אבל, במקום להתפזר ברחבי העולם לאחר היפרדות זו, הטווח השלם של שושלות אלו כולו עדיין מצוי באוכלוסייה הדרוזית. ההפלוגרופ המיטוכונדרי X שכיח במיוחד בכפרים דרוזיים, מה שלדעת החוקרים מהווה הצצה לנוף הגנטי של המזרח הקרוב הקדום, תקופה שבה הפלוגרופ זה היה, ככל הנראה, שכיח יותר ממה שהוא היום. עקבות של דנ"א מיטוכונדרי הייחודי לאוכלוסייה הדרוזית התגלו בתכריכי טורינו.

מחקר שנערך בשנת 2008 הראה כי השושלות האבהיות והאימהיות של הדרוזים מגוונות למדי. סך הכל נבחנו 311 דרוזים, כולם מישראל, ובהם 37 מרמת הגולן, 183 מהגליל, 35 מהכרמל, 27 שהיגרו מסוריה ו-29 שהיגרו מלבנון. השושלות האבהיות המרכזיות שהתגלו הן:
+קבוצהJLREGKQCIדרוזים מהכרמל18%27%27%15%12%דרוזים מהגליל31%2%20%18%14%11%4%דרוזים מרמת הגולן54%29%4%4%8%דרוזים מלבנון58%8%8%17%8%דרוזים מסוריה39%14%29%14%4%יהודים אשכנזים37%23%20%7%7%
ברמת השושלות האימהיות נמצא כי הדרוזים משתייכים להפלוגרופים הבאים: H 32%, X 13%, K 12.5%, U 10%, T 7.5%, HV 4.8%, J 4.8%, I 3.5%, R0 3%, L2a3 2.25%, N1b 2.25%, M1 1.6%, W 1.29%.

במחקר PCA שנערך בשנת 2014, הדרוזים התמקמו בין הלבנונים לבין יהודי עדות המזרח. במחקר PCA נוסף שנערך בשנת 2021, הדרוזים התמקמו קרוב ללבנונים וכחלק ממקבץ שכלל את כל אזור הלבנט ועיראק.

במחקר שנערך בשנת 2020 על שרידים של אוכלוסיות כנעניות בתקופת הברונזה, נמצאה עדות להמשכיות גנטית בין האוכלוסיות הללו לאוכלוסיות שחיות באזור הלבנט בימינו, בהן רוב העדות היהודיות שנבדקו וכן קבוצות כמו הדרוזים, הסורים, הפלסטינים והלבנונים. אוכלוסיות אלו חולקות 50% או יותר ממוצאן (דנ"א אוטוזומלי) עם אוכלוסיות שחיו בלבנט בתקופת הברונזה ובהרי הזגרוס בתקופה הכלקוליתית.

הנוצרים בלבנון והדרוזים נעשו מבודדים גנטית בעולם המוסלמי. מחקר שנערך בשנת 2015 הראה כי הדרוזים חולקים גנום דומה לשל אוכלוסיות ערביות במזרח התיכון, אבל, הדרוזים לא קיימו נישואי תערובת עם קבוצות אחרות במשך אלף שנים, ומשפחות דרוזיות מאזורים שונים חולקות דמיון גנטי שמבחין אותן מאוכלוסיות מזרח תיכוניות אחרות.

בשנת 2015 התפרסם מחקר חדש שאישר כי הדת הדרוזית התגבשה במאה ה-11, ומאז לא התערבבו עם קבוצות אתניות חיצוניות.

היסטוריה של העם הדרוזי

מראשית קיום העדה היו נתונים הדרוזים לרדיפות קשות מצד המוסלמים האדוקים. היות שהיו בראשית דרכם עדה קטנה ומסוגרת, הם סבלו מיחס עוין במיוחד. הדרוזים אינם נחשבים מוסלמים לפי האסכולות האורתודוקסיות של האסלאם. אבן תיימיה, תאולוג ופרשן אסלאמי סוני בן המאה ה-13, דחה את הדרוזים כלא מוסלמים, וקבע שהדרוזים "אינם ברמת 'אהל אל-כתאב' (עמי הספר) ולא מֻשרִכּין (פוליתאיסטים). הם מהכופרים הסוטים ביותר... נשים שלהם ניתן לקחת כעבדים ורכושם ניתן לשדוד... חובה להורגם כאשר הם נמצאים ולקלל אותם כפי שהם מתארים... יש להורגם את המלומדים ואת הדמויות הדתיות שלהם כדי שלא יַטעו אחרים".

הדרוזים חוו לעיתים קרובות רדיפות מצד שליטים מוסלמיים שונים כמו הח'ליפות הפאטימית השיעית, הממלוכים, האימפריה העות'מאנית הסונית, ואיילט מצרים. האימפריה העות'מאנית הסתמכה פעמים רבות על דבריו של אבן תיימיה כדי להצדיק את הרדיפות כלפי הדרוזים. הרדיפות כללו טבח, הרס בתי תפילה ומקומות קדושים דרוזיים, והמרה כפויה לאסלאם. לפי הנראטיב הדרוזי, פעולות אלו נועדו להכחיד את הקהילה כולה. הדת הדרוזית יצרה פתרון שייושם בפועל: ה"תקייה" – החובה להסתיר את דתם בעת צרה ומשבר באמצעות טשטוש חיצוני, כך שיידמו לסביבתם. עיקרון זה שימש במשך השנים בסיס להתנהגות הפוליטית של הדרוזים.

הרדיפות הקשות גרמו להגירתם של הדרוזים ממצרים ולהתיישבותם בדרום לבנון. לאחר מכן עברו רבים מבני העדה לאזור הרי השוף שבהר הלבנון, אשר קיבל את הכינוי "הר הדרוזים הלבנוני" (להבדיל מהר הבשן שבסוריה).

הקשר בין הדרוזים ליהודים היה שנוי במחלוקת. באיגרות החוכמה, ספר הקודש של הדרוזים, מופיעים לעיתים תכנים אנטישמיים. לדוגמה, באיגרת המיוחסת לאחד ממייסדי הדת הדרוזית, בהאא' אל-דין אל-מוקטנא, שנכתבה ככל הנראה בין השנים 1027 ל-1042 לספירה, הוא מאשים את היהודים בצליבת ישו. באיגרות אחרות, במיוחד בפרקים 13 ו-14 של איגרות החוכמה, מוצגים היהודים בצורה שלילית ומתוארים כ"מורעלים מוסרית ורוצחים של נביאים". באיגרת "התנצלויות ואזהרות" מופיעה נבואה שלפיה בקץ הימים יכבשו היהודים את ירושלים ויבקשו לנקום בתושביה ובתושבי עכו. לפי הנבואה, ישו המשיח יגרש את היהודים מירושלים בשל הפצת השחיתות המוסרית שלהם בעולם, והנוצרים ישלטו במוסלמים עד יום הדין שבו יתקיים שיפוט אלוהי על ידי אל-חאכּם באמר אללה.

מאידך, בנימין מטודלה, נוסע יהודי מהמאה ה-12, ציין כי הדרוזים שמרו על קשרים מסחריים טובים עם היהודים בסביבה, ולדבריו הסיבה לכך הייתה שהדרוזים אהבו את העם היהודי. עם זאת, היהודים והדרוזים חיו בבידוד זה מזה, למעט בכמה ערים מעורבות כמו דיר אל-קאמר ופקיעין. בית הכנסת דיר אל-קאמר נבנה בשנת 1638, בתקופת האימפריה העות'מאנית בלבנון, כדי לשרת את האוכלוסייה היהודית המקומית, חלקה הייתה חלק מהסובבים את האמיר הדרוזי פחר אל-דין השני.

על פי המסורת, דרוזים יושבים בארץ ישראל מאז המאה ה-11, אולם התבססות היישוב הדרוזי חלה בעת שלטונם של הדרוזים בלבנון וצפון ארץ ישראל, ובייחוד בתקופתו של האמיר פח'ר א-דין השני מבית הנכבדים הדרוזי בית מען.

בסוף המאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-17, אירעו מספר התקפות של דרוזים על יהודי העיר צפת. במהלך התקופה העות'מאנית, יחסי הדרוזים בגליל והקהילה היהודית היו בדרך כלל מתוחים ומאופיינים בעימותים. בשנת 1660, במהלך מאבקי הכוח של הדרוזים בהרי הלבנון, כוחות דרוזיים הרסו את ההתיישבות היהודית בגליל, כולל בצפת ובטבריה.

מערכת היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינה ברוב המקרים בהרמוניה ובקיום בשלום. לקהילות הנוצרים והדרוזים יש היסטוריה ארוכה של אינטראקציה שנמשכת כמעט אלף שנה, במיוחד בהרי הלבנון. האינטראקציה בין הקהילות הנוצריות (מארונית, אורתודוקסית, מלכיתית וכנסיות אחרות) והדרוזים האחידים הובילה להיווצרות כפרים ועיירות מעורבות בהרי הלבנון, בשוף, בעמק התים, בהרי הדרוזים, בגליל, בהר הכרמל ובגולן. המרת דת של דרוזים לנצרות הייתה נפוצה בעבר באזור הלבנט. במשך הדורות, מספר חברים בולטים בקהילה הדרוזית המירו את דתם לנצרות, כולל כמה מאנשי שושלת שיהאב, כמו גם משפחת אבי-לאמה.

בסוף המאה ה-17, עקב מלחמותיהם המרובות, החלה נדידה של דרוזים מאזור ריכוזם בהר הלבנון לסביבות החורן בדרום מערב סוריה, שיישובו היה אז דליל מאוד.

בתחילת המאה ה-18 ייסדו הקתולים, המרונים והדרוזים את לבנון המודרנית, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני–דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט. יחסי הנוצרים והדרוזים היסטורית התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום. לאחר מלחמת אחים שפרצה בהר הלבנון בין הדרוזים למרונים ובין שני שבטים דרוזיים, החלה נדידה גדולה של הדרוזים לאזור הר חורן. אחרי מאורעות 1840 ו-1860 (מעשי טבח שהביאו להתערבות מעצמות אירופה), הפכה הנדידה הדרוזית להגירה המונית, ומאז קיבל הר חורן את השם "הר הבשן" ובו מתגוררת מרבית האוכלוסייה הדרוזית.

בשנת 1834 החריפה המתיחות בין הדרוזים בגליל והקהילה היהודית המקומית. במהלך מרד האיכרים, עברה הקהילה היהודית בצפת התקפה שנמשכה חודש, שכללה ביזה נרחבת, אלימות והשמדת רכוש יהודי על ידי הדרוזים והמוסלמים. במהלך המרד הסורי הגדול נגד שלטונו של אבראהים פאשא ממצרים, הקהילה היהודית בצפת הותקפה על ידי מורדים דרוזיים בתחילת יולי 1838, האלימות כלפי היהודים כללה ביזת בתיהם ופגיעות בבית הכנסת שלהם.

הדרוזים שבו ותקפו את מטולה בשנותיה הראשונות בתביעה לחזור לבתיהם במושבה ולמעמדם כאריסי הברון רוטשילד, מעמד ממנו נושלו לטענתם ב-1896 במרמה ובכוח הזרוע. לטענת אחרים, הדרוזים נטשו את מטולה על מנת לקחת חלק במרד הדרוזים בהר הבשן נגד השלטון העות'מאני, תוך שהם מפרים את חובתם החוזית כאריסים לבעל הקרקע – הברון, ומותירים את המושבה שוממה ואת שדותיה על יבולם מופקרים. זאת עד להיענותם של עשרות משפחות מבני המושבות לקול הקורא של פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, לעלות לגליל הצפוני ולהציל את המיזם ההתיישבותי.

המאה ה-20
ממוזער|דרוזים בהר הכרמל בשלהי המאה ה-19

תחת המנדט הצרפתי על סוריה, הוקמה בשנת 1921 מדינת ג'בל א-דרוז, מדינה דרוזית אוטונומית שהתקיימה עד לשנת 1936.

בתקופת המנדט הבריטי נקטו הדרוזים עמדה נייטרלית כלפי הסכסוך בין היהודים לערבים ולא השתתפו במאורעות של שנות העשרים והשלושים. העמדה הנייטרלית של הדרוזים הביאה את ראשי היישוב לפנות אל הדרוזים בהצעה לשכנות טובה ויחסים תקינים. בתקופת מאורעות ה'תרצ"ו – ה'תרצ"ט היו מרבית הדרוזים רחוקים ממוקדי המרד ולא הושפעו מהלך הרוח הקיצוני של מנהיגי המרד. הדבר הביא לריחוק נוסף בינם לבין הערבים ומאידך להתקרבות ליהודים. במלחמת העולם השנייה נחלשו מעט הקשרים בין היהודים והדרוזים. אולם הבסיס החזק שנוצר אפשר את חידוש הקשרים לאחריה.

אינטראקציות בין יהודים ודרוזים היו נדירות לפני הקמת מדינת ישראל, שכן באופן היסטורי הם חיו בחבלי ארץ נפרדים. במהלך המנדט הבריטי על ארץ ישראל, הדרוזים לא קיבלו את הלאומנות הערבית ולא לקחו חלק בהתקפות על יהודים.
גם לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, העדיפו הדרוזים בארץ ישראל לנקוט עמדה נייטרלית במהותה כלפי שני הצדדים במאבק. ב-23 בינואר 1948 נערך הסכם שלפיו "אין הדרוזים משתתפים או יוזמים התקפה על היהודים; אין היהודים מתקיפים את הדרוזים. הדרוזים מעוניינים לעזור ליהודים על ידי שמירת השקט באזורם. לזאת זקוקים לכסף, לתמיכה בכמה מצרכים, לקנות תחמושת חסרה". אך ב-1948, רבים מהדרוזים התנדבו לצה"ל ולא ננטשו כפרים דרוזיים. עוד לפני הכרזת העצמאות כבר הוקמה פלוגה דרוזית בתוך הכוח הצבאי היהודי, ובחודש אוקטובר כבר נלחמו פלוגה דרוזית ופלוגה צ'רקסית ב"מבצע חירם", שבו נכבשו שטחים משמעותיים בגליל.

לאחר שמעמדם האישי של הדרוזים הוכר בלבנון ובסוריה, ב-1948 וב-1953 התאמה, ב-1957 הוכרו הדרוזים גם בישראל. ישראל אף הגדילה לעשות והכירה בהם באופן רשמי כעדה דתית נפרדת, דבר שלא זכו לו באף מדינה אחרת, והם מוגדרים כקבוצה אתנית נפרדת ברישום סקר משרד הפנים. מאותה שנה משרתים הדרוזים בצה"ל שירות חובה.
ממוזער|שמאל|לוח זיכרון לחללי צה"ל דרוזים בבית יד לבנים בדאלית אל-כרמל

בשנת 1959, בתנועה אקומנית שנבעה מהמאמץ של הנשיא המצרי גמאל עבד אל-נאצר להרחיב את כוחו הפוליטי לאחר הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת בין מצרים לסוריה ב-1958, חוקר האסלאם מחמוד שלטוט מאוניברסיטת אל-אזהר בקהיר סיווג את הדרוזים כמוסלמים, למרות שרוב הדרוזים כבר לא מחשיבים את עצמם כמוסלמים. פסק ההלכה קובע כי הדרוזים הם מוסלמים כי הם משמיעים את שני חלקי ה"שהאדה", מאמינים בקוראן ובאלוהות אחת ואינם מתנגדים לאסלאם במילים או במעשים. פסק הלכה זה לא התקבל על ידי כולם בעולם האסלאם, ומספר חוקרים התנגדו לו, בטענה שהדרוזים משמיעים את ה"אהאדה" כהסתרה דתית מתוך חשש לרדיפות. חלקים מסוימים של האסלאם, כולל כל הזרמים השיעיים, אינם מכירים בסמכות הדתית של אוניברסיטת אל-אזהר, ואחרים שמכירים בה, לעיתים מערערים על הלגיטימיות הדתית של פסק ההלכה של שלטוט, שכן הוא ניתן ממניעים פוליטיים, שכן גמאל עבד אל-נאצר ראה בו אמצעי להפיץ את השפעתו ברחבי העולם הערבי.

ב-1961 הוקמה בישראל מועצה דתית דרוזית, המונה נכון ל-2015 שישים אנשי דת דרוזים. ב-1962 נחקק חוק בתי הדין הדרוזיים, מכוחו פועלים בתי הדין הדתיים הדרוזיים.

ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים היום כ-20,000 נפש. הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעאתא ועין קנייא. היחסים בין השלטון הישראלי לבין הדרוזים ברמת הגולן נוחים בדרך כלל, בין היתר הודות לכך שבישראל כבר התקיימה ב-1967 קהילה דרוזית גדולה שהשתלבה בחיי המדינה. בשנת 1981 התקבל חוק הגולן שסיפח למעשה את הגולן למדינת ישראל. הדרוזים ברמת הגולן קיבלו את החוק במחאה חריפה, שרפו את תעודות הזהות הישראליות והכריזו על שביתה כללית, אם כי חמישה ראשי יישובים דרוזיים בגולן הצטרפו כבר ב-11 בינואר 1978 לקריאתם של ראשי היישובים היהודיים בגולן – לספח את הגולן לישראל באופן מלא.

בשנת 1987 תוכננה ואושרה לראשונה בישראל תוכנית חומש לפיתוח הכפרים הדרוזים, ביוזמת משה ארנס שכיהן אז כשר האחראי לענייני מיעוטים. התוכנית נתקלה בקשיים ולא מומשה עקב העדר קביעת מסגרת תקציבית לכל אחד מסעיפיה, כך שנותרה הצהרתית בעיקרה. בדצמבר 1994 הפגינו כ-2,500 דרוזים מול משרד ראש הממשלה בתביעה לשוויון זכויות. כעבור מספר ימים הגיעו נציגי הממשלה, ראשי המועצות המקומיות הדרוזיות וחברי הכנסת הדרוזים להסכם שבו התחייבה הממשלה לייחד סעיפים נפרדים למגזרים הדרוזי והצ'רקסי בתקציב המדינה, כך שמשרדי הממשלה יהיו מחויבים להוציא את הכספים הרלוונטיים לטובתם, ולא יוכלו להקצותם למטרות אחרות. עד ערב הבחירות של 1996 בוצעו כ-92% מתוכנית החומש על ידי משרדי הממשלה השונים, הודות למעקב שוטף של ועדת היגוי ליישום החלטת הממשלה, בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה ושל ראשי הרשויות המקומיות הדרוזיות.

באוקטובר 1993, הלך לעולמו שיח' אמין טריף, אשר היה המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית בישראל במשך 65 שנים. לאחר מותו פרץ מאבק על ארגון העדה הדרוזית ומוסדותיה. המחלוקות בעדה נמשכו למעלה מארבע שנים, במהלכן המוסדות הדתיים והשיפוטיים של העדה היו משותקים. הפלגים השונים בעדה הגיעו בסופו של דבר לחתימה על הסכם לשיתוף פעולה ב-11 בדצמבר 1997, והעיקרים שנקבעו בו שמו קץ למריבות הפנימיות.

המאה ה-21
שמאל|ממוזער|250px|נערים דרוזים רוקדים דבקה

במאי 2001 היה חה"כ הדרוזי סאלח טריף (מפלגת העבודה) לשר הדרוזי הראשון בממשלת ישראל. בכנסת השבע עשרה כיהן חבר הכנסת הדרוזי מג'לי והבה כממלא מקום נשיא המדינה במשך שלושה ימים, ובכך היה לממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי (הדרוזי) הראשון של מדינת ישראל. הדרוזים נהנים מייצוג יתר בבית המחוקקים. במהלך כהונת הכנסת השמונה עשרה הגיע ייצוגם לשיא של שישה חברי כנסת, פי שניים וחצי משיעורם באוכלוסייה.

ב-2011 פרצה מלחמת האזרחים בסוריה שבמהלכה סבלו הדרוזים מרדיפות מצד קיצוניים אסלאמיים. המיליציה הדרוזית, ג'יש אל-מווחידין, גם הייתה פעילה במלחמה. בעקבותיה, חל שינוי איטי בסטטוס קוו של הדרוזים ברמת הגולן, המוכרים במשך עשרות שנים כתושבי קבע בישראל אולם לא כאזרחים, וחלק מהם הביעו לראשונה רצון לקבל אזרחות ישראלית. בשנת 2012, בשל נטיית אוניברסיטת אל-אזהר לקראת הסלפיזם ועליית האחים המוסלמים לשלטון במצרים, פרסם דיקן הפקולטה ללימודים אסלאמיים התנגדות נחרצת לפסק ההלכה שיצא מתוך אל-אזהר בשנת 1959, שהכיל את הדרוזים והגדיר אותם כמוסלמים.

אירועים לאחר נפילת משטר אסד בסוריה: עימות הדרוזים-סונים בסוריה (אפריל-מאי 2025), טבח הדרוזים בפרוורי דמשק (2025), העימותים בדרום סוריה (יולי 2025).

תפוצה וזהות עצמית
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, כלל אוכלוסיית הדרוזים מנתה כ-180 אלף נפש: הריכוז הטריטוריאלי הגדול ביותר היה בהר הבשן, בו נמצאו בין 75 ל-80 אלף נפש – למעלה מ-40% מכלל הדרוזים, 72 אלף בלבנון, 20 אלף באמריקה ובארצות הגירה נוספות ורק בין 10 ל-12 אלף (כ-6%–7%) בארץ ישראל המנדטורית. חלקם של הדרוזים בתושבי ארץ ישראל באותה תקופה היה פחות מאחוז אחד.

נכון לשנת 2014 ישנם בעולם מעל מיליון מאמינים דרוזים אשר מפוזרים בכל העולם. רוב הדרוזים מרוכזים בסוריה (כ-600 אלף), לבנון (למעלה מ-400 אלף) וישראל (כ-120 אלף), ומיעוטם בירדן וארצות הברית וישנן גם קהילות דרוזיות גדולות בארצות דרום אמריקה (כ-60 אלף בוונצואלה).

נכון לשנת 2021, מהווים הדרוזים כ-1.4% מכלל אוכלוסיית ישראל.

מאז הקמת מדינת ישראל, הדרוזים הפגינו סולידריות עם המדינה והעם היהודי, והתרחקו מהקיצוניות האסלאמית ומהלאומנות הערבית. אזרחים דרוזים ישראלים משרתים בצה"ל. הברית היהודית-דרוזית לעיתים קרובות הוזכרה כ"ברית דמים", כהכרה בעול הצבאי המשותף ששני העמים נושאים בעבור ביטחונה של המדינה, ובשל גורלם המשותף.

למרות שהדת התפתחה בתחילה מתוך האסלאם האסמאעילי, רוב הדרוזים אינם מזהים את עצמם כמוסלמים, והם אינם מקבלים את חמשת עמודי האסלאם.

הדרוזים הישראלים שומרים על השפה והתרבות הערבית כחלק אינטגרלי מהזהות שלהם, עם ערבית כשפתם העיקרית. הם אינם רואים את עצמם כמוסלמים, ומביטים על אמונתם כדת נפרדת ועצמאית. בהשוואה למוסלמים הישראלים, הדרוזים שמים פחות דגש על זהותם האתנית ומזדהים כישראלים. עם זאת, הם פחות מוכנים לקשרים אישיים עם יהודים בהשוואה לנוצרים ישראלים. חוקרים מייחסים מגמה זו להבדלים תרבותיים בין יהודים לדרוזים.

מרכזי היישובים הדרוזיים בישראל, נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן.

באפריל 2025 מנו הדרוזים בישראל כ 152 אלף נפש, גידול של יותר מפי עשרה מאז קום המדינה (כ-14 אלף נפש). רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים. היישוב הגדול ביותר היה עיר כרמל (איחוד של דאלית אל-כרמל ועספיא), שבו 22 אלף איש. בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, ומשיב את המצב לקדמותו החל מ-1 בדצמבר 2008. העירייה המאוחדת שנוהלה תחת ועדה קרואה בראשות גבי אופיר פורקה. רמת הפריון בעדה ממשיכה לרדת, ובשנת 2007 הגיעה ל-2.5 ילדים בממוצע לאישה ובשנת 2023 עמד על 1.75.

בישראל הדרוזים נחשבים לבני דת עצמאית, אולם בחלק מהמדינות הערביות, כמו בלבנון, סוריה, ירדן, ואיחוד האמירויות הערביות, הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.

רוב הדרוזים המתגוררים בישראל מזדהים כישראלים ולגברים אחוז גיוס גבוה לצה"ל, לעומת הנשים הדרוזיות שכמעט ולא מתגייסות כלל אך עושות שירות לאומי. עם זאת הדרוזים המתגוררים ברמת הגולן לא מתגייסים לצה"ל ועד מלחמת האזרחים בסוריה, הם העדיפו להזדהות עם משטר אסד הסורי. לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים".

הדת הדרוזית

תאולוגיה
הדת הדרוזית סודית, וידועה רק ל"חכמים" ("עוקאל", בערבית عقال וביחיד عاقل עאקל – משכילים, ידענים, נבונים), כלומר יודעי הדת, שהם מיעוטה של העדה; שאר ההדיוטות ("ג'והאל" בערבית جهال וביחיד جاهل ג'אהל – בורים) אינם מכירים את הדת. ספרי הדת הדרוזיים שמהם נלמדים רזי הדת נקראים "איגרות החוכמה". הספרים מועתקים אך ורק בכתב יד, הנכתב על קלף על ידי סופר המוכשר לכך, והם נשמרים בסוד על ידי ה"עוקאל" וכך הם חמשת חומשי ספרי הדת. למרות שבמשך דורות הסתירו הדרוזים את תוכנן של "איגרות החוכמה", בפלישה של הצבא הצרפתי על מעוזם של הדרוזים בסוריה ולבנון התגלו לראשונה כתבי יד של הספר, ומאז הוא תורגם לכמה שפות. בישראל כ-20% מהדרוזים נמנים עם העוקאל וכ-80% עם הג'והאל.

הדת הדרוזית היא חלק מהדתות האברהמיות. אף על פי שמקורה של הדת הדרוזית מתבסס על שלוש הדתות האברהמיות ובפרט על האסלאם השיעי, היא נחשבת מבחינתם לדת ייחודית. הדת הדרוזית כוללת אלמנטים מסוימים מהאסלאם ודתות נוספות. היא מושפעת ממספר דתות ומסורות אחרות, כמו הנצרות, הגנוסטיות, הניאופלטוניזם, הזורואסטריות, המניכאיזם והפיתגוראיזם. טקסטים מקודשים דרוזיים כוללים את הקוראן ואת איגרות החכמה (רַסָאאִל אל-חִכְמָה).

הדרוזים מאמינים שהיו שבעה נביאים בתקופות שונות: אדם, נח, אברהם, משה, ישו, מוחמד ומוחמד בן איסמאעיל, שהוא מייסד כת האיסמאעיליה באסלאם. דברי כל אחד מהנביאים משלימים את קודמו, וביחד הם מצטרפים לכדי אמונה אחת. בכל תקופה היה אדם שהיה המשכיל, לדוגמה: בתקופת משה, חותנו יתרו היה המשכיל.

הנביאים של הדת על פי האמונה, יתרו, דניאל, יחזקאל, שמואל, אליהו מהברית הישנה (על פי המסורת, הדת נכתבה על ידי שלמה, והיא נקראת "החוכמה"), לצד מתיוס, מרקוס, ולוקאס מהברית החדשה (הנצרות) וגם סלמאן אל-פארסי בעידן האסלאם ועוד.

מכיוון שהדרוזים התפתחו מתוך האסלאם ומשתפים עימם אמונות מסוימות, לעיתים עולה שאלה בקרב חוקרי אסלאם האם הדת הדרוזית היא דת נפרדת או שהיא כת באסלאם. הדת הדרוזית לעיתים מסווגת כענף של האסמאעיליה; אף שבקרב חוקרים שונים נאמר כי הדת הדרוזית "סטתה באופן מהותי מהאסלאם, הן הסוני והן השיעי". ההיסטוריון דייוויד ר. ו. ברייר מגדיר את הדרוזים כ"ע'לאה" (מלשון ע'לו, הפרגזה, הגזמה) של האסמאעיליה, שכן הם הגזימו בפולחן הח'ליפה אל-חאכּם בִּאַמְר-אללה וראו אותו כאל; הוא גם מגדיר את הדת הדרוזית כדת שסטתה מהאסלאם. הוא הוסיף שבשל הסטייה הזו, הדת הדרוזית "נראית שונה מהאסלאם כפי שהאסלאם שונה מהנצרות או שהנצרות שונה מהיהדות". הדת הדרוזית אינה נוהגת בשרע ולא מקיימת את חמשת עמודי האסלאם מלבד אמירת השהאדה. חוקרים טוענים כי הדרוזים אומרים את השהאדה כדי להגן על דתם ועל ביטחונם האישי, ולמנוע רדיפות מצד המוסלמים.

הדוקטרינה הדרוזית מלמדת כי הנצרות צריכה להיות "מוערכת ומהללת", שכן מחברי הברית החדשה נתפסים כ"נושאי חוכמה". הדת הדרוזית כוללת מרכיבים מהנצרות, בנוסף לאימוץ אלמנטים נוצריים באיגרות החוכמה. הקאנון הדרוזי או הספרות הקדושה הדרוזית כוללת את הברית הישנה, את הברית החדשה, את הקוראן ואת יצירות פילוסופיות של אפלטון ושל מי שהושפעו מסוקרטס, יחד עם יצירות מעדויות דתיות ופילוסופיות אחרות. הדת הדרוזית מראה השפעה של המנזריות הנוצרית, לצד מנהגים דתיים נוספים. כמה חוקרים מציעים כי האמונות הגנוסטיות הנוצריות המוקדמות השפיעו על התאולוגיה הדרוזית, במיוחד במונחים של ידע אלוהי וגלגול נשמות. השפעות אלו ואימוץ של אלמנטים נוצריים כוללות את האימוץ של דמות אל-מהדי הנוצרי בין הדרוזים, וכן את השילוב של פסוקים מהברית החדשה הנוגעים למשיח על ידי מייסדים דרוזיים מסוימים.

בהשוואה דתית, רוב הזרמים הנוצריים לא מאמינים בגלגול נשמות או בהעברת הנשמה, בניגוד לדרוזים. הפצת דת נחשבת לנושא מרכזי בנצרות, בניגוד לדרוזים שלא מקבלים המרת דת. נישואין מחוץ לדת הדרוזית הם נדירים ולא מומלצים. דמיון בין הדרוזים לנוצרים כולל עקרונות של נישואין מונוגמיים, כמו גם איסור גירושין ונישואין מחדש, בנוסף לאמונה באחדות האל וההופעה האלוהית.

שום אחת מהדעות הנוצריות המרכזיות ולא הדת הדרוזית לא דורשות מילה של גברים, אף על פי שמילת גברים נפוצה במדינות נוצריות רבות ובקהילות נוצריות רבות, והיא נוהגת בנצרות קופטית, בכנסייה האורתודוקסית האתיופית ובכנסיית אורתודוקסית אריתריאה כטקס מעבר. למילת גברים אין משמעות דתית בדת הדרוזית. לשתי הדתות יש מקום בולט לישוע: בנצרות, ישו הוא הדמות המרכזית, הנתפסת כמשיח. עבור הדרוזים, ישו הוא נביא חשוב של אלוהים, אחד משבעת הנביאים (כולל מוחמד) שהופיעו בזמנים שונים בהיסטוריה. הדרוזים מעריכים את ישו כ"בן יוסף ומרים" ואת ארבעת תלמידיו, שכתבו את הברית החדשה. על פי הכתבים הדרוזיים, ישו הוא האימאם הגדול וההתגלמות של השכל העליון על פני האדמה ועקרון הקוסמוס הראשון, ורואים בו ואת חמזה איבן עלי כהתגלמות של אחד מחמשת הכוחות השמימיים הגדולים, שהם חלק מהמערכת שלהם. במסורת הדרוזית, ישו ידוע בשלושה תארים: המשיח האמיתי, המשיח של כל האומות, ומשיח החוטאים. זאת בשל האמונה כי ישו הביא את המסר האמיתי של הבשורה, האמונה שהוא היה המושיע של כל האומות, והאמונה שהוא מעניק מחילה.

האמונה בגלגול נשמות לא הייתה חלק מהדת הדרוזית בראשית דרכה: היא התווספה לדת במרוצת השנים. לראייה, לאמונה בגלגול נשמות אין אזכור בכתבי הקודש הדרוזיים, איגרות החוכמה. ראייה נוספת לכך היא שדווקא באיגרות החוכמה מגונים העלווים, בני קבוצה דתית אחרת, על אמונתם בגלגול נשמות. הדרוזים מאמינים בקדושת הנשמה ולא בקדושת הגוף שכן הם ממשילים את הגוף לספינה שחולפת ומתבלה עם הזמן, לעומת הנשמה שתגיע לחשבון בבית דין של מעלה באחרית הימים.

בין המקומות הקדושים לדרוזים הם קברי הצדיקים ומייסדי הדת הדרוזית. חלק מתוכם קבורים בישראל, וחלק בדרום לבנון.

הלכות ומנהגים
ממוזער|נשים בלבוש דרוזי אדוק (ראו: מעמד האישה בעדה הדרוזית)
מתחילת הפצתה של הדת ועד לשנת 1043, הופצו יסודות הדת. במשך 24 שנה הדת קיבלה מצטרפים חדשים, ולאחר מכן, עקב רדיפות, ננעלו שערי הדת ומאז הדרוזים אינם מקבלים מאמינים חדשים. הדרוזים רואים בחומרה נישואי תערובת. אדם המתחתן עם לא דרוזי או מוליד ילדים עם לא דרוזי, נחשב כלא דרוזי וכן ילדיו לא יהיו דרוזים, ולרוב לא מתקבל במשפחתו או בחברה.

בני הדת הדרוזית מתחלקים ל"עוקאל" (בערבית عقال וביחיד عاقل עאקל – משכילים, ידענים, נבונים), כלומר יודעי הדת, ול"ג'והאל" (בערבית جهال וביחיד جاهل ג'אהל – בורים) ההדיוטות שאינם מכירים את הדת. רוב הדרוזים הם ג'והאל. בגיל 15 מחליטים הדרוזים אם לקבל על עצמם את עול הציווים הדתיים המחמירים המוטלים על העוקאל או להישאר ג'והאל, ולפני זה הם יכולים "להתרשם" מהחיים הדתיים. גם בהמשך אין מניעה לג'אהל להפוך לעאקל או לעאקל להפוך לג'אהל, אך לעאקל שהופך לג'אהל אסור לגלות את עיקרי הדת.

רב הנסתר על הנגלה, אולם חוקרים, בעיקר צרפתים שהגיעו לכתבי הקודש הדרוזיים אחרי דיכוי המרידה בהר הבשן, מצאו מספר נושאים עיקריים, ובהם:
 מונותאיזם ואיסור על פגניות.
 אמונה בגלגול נשמות.
 קבלת עשרת הדיברות, ובראשן "לא תרצח" ו"לא תנאף".
 כיבוד כל הנביאים הראשונים שהופיעו ביהדות, בנצרות, ובאסלאם, ואמונה בחמשת הנביאים הדרוזיים ובראשם יתרו (הנביא שועייב).
 מונוגמיה.

בית התפילה הדרוזי נקרא ח'ילווה (خَلْوَة) ורק העוקאל וילדים עד גיל 15 רשאים להתפלל שם. חכמי הדת מבקרים בבית התפילה הדרוזי (ח'לווה) בכל ימות השבוע כמתאפשר, ובמיוחד בערב שישי (יום חמישי). בח'לווה אין רהיטים או קישוטים, רק שטיחים לישיבה כרמז לצניעות. בישיבות אלו מטיפים חכמי הדת דברי מוסר.

שבע מצוות (תעאלים) הדרוזים הן:
 שמירת הלשון – (היה תהיה לשונך לשון אמת, בערבית: صِدْق اللسان) כנות, נאמנות להבטחה, הימנעות מרכילות ושמירת סוד.
 הגנה על האחים – עזרה לדרוזי אחר כשהוא נתון בצרה או סכנה (פיזית, או רוחנית).
 הימנעות מעבודת אלילים וצלמים.
 התנערות מן השטן וממעשי רשע.
 ייחוד האל בכל עת.
 קבלת מעשי האל.
 השלמה מוחלטת עם הגזירות הנסתרות והנגלות של האל (דטרמיניזם).

מצוות אלה מתאימות מאוד לאורח חיים צבאי, במיוחד שתי המצוות הראשונות. זוהי אחת הסיבות לכך שהדרוזים בולטים כאנשי צבא בכל הארצות שבהן הם חיים, כולל במדינת ישראל. מצוות "שמירת הלשון" מחייבת את הדרוזים לומר אמת, ולכן הם נמנעים מלהסתיר ליקויים, וזה מאפשר להם להפיק לקחים. מצוות ההגנה על האחים יוצרת אצלם אחווה ורעות החיוניים להוויה הצבאית ולמלחמה. הדרוזים גם מאמינים בגלגול נשמות (תַנַאסֻח' אַל-אַרְוַּאח, تناسخ الارواح) ובגורל שאין להימנע ממנו, ולכן עוצמת הפחד מהמוות פחותה אצלם מאשר אצל אנשים שאינם דרוזים.

לדרוזים הלכות שונות, חלקן "הלכות התנהגות". הדרוזי העאקל מחויב לגלח את ראשו ולכסותו במצנפת, אינו מגלח את שפמו, ונמנע מאכילת צמחים ומאכלים משכרי חושים, חזיר וכל חיה אחרת שאינה מעלה גרה, משתיית משקאות חריפים ומעישון (וזה חל גם על הג'והאל).

כמו כן, קבועות בדת מספר "הלכות התנהגות":
איסור על שתיית משקאות משכרים ונטילת סמים.
איסור על עישון ועל הימורים.
איסור על ראוותנות.
הסתפקות במועט, צניעות והתרחקות מהוויות העולם.
שמירה על כבוד האישה וכבוד המשפחה.
נדיבות, הכנסת אורחים ועזרה לנזקקים.
הימנעות מדברי רכיל וניבולי פה.

רוב ההלכות החמורות ביהדות ובאסלאם חלות גם כן על הדרוזים ביניהן: מעלה גרה, מפריס פרסה, גיד הנשה, בשר טמא, ברית מילה, קדושת הנשמה, נשיאת שם ה' לשווא. כמו כן, גם בדת הדרוזית יש איסורים על רצח, התאבדות, ניאוף, נישואים בין-דתיים, פוליגמיה והחזרת גרושה.

הדרוזים אימצו הרבה מנהגים דתיים משאר הדתות לרבות נישואים, גירושים, מילה (ח'יתאן) וקבורה. ההלכות והמנהגים הדרוזיים בתחומים אלה מושפעים, בעיקרם, מהאסכולה החנפית, אחת מארבע האסכולות הפרשניות של השריעה באסלאם הסוני, שהייתה הנפוצה ביותר ב. בנושאים אלה הושפעו הדרוזים גם מהאסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה הנהוגה בשושלת הפאטימית, שבה התפתחה הדת הדרוזית.

הדרוזים חוגגים את חג הקורבן במקביל לחג הקורבן של המוסלמים, אולם מנהגי החג אצלם מעט שונים. לפי האמונה הדרוזית, מותר לקיים מצוות של דת אחרת ולהעמיד פנים כמאמינים בדת אחרת (תַּקִייַה تقیة) אם בני הדת האחרת מאיימים על חייהם.

הליכי הנישואין דומים למקובל בכלל החברה הערבית. בני הזוג אינם רשאים ליצור ביניהם קשר חברתי לפני נישואיהם, וכל עוד לא נערך ה"עקד", שהוא האקט הדתי המקשר ביניהם, אין הם רשאים להיפגש ביחידות. הורי החתן, יחד עם נכבדי המקום, פונים להורי הנערה בבקשה כי ייאותו לנישואין. הדרוזים מקפידים לקבל את הסכמתה החופשית של הכלה לנישואין. אם ניתנה הסכמת האישה, נפגשות שתי המשפחות ומכריהן הקרובים בבית הורי הכלה. במפגש זה נוהגים לסכם את התנאים שעל החתן למלא כדי לזכות בכלתו, כגון: גובה המוהר, מקום ותנאי מגורים או פרטים אחרים הנוגעים לעיתים בענייני דת וחברה, והחשוב מכל – קביעת המועד לעריכת העקד. העקד נערך על ידי אימאם המקום, הרושם על טופס את פרטי הצדדים, התנאים שנקבעו ביניהם, עדים ואת הסכמתה המחודשת של הכלה לנישואין. רישומים אלה נחתמים ובדרך כלל נאמרת "סורת אל-פאתחה". מכאן ואילך רשאי החתן לבקר אצל כלתו כל אימת שירצה בכך, אך אין היא עוברת לביתם המשותף לפני שמילא החתן את כל התנאים שנקבעו.

חגים
ממוזער|255x255 פיקסלים|מכובדי הדרוזים בחגיגות חג נבי שועייב במתחם נבי שועייב, בסמוך להר קרני חיטין

לדרוזים מספר חגים.
 חג הקורבן (עיד אל-אדחא) נחגג בקרב הדרוזים בתאריך זהה לחג הקורבן של המוסלמים (אם כי מנהגי החג אצלם שונים). זה החג החשוב ביותר לבני העדה. מקובל לברך בחג זה באחת מהברכות: כֹּל עאם ואינתום בח'יר או כֹּל סאנה ואינתום סאלמין.

כמו כן, לדרוזים יש מספר חגים המיוחדים להם, הנחגגים בתאריכים קבועים לפי לוח השנה הגרגוריאני:
חג נבי שועייב – נחגג במשך ארבעה ימים החל מה-24 באפריל, במתחם נבי שועייב ליד טבריה. היום הראשון מיועד לקיום תפילות על ידי דתיים בלבד ושלושת הימים הנותרים לכלל העדה. על פי המסורת הדרוזית, שועייב הוא יתרו, המוכר גם בכינויים נוספים (רעואל, פוטיאל, חבר); לפי המסורת, הוא נולד בחצי האי ערב, נדד ברחבי הסהר הפורה בהטפה לצדק ולאמונה מונותאיסטית, ונקבר במקום פטירתו. לטענתם יתרו לא התגייר.
חג נבי סבלאן – נחגג ב-10 בספטמבר בקבר הנביא סבלאן (על פי טעות נפוצה הוא זבולון בן יעקב, אבל אמאם אל-בדר מבית הדין השרעי הדרוזי בחיפה סתר טענה זאת), ליד הכפר חורפיש. מקובל לברך ביום זה בברכת זיארה מקבולה.
חג נבי אל-ח'דר – ב-25 בינואר חוגגים הדרוזים בישראל בקבר אל-ח'דר (אליהו הנביא) שבכפר יאסיף שליד עכו. אל-ח'דר הוא הנביא השני בחשיבותו על פי המסורת הדרוזית.
חג נבי אל-יעפורי – נחגג ב-25 באוגוסט בנבי יעפורי שנמצא במטעי התפוחים בין הכפרים מסעדה ומג'דל שמס בצפון רמת הגולן. באותו תאריך מקיימים אנשי הדת הדרוזים אסיפות ותפילות, ודנים בענייני דת ועדה.
צעדת (מקאם) נבי אבו אברהים – נחגג החל משנת 2007 ב-6 ביולי כל שנה במתחם מקאם הנביא אבו אברהים בדאלית אל-כרמל.
חג הקורבן וחג נבי שועייב הם חגים עממיים שנחגגים בקרב העדה כולה. יתר החגים מצוינים על ידי העוקאל (חכמי הדת). בישראל מקובל להחשיב את כל החגים המוזכרים לעיל כימי מנוחה בבתי ספר של העדה הדרוזית ועבור עובדי מדינה דרוזיים.

בפקיעין ובקרב רבים מהדרוזים של רמת הגולן נהוג לחגוג גם את עיד אלפטר.

הדגל הדרוזי

ממוזער|200px|דגל הדרוזים
ממוזער|200px|דגל מדינת ג'בל א-דרוז

הדגל הדרוזי הוא סמלה של הדת הדרוזית ומייצג למעשה את האמונה הדרוזית ואת בסיסה. ישנן שתי צורות שונות לדגל הדרוזים. האחת רגילה, מלבנית – והאחרת, דגל בצורת כוכב בעל חמישה קודקודים. בשתי הצורות מופיעים חמישה צבעים. אדום: מסמל את הגבורה, האומץ והאהבה. צהוב: הידע, ההארה והחיטה. ירוק: אדמה וטבע. כחול: סבלנות, סלחנות, אחווה, שמים ומים. לבן: שלום וטוהר.

לפי הדת הדרוזית הצבעים מסמלים את חמשת מנהיגי הדת של השבטים הדרוזים, הנקראים גם "אל-חֻד֫וּד" (الحدود – "הגבולות"):
 ירוק: חמזה בן-עלי.
 אדום: אבו אבראהים בן מוחמד בן חאמד א-תמימי.
 צהוב: אבו עבדללה מוחמד בן והב אל-קרשי.
 כחול: אבו ח'יר סלאמה בן עבד אל-והאב א-סאמרי.
 לבן: בהאא' א-דין אבו אל-חסן עלי בן אחמד א-סמוקי.

שמות הצבעים ויחסם למנהיגים הדרוזים מוזכרים בכתבי הקודש של הדת הדרוזית, "איגרות החוכמה" (רַסַאאִל אַל-חִכְּמַה).

ראו גם
דרוזים בישראל
הר הבשן
חג נבי שועייב
חג הקורבן (עיד אל-אדחא)
לבוש דרוזי מסורתי
מעמד האישה בעדה הדרוזית
נצרות ודרוזים

לקריאה נוספת
 סלמאן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, 2000.
 יוסף אולמרט, מיעוטים במזרח התיכון - יחסי רוב-מיעוט בחברה משתנה, תל אביב 1986.
 אלשיך ס., (1978) הזהות הדרוזית, עבודה לתואר מ. א., בית הספר לחינוך, אוניברסיטת ת"א.
 שכיב סלאח, תולדות הדרוזים, אוניברסיטת בר-אילן, 1989.
 נסים דנה, הדרוזים, אוניברסיטת בר-אילן, 1998. Dana 2003. The Druze in the Middle East. Their Faith, Leadership, Identity and Status 

 שמעון אביבי, "אירועים משמעותיים בעדה הדרוזית בשלהי המאה העשרים", בתוך צבי צמרת, זאב דרורי ויחיעם ויץ (עורכים), העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2021, עמ' 241–246.
 סעיד נבואני, דרוזים: מיסטיקה פולקלור ומורשת. הוצאת בית המורשת הדרוזית-ג'ולס, דאלית אל כרמל. 2006

קישורים חיצוניים

 אלי אשד ורדואן מנצור ,"האמונה הדרוזית ומשמעות האמת שבה ",יקום תרבות, יולי ,2025
 יואב נורסלע, על צומת דרכים: העדה הדרוזית ומלחמת האזרחים בסוריה, מגזין המזרח הקרוב, 24 בינואר 2015
 מאמרים על הדרוזים באתר ספריית מט"ח
 מבט לעבר העדה הדרוזית, באתר "סנונית"
 ליאת יצחק, דרוזים בישראל: היבט היסטורי ומרחבי
 יוסף חסן, הדרוזים בין גאוגרפיה וחברה, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, חיפה 2011
 ד"ר שוקי אמרני, הדרוזים בין גאוגרפיה וחברה, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, חיפה 2011

 שירות הדרוזים בצה"ל בכלל וגדוד חרב בפרט, בבלוג של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון



הערות שוליים

*
קטגוריה:דתות אברהמיות
קטגוריה:דתות מונותאיסטיות
קטגוריה:דתות אתניות
קטגוריה:עמים
קטגוריה:עמי המזרח התיכון
קטגוריה:ישראל: קבוצות אתניות
קטגוריה:לבנון: דמוגרפיה
קטגוריה:סוריה: קבוצות אתניות
קטגוריה:עמים שמיים
קטגוריה:דתות שהתפצלו מהאסלאם