מערת המכפלה

מערת המכפלה (מכונה בערבית: , בתעתיק מדויק: אלחרם אלאבראהימי, תרגום: "המקום הקדוש של אברהם") היא מבנה במזרח העיר חברון. על פי המסורת היהודית והכתובים, המערה היא מקום קבורתם של אדם וחווה; אבות האומה אברהם, יצחק ויעקב; ואמהות האומה שרה, רבקה ולאה (חוץ מרחל, שנקברה בקבר רחל בבית לחם). מערת המכפלה היא מהמקומות המקודשים ביותר ליהדות ולאסלאם.

 שם 
פשר שמה של מערת המכפלה אינו מפורש במקרא. מספר פירושים ניתנו לשם זה במסורת היהודית:
 לדעת רב: כיוון שבנויה משתי מערות, זו על גב זו.
 לדעת שמואל: על שם הזוגות הקבורים שם (אדם וחוה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ולאה).
 על פי רבי אבהו: "שכפל הקב"ה קומתו של אדם הראשון וקברו בתוכה".
 לדעת רשב"ם, רמב"ן ורד"ק: המערה נמצאה בשדה ששמו מכפלה, "ואין צורך לבקש טעם לשם המקומות".

 חשיבות דתית 
 ביהדות 
ממוזער|מזוזת הכניסה הראשית במערת המכפלה, יצירת האמן אסף קדרון

בספר בראשית מוזכרת קניית מערת המכפלה על ידי אברהם אבינו מידי עפרון החתי כדי לקבור בה את שרה אשתו:

חז"ל כתבו על התיאור המפורט של רכישת מערת המכפלה "בכסף מלא" המופיע במקרא: 

בפרקי דרבי אליעזר מסופר שאף ראשו של עשיו טמון במערת המכפלה.

על פי המסורת, מערת המכפלה סמוכה ל"פתח גן עדן". בספר הזוהר כתוב כי האדם הראשון חצב את המערה וטמן בה את עצמו ואת אשתו: "מהיכן ידע האדם הראשון היכן המערה? אלא ראה אור אחד דקיק עולה באותו מקום, שיוצא מגן עדן, ורצה אותו לקברו. ושם הוא המקום, סמוך לשער גן עדן" (בראשית נז). הזוהר חדש מוסיף: "רבי קסמא אומר: מערת המכפלה סמוך לפתח גן עדן. בשעה שמתה חוה – בא אדם לקברה שם, ושם הריח מריחות גן עדן, באותו הריח שהיה שם. רצה לחצוב יותר, יצתה בת קול ואמרה – "דייך". באותה שעה עמד ולא חצב יותר, ושם נקבר. מי נתעסק בו? שת בנו, שהוא היה בדמותו ובצלמו. אמר ר' רחומאי: הקב"ה נתעסק בו כשנוצר, ונתעסק בו כשמת. ולא היה מי שיודע בו (כל כך), עד שבא אברהם אבינו עליו השלום, ונכנס לשם, וראה אותו (את האדם הראשון)..." (רות, ע"ט, ד').

בפרקי דרבי אליעזר מתואר כיצד אברהם אבינו גילה את המערה. כאשר עשה סעודה למלאכים ורצה ליקח בן בקר, כפי שכתוב: "ואל הבקר רץ אברהם" () – ברח מלפניו (הבן בקר) ונכנס למערת המכפלה. רץ אברהם אחריו שם ומצא שם אדם וחווה שוכבים על המיטות וישנים, ונרות דולקים עליהם וריח טוב עליהם כריח ניחוח. לפיכך חמד את המערה לאחוזת קבר." (פרק לו).

עוד מובא בפרקי דרבי אליעזר, כאשר אברהם בקש מהיבוסים, בני חת, לקנות מהם את המערה תמורת זהב לאחוזת קבר הם לא הסכימו. אברהם השתחווה בפניהם. אמרו לו כי יכרות עימם ברית שבני ישראל לא ייכבשו את עירם, ירושלים. אברהם הסכים וכרת עמהם ברית ושבועה. על מנת להבטיח את קיום השבועה, היבוסי עשו צלמי נחושת והעמידו אותן בירושלים וכתבו עליהם את ברית שבועת אברהם. וכשבאו בני ישראל לארץ כנען, כפי שמתואר בספר שופטים: וְאֶת הַיְבוּסִי יוֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלַם לֹא (יָוכְלוּ) [יָכְלוּ] בְנֵי יְהוּדָה לְהוֹרִישָׁם וַיֵּשֶׁב הַיְבוּסִי אֶת בְּנֵי יְהוּדָה בִּירוּשָׁלַם עַד הַיּוֹם הַזֶּה" (). דוד המלך רצה לכבוש את ירושלים ולא הצליח שנאמר "וַיֵּלֶךְ הַמֶּלֶךְ וַאֲנָשָׁיו יְרוּשָׁלַם אֶל הַיְבֻסִי יוֹשֵׁב הָאָרֶץ וַיֹּאמֶר לְדָוִד לֵאמֹר: לֹא תָבוֹא הֵנָּה כִּי אִם הֱסִירְךָ הָעִוְרִים וְהַפִּסְחִים, לֵאמֹר: לֹא יָבוֹא דָוִד הֵנָּה" (). רק אחרי שדוד הסיר את העיוורים והפסחים הוא כבש את ירושלים.

במסכת סוטה בתלמוד הבבלי כפרשנות לפסוק "ויבוא עד חברון" בספר במדבר, מסופר על כלב בן יפונה ש"פירש מעצת מרגלים והלך ונשתטח על קברי אבות".

 באסלאם 

שמאל|250px|ממוזער|ציון קבר אברהם

הנוסע המוסלמי אבן בטוטה עבר בחברון במאה ה-14. הוא נסע לארץ ישראל לאורך חוף הים התיכון והגיע לעיר עזה. משם חצה לרוחב את הארץ והגיע לחברון. בחברון הוא ביקר במערת המכפלה ושאל את האימאם: אם אבות האומה אכן קבורים פה? האימאם השיב שכל המלומדים שפגש מעידים על אמיתות המסורת, אשר עברה בעל פה מדור לדור: "זו מסורת עתיקה ואין ספק בה". האימאם הוסיף גם שלפי מסורת בעל פה, ציווה שלמה המלך על ה"ג'ינים" – השדים שפועלים לפי פקודתו – לבנות את המבנה המפואר שמעל למערת המכפלה.

 בניין מערת המכפלה 
250px|ממוזער|שמאל|מערת המכפלה בתמונה משנות ה-20 של המאה העשרים
שמאל|ממוזער|250px|צילום מקרוב של מוזאיקה במערה – צולם בין 1920–1933

באזור הר חברון נמצאו מערות קבורה רבות המאופיינות במערכת דומה למערת הקבורה הנמצאת תחת המבנה של מערת המכפלה, ומתוארכות לאלף השני לפנה"ס, ולא ידוע מתי החלה המסורת שמזהה את מערת המכפלה המקראית דווקא עם המתחם הנקרא כך בימינו. עם זאת, לאור ממצאים ארכאולוגיים מהאתר ניתן לשער שהוא היה מקודש כבר בתקופת הברזל, וייתכן שאף בתקופה הכנענית. במאה הראשונה לספירה כתב ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו כי בעיר חברון ניתן לראות את מצבותיהם של האבות והאמהות, ושהן מעוצבות משיש מהודר, אך הוא אינו מציין את המיקום המדויק של המצבות, וגם לא מזכיר את הבניין המפואר שנמצא מעל המערה, ומיוחס לרוב למלך הורדוס. בניין זה הוא אחד המונומנטים הנאים ביותר שהשתמרו מתקופת בית שני. יש הסוברים שהבניין נבנה על ידי המלך הורדוס, מכיוון שהסגנון האדריכלי שלו דומה לסגנון הבנייה ההרודיאני, לדוגמה בהוספת האומנות בחלקו העליון של המבנה, עיצוב המהווה מאפיין הרודיאני מובהק. מנגד יש הסוברים שבימיו של הורדוס כבר עמד הבניין על תלו, ונבנה קודם לכן על ידי האדומים. לדעת אחרים הוא נבנה מאוחר יותר, בימי אדריאנוס. ארכאולוגים שחקרו את המקום הצביעו על הזיקה האדריכלית המובהקת בין המבנה של מערת המכפלה למתחם הר הבית. מבנה נוסף מאותו טיפוס הוא זה שבאלוני ממרא מצפון לחברון. בשלושתם בולטים מאפיינים אדריכליים כגון שימוש באבני ענק, סיתות שוליים, אומנות אחוזות ועוד. הארכאולוג ד"ר יובל ברוך הציע כי המבנה נוסד על ידי הורדוס כמתחם אדומי (של האוכלוסייה האדומית המגוירת), לצד בנייתו של הר הבית בירושלים.

ב חילקו הביזנטים את המבנה שמעל המערה לשניים, ואסרו כניסת יהודים לכנסייה שהוקמה בצד המזרחי שבמבנה. הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה (570-560), שביקר במתחם בימי השלטון הביזנטי, מספר שבנויה שם בזיליקה "בת ארבע שדרות עמודים... מהצד האחד נכנסים הנוצרים ומהצד האחר - היהודים, המקטירים הרבה לבונה... וכך מתאסף המון לאין מספר מכל הארץ של היהודים".

ב, לאחר הכיבוש הערבי המבנה הוסב למסגד. בימי השלטון המוסלמי הפכה הבזיליקה למסגד המכונה "מסגד אברהם".

בשנת 1100 – לאחר מסע הצלב הראשון – הסבו הצלבנים את המסגד חזרה לכנסייה. הנוסע רבי בנימין מטודלה ביקר במערה במאה ה-12, וכתב: 

ב הממלוכים שוב הסבו את הכנסייה למסגד. האולם עצמו קיים עד היום והוא האולם הגדול והמפואר שבאולמות התפילה שבמבנה, ומכונה "אולם יצחק", על־שם מצבת קברו של יצחק הנמצאת במרכזו. כמו כן בנו הממלוכים במתחם המבנה מספר אולמות קטנים נוספים – על מצבות קבריהם של אברהם, שרה, יעקב ולאה. כמו כן מצדו הדרומי של המבנה בנו הממלוכים את אולם יוסופיה (ב כונה "קבר יוסף") ומצדו הצפוני את מסגד אל-ג'וואלי.

המבנה נבדק ותועד בתקופת המנדט הבריטי על ידי ואנסאן ומקיי שפרסמו את המחקר המקיף ביותר על המקום בספר בצרפתית בשם: "לה חרם אל-חליל".

ב-7 ביולי 2017 הכריזה אונסק"ו על העיר העתיקה של חברון, הכוללת את מתחם מערת המכפלה, כאתר מורשת עולמי פלסטיני. את ההחלטה תקף נשיא המדינה דאז, ראובן ריבלין ואמר:  וראש הממשלה בנימין נתניהו הודיע כי בעקבות ההחלטה יקצץ מיליון דולר מכספי החברות שישראל מעבירה לאו"ם ויעבירם לפרויקטים בתחום המורשת הקשורים לחברון.

 החלל התת-קרקעי מתחת למערה 
קיימת עדות מהתקופה הצלבנית, לפיה מתחת למצבות הקבורה קיים פתח לחלל תת-קרקעי גדול שהוא מערת המכפלה הקדומה. בשנת 1922 מיפה הארכאולוג לואי-איג ונסאן את המערה וכן תיאר מערה שמצא מתחת למבנים, ובה מצבות ופתחים שונים למערות נוספות.

עדות נוספת על ירידה למערות הקבורה הגיעה מג'ק סקלן, יהודי שנכנס למערה בשנות ה-30 בעזרתו של קצין בריטי בעת ביקורו בארץ, באותה תקופה. בראיון שנערך עמו שבוע לפני מותו, תיאר סקלן את הקברים הנמצאים בתוך המערה לדובר היישוב היהודי בחברון, נעם ארנון.

לאחר מלחמת ששת הימים הוריד בכיר השב"כ יהודה ארבל אל החלל הפנימי את בתו מיכל בת ה-13, שסיירה בחלל והביאה תצלומים ושרטוטים שלו. בעקבות סיור זה פרסם משה דיין מאמר ראשוני ובו תיאור של המערכת התת-קרקעית.

בשנת 1981 ירדה אל החלל התחתון קבוצה של מדריכים ממדרשת חברון בקרית ארבע, בראשות אהרן דומב (דומפה) ונעם ארנון. הם תיארו קומה נוספת ובה מערה כפולה המזכירה מערת קבורה כנענית. במערה הפנימית התגלו כלי חרס שתוארכו לתקופת בית המקדש הראשון (מאות 8–9 לפנה"ס). לאחר מכן ירדה למערה משלחת נוספת ובה נציגי צה"ל והארכאולוג זאב ייבין. ייבין הראה שהמערה דומה למערות קבורה רבות בהר חברון, האופייניות ל, שפיר אנכי מוביל אליהן ובתחתיתן מצוי חדר קבורה.

 הגישה למערת המכפלה 
250px|ממוזער|שמאל|הכניסה למסגד בתמונה משנות ה-20 של המאה העשרים

מתוך חיבור לטיני שנכתב בחברון ככל הנראה בסוף המאה ה-10, מתברר כי לאחר הכיבוש הערבי בשנת 638 הייתה בחברון קהילה יהודית קטנה שבנתה בית כנסת ליד המערה. בית הכנסת הזה נזכר גם בעדותו של בנימין מטודלה. מתוך מקור יהודי מתקופת שלטון הפאטימים, מתברר כי הקהילה היהודית בחברון החליטה להרוס אותו ולבנות אותו מחדש.

הרמב"ם ביקר בשנת ד'תתקכ"ו (1165) במערת המכפלה, וקבע את יום הביקור בה כיום טוב לדורו ולזרעו אחריו, כדבריו: "ובאחד בשבת, תשעה לחודש (מרחשון)... עמדתי במערה והתפללתי, שבח לאל יתברך על הכל .. נדרתי שיהיו לי כמו יום טוב ותפילה ושמחה בהם אכילה ושתייה. אלהים יעזרני על כל ויקים לי נדרי לה' אשלם – אמן".

עוד מידע מסר ר' שמואל ב"ר שמשון שהיה במערה בשנת 1210 כי "ירד כ"ד מדרגות למערה, בדרך צר מאד, עד כי יכול לנגוע בסלע מכל צד".

בעת החדשה
שמאל|ממוזער|250px|אולם יצחק ורבקה בזמן הכניסה למוסלמים (ניתן לראות על הרצפה שטיחים – שנלקחים בימים בהם יהודים נכנסים לאולם יצחק ורבקה).
שמאל|ממוזער|250px|אולם יצחק ורבקה במהלך חוה"מ סוכות – בזמן כניסת יהודים

למן התקופה הממלוכית נאסר על יהודים להיכנס למתחם, והותר להם להגיע רק עד המדרגה השביעית סמוך לשער הדרום-מזרחי. במגילת פירנצה, המתוארכת לעשור השני של המאה ה-14, מתעדת את הנוהג היהודי להתפלל סמוך למדרגה השביעית בגרם המדרגות הסמוך למערה.

רבי עובדיה מברטנורא ביקר במערה במאה ה-15 וכתב: "כי הלכתי לחברון וגרתי בה ימים רבים, עד אשר הייתה ישיבתה חביבה עלי כמעט יותר מירושלים, להיות היהודים בה מעט וטובים ואינם כאנשי ירושלים לרוע. והם כעשרים בעלי בתים מכונסים במבוי אחד הסגור עליהם, ולא יעבור ביניהם ישמעאל וטמא. וגם מסורת ביד כל אנשי הארץ, כי הקבורה בחברון טובה מבירושלים. ופה חברון על קבורת האבות בנין ישן נושן מאד מאבנים גדולות, לא יאומן כי יסופר, על הבניין הנושן בנין חדש מהישמעאלים".

רבי משולם מוולטרה כתב במסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל (1481) כי הוא הגיע לחברון בשיירה עם "שר מערת המכפלה". הנוסע מציין כי עקב תפקידו הרם "כולם אוהבים אותו" ואין חשש מפני הערבים ומפני השודדים. הוא מגיע לחברון, מבקר במערת המכפלה ועורך תרשים של המערה. בכתביו הוא מספר על חברון, שכמו בעזה, אין לה חומות והיא "עיר טובה". על מערת המכפלה יש מסגד והיהודים אינם מורשים להיכנס למבנה. הם רשאיים להתפלל רק דרך "חלון קטן" ולשם "זורקים מעות ומיני בֹשם". הוא מספר על מנהג מעניין של הערבים. היו נותנים לציבור כל יום מזון הדומה לזה שנתנו "האבות":
 לחם, לשונות בחרדל ועגל רך וטוב – כמו שאברהם אבינו נתן למלאכים.
 ציד ומטעמים – כמו שעשיו הכין ליצחק אבינו.
 לחם ונזיד עדשים – כמו שיעקב אבינו הכין לעשיו.

בחברון הוא מצא 20 משפחות יהודיות. המשפחות מספרות לו כי הנשים מצליחות להיכנס למסגד, שכן לא מזהים שהן יהודיות בשל הרעלה על פניהן. הנשים מספרות כי על קברי אברהם ושרה בתוך המסגד יש "מנורת זהב עם אבנים טובות" ועל שאר הקברים יש מנורת כסף עם אבנים טובות. משולם מוולטרה, שהיה "שולחני" במקצוע, מוצא לנכון לספר לנו כי למערה יש הכנסות גדולות מכרמים, זיתים ובתים. ובנוסף לכך, "הישמעאלים המתים לכפרת נפשם ייתנו יותר מה' אלפים דוקטים זהב כל שנה".

נוסעים נוצרים במאות ה-15–16 מספרים שהכניסה למערה אסורה על היהודים והנוצרים, אולם מותר להם להתפלל מול חלון אחד, שדרכו ניתן לראות את פנים המבנה. גם נוסעים במאה ה-19 מספרים על חור בקיר שממנו יכולים היהודים להביט פנימה. אדוארד רובינסון ועלי סמית מצאו בביקורם ב-1838 את החור בקיר "סתום במכסה מבפנים". הנרי בייקר טריסטראם ביקר במקום בפברואר 1864 וכמעט הצליח להציץ מהחלון הידוע, אך גורש כמיטב המסורת המקומית על ידי "כמה יושבי קרנות וצעקות של פרחחים". טריסטראם חזר בספרו על הדעה כי הבניין המרשים על אבניו האדירות, "שמקצתן מגיעות לגודל מדהים של 11.5 מטר על מטר", הוא שריד "ממפעלי הבניה של המלך שלמה", וכי לא סביר שהוא נבנה "ביוזמת הורדוס". הסופר הצרפתי פייר לוטי תיאר את שראה ב-1894:
.
מרגרט תומאס, אנגליה שהתגוררה בארץ ישראל בשנים 1895–1897, ציינה כי הנוצרים והיהודים "רשאים רק לצעוד צעדים מספר לתוך אחת הדלתות, מקום שם רואים חור בכותל, בו שמים היהודים מכתבים כתובים אל אברהם", וכי ישנו סימון מדויק על אבן שמאחוריה אין רגלם של היהודים רשאית לדרוך.

אתר מערת המכפלה מספר על ביקור שערך במקום האמרי אמת בשנת 1935:  האדמו"ר התרעם על האיסור ליהודים להיכנס למערה.

בתמוז תרפ"ט ביקר ביישוב היהודי בחברון האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש. האדמו"ר ביקר בנכסים שהופקעו מידי חב"ד בהם בית רומנו בהשתדלות לייזר-דן סלונים, קיבל האדמו"ר אישור מיוחד להתפלל בתוך מערת המכפלה. יחד איתם נכנסו חתנו שמריהו גוראריה הרב יעקב יוסף סלונים רב העיר, לייזר-דן סלונים, ישראל זיסל דבורץ, ואחיו יצחק – תלמידי ישיבת חברון. ועוד אחד מחסידי האדמו"ר.

בעקבות פרעות תרפ"ט גורשו יהודי חברון ומאז ליהודים לא הייתה כל גישה למערה.

בשלטון ישראל
שמאל|ממוזער|250px| לוחם מג"ב שומר בתוך מערת המכפלה. בתמונה אולם שרה מהצד הערבי (ניתן להבחין בכיתוב הערבי בשילוט ליד המצבה)

לאחר מלחמת ששת הימים וחידוש היישוב היהודי בחברון שבו היהודים להתפלל במערת המכפלה, לאחר יותר מ-700 שנה שהכניסה למערת המכפלה הייתה אסורה עליהם.

במהלך קיץ 1967 החליט הרב שלמה גורן לקבוע במערת המכפלה ארון קודש ובו ספר תורה, מחשש ששר הביטחון משה דיין יורה להחזיר את המקום לניהול מוסלמי, בדומה להסדר שנקבע בהר הבית. כעבור מספר ימים הודיע דיין לרב גורן כי עליו להסיר את דגל ישראל שנתלה על המבנה, להוציא את ארון הקודש, וכי כל יהודי הנכנס למבנה מחויב לחלוץ נעליו, כמקובל בכניסה למסגד. הרב גורן נאבק בהחלטה זו, ובעקבות מאמציו הושהתה הפקודה. זמן-מה אחרי מלחמת ששת הימים התקיימה בר־המצווה הראשונה במערה. הייתה חגיגה רבתי, ואף ראש עיריית חברון הירדני מוחמד עלי אל-ג'עברי (שנשאר בתפקיד בתום המלחמה), שיגר מכתב ברכה.

באוגוסט של שנת 1967 אסר מושל חברון על זוג צעיר ממתנחלי חברון (בני ובינה קצובר) להינשא במערת המכפלה, והם נאלצו לקיים את חגיגת הנישואין בחצר הממשל הצבאי. לכבוד האורחים שהגיעו לבקר ולהתפלל במערה, הקימו קיוסק בסמוך לה, בעגלה רתומה לחמור, ובו נמכרה שתייה קלה. הדבר עורר את זעמו של מושל חברון, שהוציא צו הרחקה מחברון לשלושת מפעילי הקיוסק. בעקבות זאת התעוררה סערה פוליטית, מנחם בגין העלה את הסוגיה בדיון בכנסת, ומשה דיין נאלץ לבטל את צו ההרחקה.

ביום העצמאות השני לאחר שחרור חברון, ב-1968, נאסר על יהודים להניף דגל ישראל ברחבי מערת המכפלה. מתנחלי חברון החביאו דגל ישראל בטלית של אחד המתפללים, ובעת תפילת הלל שלפו את הדגל והניפו אותו. נוצר עימות עם החיילים במקום, ובעקבותיו ערך משה דיין שימוע למתפללים ושקל להוציא להם צו הרחקה. לטענת דיין שהמקום הוא בית קברות ולא בית כנסת ענו המתפללים כי למעט התקופה ששלטון זר לא נתן לגשת למערה, בכל שנות ההיסטוריה היה במקום בית כנסת. לאחר השימוע הסיר דיין את ההגבלות מהמתפללים.

ב-9 באוקטובר 1968 נזרקו רימונים על יהודים ששהו בסמוך ל"מדרגה השביעית" ו-43 יהודים נפצעו. בעקבות כך הורה דיין להכשיר דרך גישה חדשה ליהודים ולהקים סביבה עמדות אבטחה. ב-10 באוקטובר 1968, הפקיעה ישראל מידי הקאדי של חברון את החזקה שלו על מערת המכפלה. במקביל הוחל בעבודות להקמת בית כנסת לצד המבנה במטרה למנוע חיכוכים, אך הבניין נעצר בלחץ ערביי חברון שחששו שיערכו חפירות מתחת למבנה המערה.  

ב-1969 הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את המדרגות שסימלו את האיסור על כניסת יהודים למערת המכפלה במשך מאות שנים, אותן ראה כסמל להשפלה.

באוקטובר 1972 נקבעו סדרי תפילה חדשים באתר, ונקבע כי תותר תפילת יהודים באולמות אברהם ויעקב בכל השנה וכי יוכנסו אליהם ארון קודש, בימה ושולחן. באוגוסט 1975, לאחר שערבים פגעו בפרוכת וקרעו סידורי תפילה שונו הנהלים פעם נוספת ונקבע כי באולם יצחק, הג'וואליה והיוספיה יתפללו המוסלמים וכי בין יסגרו הדלתות בין מתחמי התפילה בשעה התפילות. לצד כך בוטלה הגבלת השעות שהותרו לתפילת היהודים במערה.

בראש השנה תשל"ז (25 בספטמבר 1976), שחל במקביל לעיד אל-פיטר, נפגעה פרוכת באתר בידי ערבים. בעקבות כך קיימו היהודים תפילה גדולה בבית הכנסת אברהם אבינו שטרם נפתח באופן מסודר, ופוזרו בידי כוחות הביטחון, דבר שהביא למהומה. במהלך המהומה נכנס יהודי לאוהל יצחק כדי לגלות את הפתח המוביל למערה תחתונה. לטענתו, הוא נתקל בקוראנים עתיקים המפוזרים על הרצפה, ומתוך חשש שהדבר יתפרש כאי כבוד אספם בשקית והלך. היעלמות הקוראנים העתיקים הביאה להארכת העוצר שהוטל בחברון, עד להשבתם לידי הרב גורן. הפגיעה בקוראנים עוררה סערה גדולה ברחוב הפלסטיני, וב-3 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, פרץ המון למערה וחילל את תשמישי הקדושה היהודים שבה, בהם שבעה ספרי תורה. לאחר האירוע נותרה המערה סגורה עד ל-1 בינואר 1977.

בפורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994) אירע במערה טבח, שבו רצח ברוך גולדשטיין 29 מוסלמים שהתפללו במקום. לאחר הרצח נסגרה המערה לכניסת יהודים עד 1996. בעקבות מסקנות ועדת שמגר חולק המתחם בין המתפללים היהודים לאלו המוסלמים. האולם המרכזי, אולם יצחק ורבקה, פתוח למתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות השנה.

לאחר טבח מערת המכפלה, ובעקבות המלצת ועדת שמגר, מתחם המערה חולק לשניים, והשערים שבין החלקים נעולים. כניסת יהודים מתאפשרת מרחבת מערת המכפלה בלבד דרך אולם יוסופיה. האולמות הפתוחים לכניסת יהודים הם אוהל אברהם ושרה, אוהל יעקב ולאה והחצר המרכזית. כניסת מוסלמים למבנה מתאפשרת משביל גישה העובר מצדו המערבי של המבנה, דרך מסגד אל-ג'וואלי ומשם לאולם יצחק. כניסת נוצרים מותרת לשני המתחמים.

בשנת 2013 התלכדו מועדי לילת אל-קדר וראש חודש אלול, והמנהל האזרחי הורה לפתוח את האתר ליהודים בלבד.

ב-2018 החל מאבק למען הנגשת המערה למבקרים בעלי מוגבלות, אשר מתקשים לעלות מדרגות רבות ולהגיע לפתח המערה. במאי 2020 הודיעה היחידה לתיאום פעולות הממשלה בשטחים על פרסום צו ההפקעה לטובת פרויקט ההנגשה, וביוני 2021 אישר שר הביטחון, בני גנץ את ביצוע הפרויקט. התנגדויות ועתירות של תושבים פלסטינים, ארגון "עמק שווה" ועיריית חברון נגד הפרויקט נדחו. ביוני 2023 הסתיימו והמעלית נפתחה לשימוש הציבור. במרץ 2025 הסתיים השלב השני בהנגשתו הפנימית של מערת המכפלה לציבור, בהתקנת מעבר לעגלות במקביל למדרגות.

עקב התנגדות עיריית חברון הערבית לא ניתן היה לפתוח תאי שירותים במתחם של מערת מכפלה, להתקין מערכות כיבוי אש מתקדמות ולבצע קירוי של חצר מערת המכפלה בכדי להגן על המתפללים בפני שמש וגשם. ב-2025 הוחלט על העברת סמכויות מעיריית חברון למועצה הדתית קריית ארבע והישוב היהודי בחברון. העברת הסמכויות אפשרה פתיחת שירותים במתחם, וקירוי של חצר מערת המכפלה לרווחת המתפללים.

 כניסת מתפללים כיום 
המבנה נתון לשליטת ישראל והוא נמצא בחלק H2 של חברון, הנמצא בשליטה ביטחונית ישראלית. את המבנה מאבטחים שוטרי מג"ב, ובמקרים רבים ניסו פלסטינים לדקור שוטרים בשער הכניסה למוסלמים. האתר נמצא במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.

את מערת המכפלה פוקדים מדי יום מאמינים רבים, יהודים ומוסלמים. מתקיימות בו שמחות רבות – חגיגות ברית מילה, בר מצווה ובת מצווה, חתונות ועוד.

במשך 20 ימים בשנה סדרי החלוקה במערה מתבטלים: בעשרה ימים (שני ימים של ראש השנה, יום אחד בעשרת ימי תשובה, יום הכפורים, יומיים בחול המועד סוכות, שבת חיי שרה, יומיים בחול המועד פסח וערב ראש חודש אלול) המבנה כולו פתוח ליהודים, ובכעשרה ימים (מוולד א-נבי, לילת אל-מעראג', ימי שישי של הרמדאן, לילת אל-קדר, עיד אל-פיטר, חג הקורבן וראש השנה ההג'רית) המבנה כולו פתוח לכניסת מוסלמים.

על פי נתוני הסיכום השנתי של משמר הגבול במערת המכפלה, בשנת 2019 נכנסו למערת המכפלה כמיליון וחצי מבקרים ומתפללים, מתוכם כ-700,000 יהודים, כ-600,000 מוסלמים, וכ-100,000 תיירים בני לאומים שונים.

כיום פועלים במקום "מוסדות מערת המכפלה" הכוללים: כוללי אברכים, תלמוד תורה, הכנסת אורחים חברון ועוד, ומתקיימים בו עשרות מנייני תפילה בכל יום.

ביוזמת הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, מתקיימות במערה עצרות סליחות המוניות בכל שנה בימי הסליחות, ומשתתפים בהן עשרות אלפי איש.

בתקופת מלחמת חרבות ברזל הוטלו מגבלות רבות על המתפללים המוסלמים במערת המכפלה. במשך שנת 2024 נמנעה מהם האד'אן, קריאת התפילה המוסלמית, במשך 674 פעמים, ונמנע מהם לציין את חגיגות מוולד א-נבי במסגד. בתקופה זו נכנסו כוחות צבא למרחב המסגד לעיתים קרובות. במהלך שנת 2024 פקדו 236,530 מתפללים מוסלמים את המסגד במערת המכפלה. בשנת 2019 ביקרו כ-617,077 מתפללים (זו הייתה שנת השיא בביקורים במערה), 287,693 בשנת 2018 ו-237,643 בשנת 2017.

 לקריאה נוספת 
 אלי שילר, מערת המכפלה, הוצאת אריאל, 1976.
 נעם ארנון, מערת המכפלה שורשי העם היהודי, בהוצאת מחדשי היישוב היהודי בחברון, תשס"ב.
 נעם ארנון, המערה, הוצאת בית אל – מדרשת חברון, 2017.

קישורים חיצוניים

 נעם ארנון, מערת המכפלה: תולדות האתר מראשיתו עד שלהי העת העתיקה, עבודה לשם קבלת תואר ד"ר, אוניברסיטת בר-אילן תשפ"א, כרך א, באתר אסיף; ושם: כרך ב(1), כרך ב(2)



  אבשלום קור, באופן מילולי: מח"ט חברון שחר ברקאי, גלי צה"ל, 26 ביוני 2025
  (אנגלית)
 המחקר על מערת המכפלה משנת 1923, אתר ארכיון רשות העתיקות (אנגלית)
מאמרים



 דותן גורן, היהודי ששיפץ את מערת המכפלה, עת־מול, 201 (אוגוסט 2009), עמ’ 14–17
 רועי מרום, מסורות מערת המכפלה (אל־חרם אל־אבראהימי) בספרות המסעות המוסלמית, במעבה ההר 12, 2022, עמ' 55–81
 נעם ארנון, המבנה שמעל מערת המכפלה – "המאוזוליום היהודי": מקורות ההשראה והמשמעויות הרוחניות-ארכיטקטוניות, מחקרי יהודה ושומרון, קובץ י"ח עמ' 125–138
 .
פודקאסטים
 מערת המכפלה, בפודקאסט עושים תנ"ך, באירוח חוקר המקרא, ד"ר שחר ענבר
 סיור במערת המכפלה – באתר "טבע ונופים בישראל"
תמונות

 תמונות 360 במערת המכפלה - אתר ישראל ב-360



 הערות שוליים 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
מערת המכפלה
מערת המכפלה
קטגוריה:קברי צדיקים בחברון
קטגוריה:אתרי עלייה לרגל (אסלאם)
קטגוריה:הרשות הפלסטינית: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:מבנים עתיקים
קטגוריה:אתרי ספר בראשית
מכפלה, מערת ה
קטגוריה:חברון: מבנים
קטגוריה:ארץ ישראל: מאוזוליאומים
קטגוריה:ישראל: מסגדים
קטגוריה:ישראל: אתרי מורשת לאומית
קטגוריה:פרשת חיי שרה
קטגוריה:פרשת וישלח
קטגוריה:פרשת ויחי
קטגוריה:יהודה: אתרים ארכאולוגיים