נגיב מחפוז

נגיב מחפוז (בערבית: نجيب محفوظ, הגייה מצרית: , בתעתיק מדויק: נגיב מחפוט'; 11 בדצמבר 1911 – 30 באוגוסט 2006) היה סופר ואינטלקטואל מצרי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1988.

ביוגרפיה
מחפוז נולד בקהיר למשפחה מוסלמית אדוקה בת למעמד הבינוני, הבן השביעי והצעיר ביותר במשפחתו. מרבית ילדותו עברה בשכונת אל-גמאליה (לא רחוק משוק ח'אן אל-ח'לילי), ומאוחר יותר עברה משפחתו לרובע אל-עבאסיה. שתי השכונות מופיעות תדיר בכתביו. כילד בן שבע, היה עד להתקוממות בשנת 1919 כנגד השלטון הבריטי, ולדיכויה ביד קשה על ידי הצבא, מאורעות שהעיד מאוחר יותר שזעזעו את ילדותו, ואף מתוארים בספריו.

מחפוז למד לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה המצרית (כיום אוניברסיטת קהיר). במהלך לימודיו נחשף למדע ולרעיונות סוציאליסטים. לאחר מכן עבד כפקיד בשירות המדינה בתפקידים שונים במנגנוני התרבות והצנזורה התרבותית, עם פרישתו הגיע לדרגת יועץ במשרד התרבות. הוא התחתן בגיל 43 ונולדו לו שתי בנות.

לאורך השנים כתב עשרות רומנים ומאות סיפורים קצרים שרבים מהם תורגמו לשפות רבות, ועובדו לקולנוע. בנוסף כתב עשרות תסריטים לסרטים וחמישה מחזות. הוא עבד במערכת העיתון "אל-אהראם" בו גם פרסם בהמשכים כמה מספריו.

בשנת 1988 זכה בפרס נובל לספרות. במעמד מתן הפרס הודגשו היצירות: "הטרילוגיה הקהירית", "בני שכונתנו", "סמטה בקהיר", "הגנב והכלבים" ו"פטפוטים על הנילוס". הרומן "בני שכונתנו" פורסם בחלקים בעיתון "אל-אהראם" בקהיר בשנים 1959–1960, אך נאסר לפרסום כספר שלם במצרים ובארצות ערב (למעט לבנון) עד שנותיו האחרונות של מחפוז.

מחפוז מת ב-30 באוגוסט 2006, בגיל 94.

דרכו הספרותית
יצירתו של מחפוז ובעיקר סיפוריו הקצרים משקפים את הריאליזם המאפיין את חיי התושבים הרבים בעיר הכרך הגדולה קהיר. בה בעת, עבודתו משקפת אמת אוניברסלית על טבע האדם. בכך יצירתו חוצה גבולות אתניים, דתיים, ולאומיים בהדגישה את מצב האדם ביחס לסוגיות כחרות, עוני, שוויון וקידמה. שילוב זה הוא שהעניק למחפוז את שמו הבינלאומי כגדול הסופרים הערביים בדורות האחרונים.

למרות השינויים הגדולים שחלו בסגנון כתיבתו של מחפוז, תפיסת עולמו נותרת ללא שינוי - בכל סיפור מכניס מחפוז את השקפתו הסוציו-פוליטית על קיומו של האדם: האדם אינו אמור לבטל את זמנו לחיפוש חסר תועלת אחר הגשמה עצמית - הסיכוי היחידי לגאולה הוא על ידי התנהגות חיובית ואחראית לשפר את חייו ואת חיי סביבתו. בכל ספריו הדמויות היחידות הזוכות לגאולה הן אלו המראות מודעות והתחשבות באחר ממניעים אלטרואיסטים. גם ראיית העולם של מחפוז נשארה דומה לאורך תקופת יצירתו הארוכה: העולם הוא מקום עגמומי וטרגי, אך בכל זאת אפשרי בו שינוי בזכות מאבקו הבלתי מתפשר של האדם לצדק וההתקדמות הטכנולוגית. עם זאת, פעמים רבות ההתקדמות לעבר הצדק מצריכה את מות הגיבור.

נהוג לחלק את יצירתו הספרותית של מחפוז לשלוש תקופות:
 התקופה הראשונה (1939-1944) התרכזה בכתיבת רומנים בנושא מצרים העתיקה. למרות הנושאים ההיסטוריים כבר בספרו השלישי "מאבקה של תבי" משבץ המחבר אזכורים למאורעות פוליטיים בזמנו. הרומן עוסק במאבקם הפטריוטי של המצרים הקדומים בחיקסוס הפולשים לארצם כאשר ההשלכות הם הכיבוש הבריטי של מצרים ותעלת סואץ.
 התקופה השנייה (1945-1953) בתקופה זו התרכז מחפוז בהצגה ריאליסטית של החברה על החוליים החברתיים המתגלים בחיי היום יום של העיר הגדולה. הספרים נעים בין השכבות החברתיות השונות וחושפים תמונה עגומה במרקם החיים העירוני של מצרים בתקופה שבין מלחמות העולם. בשנים 1956–1957 פרסם מחפוז את יצירתו הגדולה ביותר: "הטרילוגיה הקהירית" (בעברית "בית בקהיר בתרגומו של סמי מיכאל) אותה כתב שלוש שנים מוקדם יותר.
התקופה השלישית (1959-1978) אחרי שסיים את כתיבת הטרילוגיה הקהירית הפסיק מחפוז באופן מפתיע את עבודתו הספרותית למשך מספר שנים עד לחידושה בתקופת היצירה השלישית. בשנים אלו החלה עבודתו לזנוח את הריאליזם הקשוח ולתת לסיפוריו היום יומיים סממנים אקסיסטנציאליסטים. במקום לכלול בספריו את כלל המרקם החברתי החלו ספריו להתרכז באינדיבידואל, בהווייתו הפנימית וביחסיו עם הסביבה. החל מן התבוסה של מלחמת ששת הימים מתרכז מחפוז בסיטואציות לא הגיוניות. בתקופה זאת מושפע מחפוז מן התנועות האימפרסיוניזם והסוריאליזם ויצירתו הופכת בהדרגה לאלגורית ומבוססת על אוצר מילים טעון. על אף שהעלילה עדיין אחוזה במציאות הריאלית, ניתנת לה משמעות ברבדים גבוהים יותר. בין השאלות העולות ביצירות אלו היא מהו ההבדל בין אמת לאי אמת? מהי המציאות ומה הקשר בינה לבין מחשבתנו?, ומהי חשיבות ההיסטוריה? מבין ספריו מתקופה זאת בולט הספר "הגנב והכלבים" מ־1961. הספר מספר את סיפורו של אסיר משוחרר סוציופת שהמרירות והטינה שהוא חש כלפי העולם גורמים לדחייתו על ידי כל קרוביו. הרומן שואב מוטיבים מן סופרים האקסיסטנציאליסטיים הגדולים של המאה העשרים כמו גרהם גרין ואלבר קאמי, אך גם מן המסורת האסלאמית הסופית. יצירתו של מחפוז משנות השישים, ובייחוד אחרי התבוסה של מלחמת ששת הימים, מעולם לא איבדה את משמעותה הפוליטית ואת הביקורת החברתית-פוליטית.

סיפורום של נגיב מחפוז, "אחרי עשרים שנה" מגולל את עלילתו של שארשרה. שארשרה חוזר לעיירת הולדתו עשרים שנה אחרי ליל חתונתו הטראומטי, בו כפה עליו הבריון להלובה לגרש את אשתו הטרייה זינב. הטראומה הובילה אותו להפוך בעצמו לראש כנופיית פשע, כשהוא מונע על ידי רגשי הטינה ותאוות הנקם בלהלובה, במטרה להשיב את כבודו האבוד. עם שובו, הוא מגלה שלהלובה איננו בחיים, וזינב בנתה לעצמה חיים עצמאיים ולא חיכתה להצלתו. הגילוי ממוטט את היסוד שעליו נשען מסעו. המטרה שאליה הקדיש שני עשורים ארוכים, התאיינה, והוא נותר עם תחושת החמצה עמוקה וכישלון אישי כבד. הוא מגלה כי האובססיה לנקמה פגעה בו יותר מכל עוול שחווה. בכך הופך הסיפור לאלגוריה על כוחה ההרסני של הטינה, ועל הניסיון לחיות בצל פצע שאינו מאפשר התקדמות. 

מאמצע שנות השבעים יצירתו הספרותית של מחפוז אינה יכולה להיות משויכת לז'אנר יחיד ואין בה אחידות סגנונית. נובלות מסוימות נוטשות את נורמות הכתיבה המקובלות בספרות המערבית - עקרון אחדות היצירה, הסדר הכרונולוגי. המבנה הספרותי של יצירות אלו מצביע על חזרה אל מוטיבים של הספרות הערבית הקלאסית כמו "סיפורי אלף לילה ולילה".

אישיותו הציבורית
גם בכתביו הספרותיים וגם במאמריו לעיתונות מטיף מחפוז לצדק חברתי, אותו הוא רואה כחלק בלתי נפרד מן המוסר האישי. מחפוז נחשב בעולם הערבי לליברל ולדמוקרט. הצגתן של בעיות חברתיות ודתיות בחברה המצרית קנתה למחפוז אויבים רבים.

ספרו של מחפוז "בני שכונתנו" (1959) נחשב לשנוי במחלוקת במיוחד כיוון שהוא מתאר את חייהן של דמויות נערצות במסורת המוסלמית כמשה, ישו ומוחמד, כאזרחים מצריים רגילים. הספר נאסר להפצה במצרים ובכל העולם הערבי, פרט ללבנון, בטענה של חילול הקודש. בשנות השמונים טען השייח' עומר עבד א-רחמן, מראשי האחים המוסלמים במצרים, כי אילו היה מחפוז מוצא להורג בעקבות חילול הקודש על "בני שכונתנו" לא היה סלמאן רושדי מעז להוציא את ספרו "פסוקי השטן". למרות זאת מעולם לא הוצאה פתווה רשמית הקוראת להריגתו של מחפוז. בשנת 1994 ניסה קיצוני מוסלמי להתנקש בחייו של מחפוז, אך הצליח רק לפצוע באופן קשה את הסופר בן ה־82. לאחר ניסיון ההתנקשות נאלץ מחפוז לנוע רק בליווי מאבטחים חמושים. רק לאחר ניסיון הרצח יצא "בני שכונתנו" מרשימת הספרים האסורים במצרים.

בתקופת כהונתו של אנואר סאדאת נחשב מחפוז לתומך בקווי המדיניות הרשמית של שלום עם ישראל. תמיכתו בשלום עם ישראל הפכה אותו, כמו את הנשיא סאדאת, למוקצה בחלקו הגדול של העולם הערבי, כך שעד השנים האחרונות ספריו היו אסורים להפצה במדינות כסוריה ועיראק. הגם שתמך בשלום עם ישראל, מעולם לא חדל מחפוז לבקר את מדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים.

 כתביו הבולטים
 הטרילוגיה הקהירית (ثلاثية القاهرة), עברית: סמי מיכאל, הוצאת ספרית פועלים, 1987-1981
 בית בקהיר (بين القصرين)
 כמאל (قصر الشوق)
 דור שלישי (السكرية)
 בני שכונתנו (أولاد حارتنا), עברית: דוד שגיב, הוצאת עם עובד, 1990
 סמטה בקהיר (زقاق المدق), עברית: יצחק שרייבר, הוצאת עם עובד, תשכ"ט
 הגנב והכלבים וסיפורים אחרים (اللص والكلاب), עברית: מנחם קפליוק, הוצאת ספרית פועלים, תש"ל
 אהבה וגשם (الحب تحت المطر), עברית: יואב גבעתי, הוצאת תמוז, 1976
 קבצן (الشحاذ), עברית: חניתה ברנד, הוצאת פפירוס, 1978
 מיראמר (ميرامار), עברית: יצחק שניבוים, הוצאת תמוז, 1983
 פטפוטים על הנילוס (ثرثرة فوق النيل), עברית: מיכל סלע, הוצאת כתר, 1989. (הספר אף עובד לסרט שיצא במצרים בשנת 1971.)
 היום שבו נרצח המנהיג וסיפורים אחרים (يوم مقتل الزعيم), עברית: דוד שגיב, הוצאת ספרית פועלים, 1999
בית הקפה שלנו (دينا مقهى) עברית: ששון סומך ועידן בריר, הוצאת מחברות לספרות, 2019
 לעג הגורל (عبث الأقدار), 1939
 רדופיס (رادوبيس), 1943
 מאבקה של תביי (كفاح طيبة), 1944
 קהיר החדשה (القاهرة الجديدة), 1945
 ח'אן אל-ח'לילי (خان الخليلي), 1945
 חזיון שרב (السراب), 1948
 התחלה וסוף (بداية ونهاية), 1950
 השליו והסתיו (السمان والخريف), 1962
 הדרך (الطريق), 1964
 מסבאת החתול השחור (خمارة القط الأسود), 1969
 סיפור ללא התחלה וללא סוף (حكاية بلا بداية ولا نهاية), 1971
 מראות (المرايا), 1972
 הפשע (الجريمة), 1973
 אל-קרנק (الكرنك), 1974
 אדם מכובד (حضرة المحترم), 1975
 דור האהבה (عصر الحب), 1980
 אלף לילה ויום (ليالي ألف ليلة), 1981
 מסעו של אִבּן פטומה (رحلة ابن فطومة), 1983
 עוד שעה אחת ( الباقي من الزمن ساعة), 1983, עברית: ברוריה הורביץ, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2021
 החי בַּאמת (العائش فى الحقيقة), 1985
 חלומות על תקופת השיקום (أحلام فترة النقاهة), 1985

לקריאה נוספת
 ששון סומך, נג'יב מחפוז: מחצית היום; יצירה, מפגשים, תרגומים; הוצאת כרמל, ירושלים, תשע"ב 2012.

קישורים חיצוניים

 כתבי נגיב מחפוז בפרויקט בן יהודה.




 נגיב מחפוז, הכיכר ובית הקפה, סיפור, תרגם מערבית ששון סומך, עתון 77, גיליון 314, ספטמבר 2006




 זיצמן נעם, מי הוא נג'יב מחפוט', 30.8.2006, חלון לערב

 סעד אבו ע'נאם, "כאילו מדובר בטורניר כדורגל", על עוד שעה אחת, פנס מוסף לביקורת ספרות, ינואר 2022.





 הערות שוליים 

קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:סופרים מצרים
קטגוריה:סופרים ערבים
קטגוריה:זוכי פרס נובל מצרים
קטגוריה:אישים שעל שמם פרס ספרותי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קהיר
קטגוריה:מצרים שנולדו ב-1911
קטגוריה:מצרים שנפטרו ב-2006