אנוש

אֱנוֹשׁ הוא דמות מקראית; נכדם של אדם וחוה, בנו של שת ואביו של קינן. סך ימי חייו 905 שנים.

על פי חשבון השנים המוזכרות במקרא, נולד אנוש בשנת רל"ה (235) למניין בריאת העולם (3526 לפנה"ס). בגיל 90 (325 לבריאת העולם) הוליד את בנו קינן. ונפטר בשנת- א'ק"מ (1140) לבריאת העולם (2621 לפנה"ס). אביו שת מייצג את הדור השני ועוד בחייו בשנת א'נ"ו (1056) לבריאת העולם נולד צאצאו נח המייצג את הדור העשירי לאדם הראשון.

בעברית משמש המונח "אנוש" גם ככינוי לבן אדם בכלל, וכן נגזרים ממנו המונחים "בן אנוש" ו"אנושות", הנובעים מהיותו של אנוש, על פי הסיפור התנכ"י, אב קדמון משותף לכל בני האדם.

לפי ספר היובלים, נשא לאישה את אחותו שנקראה נועם.

 דור אנוש 
בספר בראשית נאמר: . הביטוי הסתום "הוחל לקרוא בשם ה'" זכה לפרשנויות שונות. 

 פרשנות הפשט 
רבים מפרשני הפשט הסבירו את המילה "הוחל" מלשון התחלה, כלומר שבדורו של אנוש בני האדם החלו להתפלל. 

פרשן המקרא משה דוד קאסוטו נצמד לפרשנות הפשט וטען שהקריאה הייתה לשם האלוהים. הוא מסביר כי הקריאה לאלוהים בשמו היא לאו דווקא שימוש בשם "ה'" בפולחנו, כפי שסוברת ביקורת המקרא, ובוודאי לא התחלה של עבודה זרה כפי שסוברים הפרשנים המסורתיים, אלא פנייה אליו בשם המיוחד לו, מתוך הרגשה של קרבתו הפרסונלית. לפיכך אדם וחוה לא קראו ל"ה'" בשמו אלא בשם אלוהים, מתוך שהיו שרויים באבל וצער, ואילו קין, שהרג את אחיו, אלוהים נסתר ממנו ("ואין קורא בשמך... כי הסתרת פניך ממנו", ), ולכן גם הוא לא היה יכול לקרוא ל"ה'" בשמו. רק כאשר נולד נכד לאדם וחוה, התחיל דור חדש ופתח תקווה לעתיד, האבל פג והייתה בשמחה שמתוכה יכלו לקרוא בשמו של "ה'". קאסוטו מעיר כי בעברית המקראית לא קיימת הבחנה כמו באנגלית, בין דבר הנעשה בפעם הראשונה לבין דבר שהתחדש לאחר שהופסק (קידומת re), וכאן ההוראה של "הוחל" אינה במשמעות של התחלה, אלא במשמעות של התחדשות הפעולה לאחר שהופסקה.

 בחז"ל 
במסורת חז"ל פירשו את הפסוק שבדורו של אנוש החלו בני האדם לעבוד עבודה זרה. לפי הסבר זה, יש שפירשו שהחלו לקרוא לדברים אחרים בשמו של ה', ולעבוד אותם, ואחרים הסבירו את המילה מלשון חול וחילול, כלומר שבימי אנוש חולל שם ה' בכך שעבדו עבודה זרה. פרשנות זו לפסוק, הרואה את הפסוק באור שלילי, רווחת בספרות חז"ל ובספרות הרבנית, אך חריגה ביחס למסורות הפרשניות לפסוק זה שרווחו באותה תקופה בספרות בית שני, בפרשנות הנוצרית הקדומה ובזו השומרונית. לא ברור האם הפרשנות הזו התבססה על מסורות קדומות מימי בית שני גם הן, או שהיא צמחה לאחר חורבן בית שני, כתגובה להתפשטות הנצרות.ב'תוספת' בילקוט שמעוני, נכתב שחטאו גם בגילוי עריות וברצח.

הרמב"ם בפתיחת הלכות עבודה זרה במשנה תורה מתבסס על מסורת זו ומתאר את השתלשלות החטא בעבודה זרה: "בימי אנוש טעו בני האדם טעות גדולה, ונבערה עצת חכמי אותו הדור; ואנוש עצמו, מן הטועים. וזו הייתה טעותם: אמרו הואיל והאל ברא כוכבים אלו וגלגלים אלו להנהיג את העולם, ונתנם במרום, וחלק להם כבוד, והם שמשים המשמשים לפניו - ראויים הם לשבחם ולפארם, ולחלוק להם כבוד... כיון שעלה דבר זה על לבם, התחילו לבנות לכוכבים היכלות, ולהקריב להם קרבנות, ולשבחם ולפארם בדברים, ולהשתחוות למולן - כדי להשיג רצון הבורא, בדעתם הרעה. וזה היה עיקר עבודה זרה."

על פי פרשנות זו, מפרשים חז"ל גם את מעשיהם של יבל ויובל, תובל קין ונעמה, בני למך בן מתושאל, כעיסוק בעבודה זרה.

אסונות הטבע בדורו של אנוש

המדרשים מייחסים לדורו של אנוש כל מיני שינויי טבע חריגים ובמיוחד מציינים כי בימיו הוצף שליש מהעולם.

בתנ"ך הוזכר פעמיים הביטוי "הַקּוֹרֵא לְמֵי הַיָּם וַיִּשְׁפְּכֵם עַל פְּנֵי הָאָרֶץ ה` שְׁמוֹ", ודרשו על כך שפעמיים עלה הים והציף את העולם. (בנוסף לאסון המבול).
וכך כותב רש"י בפירושו למילים "וגם אחרי כן": 

נחלקו התנאים במדרשים עד היכן הוצף הים בכל אחת מהפעמים, ומוזכרות במדרשים כ-שלוש שיטות בעניין זה.

בנוסף להצפת העולם, ב"תוספת" לילקוט שמעוני מובאים שני שינויים נוספים שנעשו בדור אנוש כעונש חטאיהם: העולם, שעד אז היה מישורי, השתנה ונוצרו ההרים; בני האדם, שעד אז היו גבוהים מאד, נעשו נמוכים. מקורות נוספים קושרים לחטא דור אנוש גם את המסורת על ירידת המלאכים שמחזאי ועזאל לעולם, שהובילה לחטא בני האלהים.

לקריאה נוספת
* Steven D. Fraade, Enosh and His Generation, SBLMS 30, Chico, California, 1984
קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:שושלת שת
קטגוריה:אישים בתנ"ך שהגיעו לגיל 900