ראש השנה

רֹאשׁ הַשָּׁנָה הוא חג יהודי מהתורה ואחד מ־4 ראשי שנה עבריים המצוינים בספרות חז"ל. הוא מצוין בימינו בא' ובב' בתשרי ופותח את עשרת ימי תשובה הנמשכים עד יום הכיפורים. החג מכונה בתורה "יום תרועה" ולכן מצוות החג העיקרית היא תקיעת שופר. על פי המסורת היהודית, זהו יום דין שבו עם ישראל ממליך את אלוהים, והוא כמלך בוחן כל אדם וכותב את דינו. על פי חלק מהדעות, אופיו של היום נגזר מהיותו יום בריאת האדם. בהלכה נחשב יום זה ליום הראשון בשנה במניין השנים, במניין שנות השמיטה והיובל ובמניין שנות עצי הפרי.

תפילות החג מתאפיינות באריכות וחגיגיות מיוחדת, וכוללות את ברכות מלכויות זכרונות ושופרות וכן תקיעת שופר. מנהגי היום מרובים: בערב החג יש המקיימים סדר התרת נדרים. בליל החג נהוגה אכילת מאכלים סמליים המייצגים ברכות לשנה החדשה, ומשתנים בין עדה לעדה. בקהילות רבות נהוג לקיים "תשליך", מעמד של השלכת חטאים באופן סמלי אל מקווה מים. לקראת החג ובמהלכו, רבים נוהגים לברך בברכת "שנה טובה" או "כתיבה וחתימה טובה" את מכריהם.

שני ימי החג נחגגים כיום טוב; הראשון מדאורייתא והשני מדרבנן. מכיוון שיום החג שנקבע בתורה הוא ראש חודש, שאותו ציוותה התורה לקבוע רק עם ראיית מולד הלבנה בפועל, האריכו חז"ל את החג ביום נוסף בכדי למנוע שגגה בזמן קיומו. לפי הכלל לא אד"ו ראש, היום הראשון של ראש השנה לעולם אינו חל בימים ראשון, רביעי ושישי.

כינויי החג
בתורה מכונה החג  או . השם  בהתייחסות לא' בתשרי מופיע לראשונה במשנה, במסכת שביעית ובמסכת ראש השנה. בלוח השנה במגילות קומראן, וכן בתפילות ראש השנה ובברכות הנאמרות בו, נקרא החג . ראש השנה ויום הכיפורים יחד נקראים "הימים הנוראים" או "ימי הדין".

עשרת הימים שבין ראש השנה ויום הכיפורים נקראים "עשרת ימי תשובה", ובלשון מליצית מקובל לכנותם כימים ש"בין כֶּסֶּה לעשור".  רומז לראש השנה ולמולד הירח ביום זה, כאשר הירח כביכול "מתכסה", בעקבות המדרש המקשר לראש השנה את הפסוק בתהילים: . עם זאת, יש שפירשו את הפסוק כמתייחס לתקיעה בשופר שנערכה בבית המקדש בכל ראש חודש.

מקור החג
בתורה
על פי המקרא, היום הראשון של החודש השביעי (הוא תשרי במניין החודשים המתחיל בחודש ניסן) הוא יום טוב שבו שובתים ממלאכה ומקריבים קרבנות מיוחדים. עיקר החג הוא מצוות ה"תרועה" שמוזכרת הן בספר ויקרא והן בספר במדבר:


 במחקר 
במחקר, מקורות ראש השנה מקושרים לחגיגות קדומות של ראש השנה בבבל ואכד. חוקרים סבורים כי התפתחותו של ראש השנה קשורה לחגי השנה החדשה הבבליים, כדוגמת חג האכיתו, אשר נחוג באביב בחודש ניסן הבבלי לכבוד אלי הפנתיאון הבבלי ושימש לשם הבאת סדר והרמוניה באמצעות תהלוכות, הקרבת קורבנות, והקראת מיתוסים. בדומה, חג האכיתו מציין את סיפור בריאת העולם הבבלי. חגי השנה החדשה היו נפוצים במסופוטמיה ובאזורי הסהר הפורה, וכללו רעיונות של שיפוט ושינוי גורל שנכתבו מראש על ידי האלים. נוסף על כך, במקורות עתיקים אחרים כגון במצרים ויוון וברחבי הסהר הפורה, חגגו את תחילת השנה בתקופות סתיו אשר סימנו את האסיף והכנות לשנה החקלאית החדשה. במקרא, ראש השנה, הנחגג בחודש השביעי, תשרי, התגבש עם הזמן כחג לאומי-דתי של חידוש רוחני ושיפוט אישי וציבורי, על אף שייתכן שמקורו טמון בטקסי מעבר עונתיים מהעבר הרחוק. 250px|ממוזער|תקיעת שופר

היום השני של החג
למרות שמעיקרו ראש השנה נמשך יום אחד בלבד, קבעו חכמים להאריכו ביום נוסף כדי להתגבר על אתגרי קידוש החודש במקביל ליום טוב.

אורך חודש עברי הוא עשרים ותשעה ימים או שלושים ימים. בעבר קידוש החודש היה נעשה על פי עדים שהעידו בבית הדין בירושלים על ראיית הירח החדש. מכיוון שלא יכלו לדעת מראש מתי יבואו עדים, חגגו תמיד את ראש השנה ביום הראשון שבו היה יכול לחול ראש חודש תשרי ואם לא באו עדים על ראיית המולד באותו יום – חגגו גם את היום הבא. בנוסף, בזמן בית המקדש, לאחר שתיקנו חכמים שלא לקבל עדות החודש בשעה מאוחרת ("מן המנחה ולמעלה"), אם העדים באו ביום הראשון אך רק בשעה מאוחרת, היו צריכים לחגוג את שני הימים (על אף שהיום הראשון לא הוכרז כראש חודש במקרה כזה, חכמים לא רצו שבשנים הבאות יזלזלו בשמירת החג ביום הראשון). בפועל מסופר שכמעט תמיד היו מגיעים עדים ביום הראשון בזמן, כך שבירושלים תמיד חגגו את ראש השנה רק יום אחד. לעומת זאת, מחוץ לירושלים הייתה מגיעה ההודעה על תחילת החודש באיחור, ולכן תמיד נאלצו לחגוג את ראש השנה במשך יומיים מפאת הספק. באותה תקופה, בחוץ לארץ נאלצו לחגוג גם את כל שאר המועדים במשך יומיים, מכיוון שנדרש זמן רב עד שהגיעו השליחים להודיע בדיעבד על זמן קידוש החודש.

לאחר חורבן בית המקדש תיקן רבן יוחנן בן זכאי, שניתן לקבל עדות גם בשעה מאוחרת, אך לפי שיטת רש"י (בניגוד לשיטת תוספות), במקרה שהגיעו עדים מאוחר ביום הראשון, היו חוגגים את היום השני מדרבנן, גם בארץ ישראל, כדי לשמור על תקנת שני הימים במקרה של עדות בשעה מאוחרת, אף על פי שכן קיבלו את העדות וראש החודש הוכרז ביום הראשון.

לאחר המעבר ללוח העברי הקבוע וביטול קידוש החודש על פי הראייה, המשיכו בחוץ לארץ לשמור על יום טוב שני של גלויות בכל המועדים כדי שלא לשנות מן המנהג. ומשום שחששו חכמים שתגזור המלכות גזירה שלא יעסקו בתורה ויטעו בעיבור החודש. השאלה שהתעוררה הייתה כיצד לנהוג בארץ ישראל: האם להמשיך לחגוג את ראש השנה במשך יומיים, כפי שנהגו בזמן קידוש החודש על פי הראייה, או שבארץ ישראל ניתן לסמוך לגמרי על הלוח הקבוע ולחגוג את ראש השנה ביום א' בתשרי בלבד.

הראשונים נחלקו בעניין זה והשמיעו טענות שונות לשני הצדדים. משאלת רב ניסים גאון ותשובת רב האי גאון נראה שבמשך תקופה מסוימת נהגו בארץ ישראל לחגוג יום אחד בלבד. לפי המובא בספר המאור, תלמידי הרי"ף שבאו לארץ הנהיגו למעשה כפסיקתו, לעשות שני ימים וכך התקבל להלכה. לעומת העדויות מחוץ לארץ, פיוט של הקליר מעיד על יומיים ראש השנה וכן משתמע מפיוט של רבי פינחס ברבי יעקב הכהן. כמו כן, ספר הפטרות מירושלים מהמאה ה-11 מציין יומיים ראש השנה. לעומתם נמצאה תשובה מארץ ישראל ממנה מוכח שעשו רק יום אחד. מסמך נוסף מגניזת קהיר מציין שבארץ ישראל חוגגים את כל החגים יום אחד ואילו בסוריא חוגגים ראש השנה יומיים ושאר החגים יום אחד.

הקראים מקיימים את ראש השנה (שנקרא אצלם "יום תרועה") במשך יום אחד בלבד. בחלק מהקהילות הרפורמיות והרקונסטרוקטיביות נמשך ראש השנה יום אחד בלבד, הן בארץ ישראל והן בחוץ לארץ.

טיבו של ראש השנה
ממוזער|230px|מתוך שחרית לראש השנה, גרמניה, המאה ה-14

אופיו של החג כפי שהוא מופיע במקרא לא מוזכר במפורש אך משתמע מלשון הכתוב. התורה מציינת במספר מקומות כי החודש השביעי (תשרי) הוא החודש הפותח את השנה "וחג האסיף בצאת השנה", "וחג האסיף תקופתמשמעות המילה "תקופה" במקרא הוא הקפה. כלומר חודש תשרי הוא החודש בו השנה מסיימת את הקפתה - שנה אחת יוצאת והבאה נכנסת. השנה", וכן כי השנה מתחילה בתשרי ומתקדשת לעיתים על ידי תקיעת שופר "והעברת שופר תרועה בחודש השביעי בעשור לחודש, ביום הכיפורים, וקידשתם את שנת החמישים שנה". במקום אחר אומר הכתוב על ארץ ישראל כי היא "לא כארץ מצרים...והארץ אשר אתם באים...ארץ אשר ה' אלוהיך דורש אותה תמיד, מראשית שנה ועד אחרית שנה", כאשר משתמע מכך שאת שאר הארצות האל דורש רק בראשית השנה. דרישה זו היא משפט והחלטה כמה גשמים ויבול יהיו השנה, כמובא מייד לאחר מכן "והיה אם שמוע תשמעו אל מצוותי... ונתתי מטר ארצכם בעיתו, יורה ומלקוש".
התורה מציינת את ראש השנה כיום "זיכרון תרועה" כאשר במקום אחר מציינת כי תרועה בכלי באה כדי שישראל ייזכרו לפני האל וייושעו "והרעותם בחצוצרות,החצוצרה המקראית היא כלי מתכת פשוט, דמוי שופר ישר, אשר אפשר רק לתקוע ולהריע (מלשון תרועה) בו בדומה לשופר "בחצוצרות וקול שופר הריעו לפני המלך ה' ". ונזכרתם לפני ה' ונושעתם", "ותקעתם בחצוצרות, והיו לזיכרון לפני אלוהיכם". בזאת משתמע שהתרועה בשופר בראש השנה נועדה להיזכר לטובה לפני האל במשפט אשר הוא עושה ב"ראשית השנה".דברים

על פי מקורות מאוחרים יותר, לראש השנה יש מספר היבטים נוספים, אשר להם נמצאו מקבילות בתרבויות הקדומות שהיו באזור בבל העתיקה.ראו במאמר: בין ראש השנה הישראלי לראש השנה הבבלי.

המלכת אלוהים על העולם
ראש השנה נחשב ליום שבו ממליך עם ישראל את האלוהים עליו. זהו אחד ההסברים לתרועה ולשמחה המאפיינים את החג, בהיותם תואמים את הנהוג בטקסי הכתרה שבהם קבלת המלך נעשית בלבוש חגיגי, בשמחה ובתרועת חצוצרות. כפי שמופיע בפיוט ונתנה תוקף:

מוטיב זה חוזר פעמים רבות בתפילות ראש השנה, ובפרט בברכת מלכויות בתפילת מלכויות זכרונות ושופרות הנאמרת בתפילת מוסף. רעיון זה מתקשר לדברי המדרש, , שראש השנה הוא התאריך שבו נבראו אדם וחוה, ועל כן זהו היום הראשון שבו מלך האל על בני האדם.

יום דין לכל בני האדם
ראש השנה נחשב ליום שבו דן האלוהים את כל באי העולם אודות מעשיהם בשנה שעברה וכפועל יוצא מה יקרה בשנה הבאה. קביעה זו מקורה בספרות חז"ל:
  .

התלמוד מבסס את הרעיון שכל מאורעות השנה נקבעות בראשיתה, על הפסוק  (דברים י"א, י"ב) התלמוד מקשר זאת גם לפסוק בתהילים: . הרמב"ן מבאר שקביעת אופיו של ראש השנה בתור יום דין כבר נרמז במקרא כאשר החג נקרא "יום זיכרון" ובכך שהוא חל סמוך ליום הכיפורים.

רעיון זה מוזכר בכמה מן הפיוטים הנאמרים בתפילות ראש השנה, וכן מוזכר בתפילת מלכויות זכרונות ושופרות הנאמרת בתפילת מוסף:  עיקר הפיוט ונתנה תוקף עוסק בהיבט זה: .

220px|ממוזער|שמאל|קופסת ממתקים הנושאת את האיחול "לשנה טובה תכתבו", ניו יורק, 1953
220px|ממוזער|נהוג לשלוח כרטיסי ברכה איש לרעהו. בתמונה כרטיס ברכה תלת-ממדי לחג מגרמניה.
בתלמוד הבבלי מסופר על שלשה ספרים הנפתחים לקראת ראש השנה אשר רש"י מפרשם כ"ספרי זיכרון של מעשה הבריות". הבריות נכתבות כל אחת לאחד מן הספרים האלה כמסופר:

על כן, מראש השנה ועד ליום הכיפורים נהוג לאחל: "גמר חתימה טובה".

הוגים רבים עמדו על הסתירה לכאורה שבין אופיו הרציני של היום בתור יום דין, לבין האופי החגיגי והשמח שלו כיום מועד. ב מוסבר שהשמחה בראש השנה מבטאת את הביטחון של עם ישראל באל, שלא יאונה לו כל רע בדין. התייחסות ראשונה לעניין ניתן לראות בציוויו של נחמיה לגבי אופיו של היום: 

קיימת אי בהירות כלפי הזמן המדויק בו נידונים בראש השנה, האם זה בלילה הפותח את היום או בבוקרו של יום. בתלמוד ירושלמי מובאת גם הדעה שכל אחד נדון בראש השנה אך גזר דינו יחתם במועד כלשהו ולאו דווקא בראש השנה:

תחילת השנה

בספרות חז"ל נקרא החג לראשונה "ראש השנה" ונקבע תפקידו כתאריך קובע למניין שנה חדשה: 

, ראשית שנה למניין שנות העולם
, ראשית שנת שמיטה
, ראשית שנת היובל
, ראשית שנת נטע רבעי וכל שנות איסור ערלה
, ראשית שנת תרומות ומעשרות

בתורה לא מופיעה אמירה מפורשת על כך שיום זה הוא תחילתה של שנה חדשה, ונכתב במפורש שהחודש הראשון הוא חודש ניסן, ואילו חודש תשרי הוא החודש השביעי. אמנם, ישנם כמה פסוקים שמשתמע מהם שהשנה מתחילה בתשרי: הרמב"ן בדרשתו לראש השנה מציע להבחין בין תחילת השנה, שהיא בתשרי, לבין תחילת מניין החודשים, שהיא בניסן כזכר ליציאת מצרים. הוא מוצא הד לכך במה שכתוב במקרא לגבי חג הסוכות: , כלומר לאחר שיצאה והסתיימה השנה הקודמת. פסוקים נוספים המראים שהשנה מתחילה בתשרי הם "וחג האסיף תקופת (הקפת) השנה", והפסוק "בחודש השביעי בעשור לחודש תעבירו שופר וקידשתם את שנת החמישים שנה".ויקרא

כבר בלוח גזר מופיעים "ירחי האסיף" ("ירחו אספ"), שהם כנראה תשרי וחשוון, כשני חודשי השנה הראשונים. עם זאת, לוח גזר כתוב כלוח חקלאי ולאו דווקא בהקשר דתי או לאומי. נראה שכבר בתקופות מוקדמות הייתה נהוגה שנה חקלאית שהחלה בסתיו.

בריאת האדם ועקידת יצחק
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת בין התנאים רבי אליעזר ורבי יהושע בנוגע לזמן בריאת העולם. לדעת רבי אליעזר העולם נברא בתשרי, ולדעת רבי יהושע בניסן. במדרשים פירשו שלדעת רבי אליעזר הייתה זו בריאת האדם שחלה בראש השנה, כך שלמעשה בריאת העולם החלה בכ"ה באלול. בנוסף מובאים שלושה אירועים שהתקיימו בתשרי לדעת שניהם: פקידתן של העקרות, שרה, רחל וחנה; שחרורו של יוסף מבית האסורים; וביטול עבודתם של בני ישראל במצרים. לדעת רבי אליעזר, גם הגאולה העתידית תתקיים בתשרי.

לפי פסיקתא רבתי, עקידת יצחק הייתה בראש השנה, ולכן קוראים בתורה את פרשה זו בראש השנה, אם כי רוב האחרונים מביאים שהעקידה אירעה ביום הכיפורים. כמו כן, אחד הפיוטים הבולטים ביותר של ראש השנה במסורת הספרדים ועדות המזרח הוא עת שערי רצון להיפתח, העוסק כולו בסיפור עקידת יצחק ונאמר לפני תקיעות השופר בבוקר ראש השנה. הבית הפותח והבית החותם את הפיוט מבארים את הקשר בין העקידה לראש השנה, וחתימת הפיוט רומזת גם לדעתו של רבי אליעזר על ביאת המשיח:

מרכיבים שונים מימי האבות, הברית שכרת ה' עם אברהם, יצחק ויעקב ויציאת מצרים, מופיעים בברכת זכרונות בתפילת מלכויות זכרונות ושופרות.

תקיעת שופר

ממוזער|220px|שופר אשכנזי מקרן איל
ממוזער|220px|תפילת תקיעה בשופר לראש השנה - נוסח אשכנז

בתורה מכונה החג "יום תרועה" או "זיכרון תרועה" אך הקשר בין כינויים אלו לתקיעת שופר אינו מופיע באופן מפורש. המונח תרועה מופיע במקרא גם בהקשר של תקיעה בחצוצרות. במועדים מסוימים נהגו לתקוע במשכן ובמקדש בחצוצרה באופן הבא: ביום שהציווי בו הוא לתקוע בשופר (כמו בראש השנה) - התקיעה לוותה בחצוצרות, ובתעניות, שבהן המצווה היא תקיעה בחצוצרות - השופר ליוה את החצוצרה.

טעמים רבים נאמרו בהסבר מצוות התקיעה בשופר, וביניהם: המלכת האל, התחברות אל המימד הרוחני שבמציאות, זכירת מעמד הר סיני, התעוררות לתשובה בעקבות קול התרועה המכניס מורך ללב וכן בלבול השטן. הרמב"ם מבאר בהלכות תשובה:

התלמוד הבבלי במסכת ראש השנה מבאר מדוע יש דווקא להשתמש בקרנו של איל לקיום מצוות תקיעת שופר:

קיום המצווה
לתקיעת שופר יש צלילים שונים:
 תקיעה היא תקיעה אחת ארוכה וממושכת;
 שברים הם רצף איטי של שלוש תקיעות קצרות (המכונות בתלמוד גם גניחות);
 תרועה היא רצף מהיר של תשע תקיעות קצרות מאוד (המכונות בתלמוד גם יללות).

כדי לצאת ידי חובת תקיעות נפסק שיש לשמוע שלושים קולות: שלוש פעמים "תקיעה, שברים, תרועה, תקיעה", שלוש פעמים "תקיעה, שברים, תקיעה", ושלוש פעמים "תקיעה, תרועה, תקיעה". בנוסף, מוזכר  שתוקעים סדר זה פעמיים: פעם אחת "כשהן יושבין" ופעם נוספת "כשהן עומדין", והטעם שניתן לדבר הוא "כדי לערבב את השטן". יש שביארו שמשמעות הדבר היא שריבוי התקיעות מורה על חיבוב המצווה ומוסיף לזכויותיהם של עם ישראל.

למעשה נהוג לתקוע בבית הכנסת לפחות מאה או מאה ואחת תקיעות. יש שכתבו שמספר זה מכוון כנגד מאה יבבות שיבבה אמו של סיסרא על פי המסורת. התקיעות מתבצעות לפני תפילת מוסף ובמהלכה, כשהסדר המדויק מצוי בחילוקי מנהגים בין העדות השונות. הספרדים תוקעים את חלק מהתקיעות תוך כדי תפילת הלחש, בעוד אצל רבים מקהילות האשכנזים לא נוהגים כן, אלא תוקעים רק בחזרת הש"ץ ולאחריה.

חז"ל גזרו שאין תוקעים בשופר ביום ראש השנה שחל בשבת, מחשש שהתוקע שלא יידע לתקוע היטב ילך לבקי בדבר והשופר יטולטל ברשות הרבים, דבר המהווה חילול שבת. גם בראש השנה שחל בחול קיים איסור מדברי חכמים לתקוע בשופר שלא לצורך קיום המצווה, כשם שנאסרה השמעת קול בשאר כלי זמר בשבתות ומועדים.

תפילות ראש השנה
250px|ממוזער|פרוכת לימים נוראים עם המילים הפותחות את הפיוט "עת שערי רצון להפתח" העוסק בעקידת יצחק

בראש השנה נהוג להרבות בתפילות, לפי מנהג האשכנזים לכל הפחות עד חצות היום, ולמנהג הספרדים מסיימים לפני חצות היום כדי שלא ייחשב כצום. תפילות שחרית ומוסף הן ארוכות וחגיגיות במיוחד, וכוללות פיוטים רבים. הדגש בתפילות ובפיוטים הוא על המלכת האל ועל העמידה לפניו בדין. בתוך תפילת העמידה של מוסף נאמרות שלוש חטיבות תפילה מיוחדות, מלכויות זכרונות ושופרות, הכוללות פסוקים המבטאים את שלושת הנושאים האלו.

הפיוטים משתנים בין העדות וכך גם הלחנים. הפיוט הפותח את תפילות החג, לפי מנהג הספרדים, הוא "אחות קטנה" שנאמר עם שקיעת החמה ותחילתה של השנה החדשה. פיוט מפורסם הנכלל בנוסח התפילה (בעיקר האשכנזי), הוא ונתנה תוקף המיוחס לרבי אמנון ממגנצא, כנראה דמות אגדית. לפני תקיעת שופר נהגו קהילות ספרד לשיר את הפיוט "עת שערי רצון להפתח". פיוט זה חובר על ידי יהודה שמואל אבן עבאש, ותוכנו סיפור עקידת יצחק.

בקריאת התורה, קוראים ביום הראשון את סיפור לידת יצחק וגירושם של הגר וישמעאל, אשר מלאך אלוהים הצילם מגוויעה בצמא, ומפטירים ב עד  (בנוסח רומניא הפטירו ב). ביום השני קוראים את פרשת עקידת יצחק, ומפטירים ב (בנוסח רומניא הפטירו ב עד ). אצל האשכנזים נוהגים לקרוא את הקריאה בניגון מיוחד ומרטיט.

 מנהגי ראש השנה 

 ערב ראש השנה 

איחולים וכרטיסי ברכה: נהוג לאחל בליל ראש השנה "כתיבה וחתימה טובה" או "לשנה טובה תיכתבו ותיחתמו" ויש המוסיפים "לאלתר לחיים טובים". החל מהמאה ה-14 נהגו לשלוח איחולים כאלה בכתב לפני ראש השנה. מסוף המאה ה-19, לאחר המצאת גלויות הדואר, נפוץ מאוד מנהג שליחת כרטיסי ברכה שהוכנו עבור החג. מסוף המאה ה-20 דעך השימוש בכרטיסי נייר והוחלף בברכות טלפוניות ובשיגור ברכות בדואר אלקטרוני ובפלטפורמות לשיתוף ולהעברת מסרים מיידיים.

התרת נדרים: בערב ראש השנה נהוג לערוך טקסי התרת נדרים, כשכל אדם מבקש התרה בפני שלושה אנשים שמהווים מעין בית דין, שבכוחו לשחרר את האדם מהבטחותיו.

 ליל ראש השנה 

שמאל|ממוזער|250px|מאכלים שנהוג לאכול בראש השנה: תפוח בדבש, תמרים, רימון ו"כרתי" (כרישה)

בליל החג נהוג לערוך סעודה חגיגית בסדר אכילה מיוחד הכולל אכילת מאכלים סמליים המכונים "סימנים" ואמירת תפילות המזכירות בצלילן את שם המאכל.

מקור המנהג בדברי האמורא אביי בתלמוד, המציין שיש לאכול "קרא" (דלעת או קישוא), "רוביא" (מין שעועית, או חילבה), "כרתי" (כרישה), "סלקא" (סלק, תרד או עלי מנגולד) ו"תמרי" (תמרים). בתקופת הגאונים מוזכרת גם אכילת דבש, בשר שמן וראש כבש. היסוד לאכילת מזונות שמנים ומתוקים קדום מאוד, וכבר בספר נחמיה מוזכר שעזרא ונחמיה הורו לעם בראש השנה "לְכוּ אִכְלוּ מַשְׁמַנִּים וּשְׁתוּ מַמְתַקִּים וְשִׁלְחוּ מָנוֹת לְאֵין נָכוֹן לוֹ כִּי קָדוֹשׁ הַיּוֹם לַאֲדֹנֵינוּ וְאַל תֵּעָצֵבוּ כִּי חֶדְוַת ה' הִיא מָעֻזְּכֶם" ().

בתקופת הראשונים הוזכרה גם אכילה של רימון, תפוח ודגים. רק בסוף תקופת הראשונים אוחד בקרב יהדות אשכנז המנהג של אכילת הדבש עם מנהג אכילת התפוח למנהג המפורסם של אכילת תפוח בדבש, שהתפשט גם במקומות אחרים. בעקבות מנהג זה התפשט הנוהג לאכול גם עוגת דבש במהלך החג. מאכלים רבים נוספו במרוצת הדורות, אשר שונים לעיתים בקרב עדות ישראל השונות.
בקהילות מסוימות אוכלים תמר בראש השנה שמשמעותו תם מר. כלומר תסתיים המרירות ותתחיל המתיקות.

 יום ראש השנה 
שמאל|ממוזער|250px|מנהג התשליך

תשליך: ביום הראשון של ראש השנה (או ביומו השני במקרה שהיום הראשון חל בשבת לפי מנהג האשכנזים, ויהודי גאורגיה), הולכים אחרי הצהריים למקור מים ואומרים בו את תפילת תשליך, שהיא בקשה להשלכת העבירות אל "מצולות ים". במקומות שבהם לא היו מקווי מים קרובים נהגו לעלות למקום גבוה שממנו צופים עליהם. מקובל לנער את שולי הבגדים כסמל להתנערות מהעוונות יש שהתנגדו למנהג זה.

הימנעות משינה ביום: יש הנוהגים להימנע משינה ביומו של ראש השנה, על פי דברי התלמוד הירושלמי שהובאו אצל הפוסקים, שהישן בראש השנה ישן מזלו.

 מנהגים נוספים 

הימנעות מאכילת מאכלים מסוימים: מנהג קדום מתקופת הגאונים הוא להימנע מאכילת מאכלים חמוצים. מנהג נוסף שמקורו ביהודי אשכנז הוא הימנעות מאכילת אגוזים מחמת שני טעמים: האחד, שהאגוזים מרבים ליחה, וקיים חשש שיטרידו את המתפללים בזמן התפילות; ונימוק נוסף הוא כיוון שאגוז הוא בגימטריה "חטא" (בלי האות "א" שאינה נשמעת בקריאה), ומן הראוי להימנע בראש השנה מכל דבר המזכיר חטא. המילה חטא מופיעה באיות "חט" בהרבה מכתבי יד של ספרות חז"ל, ובמיוחד בכתבי היד שהיו בידי הראשונים המאוחרים שבאשכנז, דבר שמסביר ללא דוחק את הגימטריה. יש נמנעים מאכילת מאכלים שחורים.

ראו גם
 תחילת שנה חדשה - על ראש השנה בתרבויות העולם
 בראש השנה - שיר מאת נעמי שמר
 מניין השנים בלוח העברי

לקריאה נוספת
 ש"י עגנון, ימים נוראים, הוצאת שוקן, 1998, "ספר ראשון והוא ספר ראש השנה", עמודים טו-קלט.
 בן איש חי, הלכות ראש השנה, באתר עיתים לתורה
 הרב משה הררי, מקראי קודש - הלכות ראש השנה.

קישורים חיצוניים

 אוסף מקורות על ראש השנה, אתר ספריא
 כתבות וסיפורים על טקסטים, שירים ומנהגים של ראש השנה, מתוך בלוג "הספרנים", הספרייה הלאומית
 פרטים ומידע על ראש השנה באתר הספרייה הלאומית
 פורטל ראש השנה - מאמרים, סיפורים, מתכונים ועוד, אתר בית חב"ד
 שיעורים והרצאות בנושא ראש השנה, אתר הידברות
 מאמרים אודות החג, דברי תורה ומתכונים, באתר כיפה
 ראש השנה - הדף המיוחד באתר ישיבה
 תכנים על ראש השנה באתר של סיון רהב-מאיר


 בין ראש השנה הישראלי לראש השנה הבבלי, באתר ישיבת הר ברכה



הלכות ראש השנה
 הלכות ראש השנה לרמב"ם - מבוארות ממפעל משנה תורה

 הרב אליעזר מלמד, הלכות ראש השנה באתר פניני הלכה


 הערות שוליים 

*
קטגוריה:פרשת אמור
קטגוריה:חגי תשרי
קטגוריה:ראשי שנים ביהדות