דוב קוטב

דוב קוטב (שם מדעי: Ursus maritimus) או דוב לבן הוא דוב האנדמי ל. לצד דובי הקודיאק, דובי הקוטב הם הטורפים היבשתיים הגדולים ביותר: הזכרים הבוגרים שוקלים בין 300 ל-700 קילוגרם והנקבות שוקלות כחצי ממשקל הזכרים. פרוותם חלולה ושקופה למחצה, אולם לצופים מרחוק היא נראית בצבע לבן או בז', והיא מספקת לדובים הסוואה. עורם של דובי הקוטב שחור. שכבת שומן והפרווה מגנות עליהם מפני הקור העז השורר באזורי מחייתם. זנבם הקצר ואוזניהם הקטנות יחסית ליונקים אחרים מקטינים את איבוד החום לסביבה. מבנה גופם וראשם הקטן מותאמים לשחייה.

דוב הקוטב הוא יונק ימי מימי-למחצה שהסתגל לכמה בתי גידול: יבשה, ים וקרח. באזורי מחייתו הוא טורף-על. הוא אוכל כל אולם ניזון בעיקר מכלבי ים, מניבתנים ומלווייתנאים. כמו כן הוא חומס טרף של טורפים קטנים כמו שועלים, זאבים או דובים אחרים.

מצב שימורו של דוב הקוטב מוגדר כ"פגיע", אם כי ההערכות לגבי מידת הסיכון שנויות במחלוקות. ישנם זואולוגים הסבורים כי ההמסה הצפויה של הקרחונים ושל ימות הקרח, בשל ההתחממות העולמית, תביא לצמצום אוכלוסיות דובי הקוטב לכדי שליש מגודלן הנוכחי עד אמצע המאה ה-21. על פי מחקרים ארוכי-טווח, רוב תת-האוכלוסיות של דובי הקוטב נמצאות בתהליך הצטמצמות, אף כי ניכרת גם עלייה במספרם בכמה מקומות.

 מאפיינים פיזיים 
דובי הקוטב, יחד עם דובי הקודיאק (Ursus arctos middendorffi), הם הטורפים הגדולים ביותר החיים כיום על פני היבשה. זכרים בוגרים שוקלים בין 300 ל-700 ק"ג, ואורך גופם נע בין 2.4–3 מטרים. נקבות בוגרות שוקלות בין 150 ל-300 ק"ג, ואורך גופן נע בין 2–2.5 מטרים. משקל הנקבות עולה משמעותית בתקופת ההיריון. נתונים אלו מעמידים את דובי הקוטב כמין היונק השני ברמת הדו-צורתיות הזוויגית שלהם, שניים רק לאוטריים. הגורים שוקלים בהיוולדם רק 600–700 גרם.

גופו של דוב הקוטב גדול ועגלגל יותר יחסית לדובים אחרים מסוגו, כנצפה מכלל אלן. צווארו ארוך, אוזניו וזנבו קטנים. גפיו האחוריות גדולות מגפיו הקדמיות. מאפיינים אלו מקטינים את היחס בין שטח הפנים לנפח גופם, ובאופן זה קטן איבוד החום מגופם לסביבה. מסיבה דומה - חיסכון באנרגיה - דובי הקוטב גדולים יותר מדובים אחרים, כנצפה מכלל ברגמן.

על פניו נראה שגודלן של כפות רגליו עומד בסתירה לכלל אלן, אולם מאפיין זה נובע מלחצי ברירה הנובעים משני גורמים:
 בזמן השחייה הם משתמשים בכפות רגליהם להנעת גופם.
 בתקופות מסוימות עליהם ללכת באזורים בהם הקרח דק. במצבים אלו מתפקדות כפות רגליהם הגדולות כנעלי הליכה בשלג ומפזרות את עומס משקלם על פני שטח גדול יותר. לכן כשהקרח דק במיוחד הם ילכו "הליכת שש" או "הליכת שמונה" - כלומר, ילכו גם על ברכיהם ומרפקיהם.

פרוותם של דובי הקוטב היא בצבע לבן-בז' (השערות עצמן שקופות), והיא מספקת הסוואה טובה. בנוסף, משמשת הפרווה כשכבת בידוד תרמי. הפרווה עשויה להפוך לצהבהבה עם הזדקנות הדובים. עורם של הדובים שחור וניתן להבחין בכך באזורים החשופים מפרווה של הדוב: האף, העיניים והפה. הפרווה מכוסה שומן דוחה מים, המשמש כבידוד תרמי לדוב בעת שהותו בתוך המים, כאשר פרוותו אינה מבודדת בגלל הרטיבות. שערות קשיחות בסוליות כפות הדוב מספקות לו בידוד תרמי מהקרקע ואחיזה על פני הקרח החלק.

שלא כמו יונקים ארקטיים אחרים, דובי הקוטב אינם משירים את פרוותם הלבנה והסמיכה לשם הצמחת פרווה כהה ודלילה יותר בקיץ. בעבר נטען כי השערות השקופות של פרוות הדוב מעבירות את אור השמש אל עור הדוב (בדומה לאופן פעולתם של סיבים אופטיים), אולם השערה זו הופרכה.

 אבולוציה ומיון 
שמאל|ממוזער|150px|בן כלאיים של דוב חום ושל דוב קוטב
דוב הקוטב הוא מין בסוג דוב המשתייך למשפחת הדוביים. המין הקרוב אליו ביותר הוא הדוב החום. על פי ממצאי מאובנים ומחקרים מולקולריים, נראה שדוב הקוטב והדוב החום התפצלו זה מזה לפני כ-200 אלף שנים בערך. מאובנים מראים כי השיניים הטוחנות של דוב הקוטב השתנו משמעותית מאלו של הדוב החום לפני כ-10 עד 20 אלפי שנים בלבד. כפי הנראה, דוב הקוטב התפצל מאוכלוסיית דובים חומים שבודדה בעת תהליך התקרחות בתקופת הפליסטוקן.

מחקרים גנטיים מצביעים על כך שקבוצות אחדות של דובים חומים קרובות יותר מבחינה גנטית לדובי הקוטב מאשר לקבוצות אחרות של דובים חומים. משמעות הדבר היא שלפי תפיסות מסוימות של הגדרת המין, דובי הקוטב אינם נחשבים למין נפרד. יתר על כן, אירעו מספר מקרים שבהם דובי הקוטב הזדווגו בסביבתם הטבעית עם דובים חומים ויצרו בני-כלאיים פוריים. זוהי עדות נוספת לקרבה הגנטית בין המינים, שמצביעה על התפצלות מאוחרת יחסית ביניהם. עם זאת, אף אחד מהמינים אינו מסוגל לשרוד לאורך זמן בגומחה האקולוגית של האחר והם נבדלים במורפולוגיה, במטבוליזם, בתזונה, בהתנהגות ובמאפיינים פנוטיפיים אחרים. לכן, שני הדובים הללו מסווגים על פי רוב כמינים נפרדים.

בעבר זיהו חוקרים שני תת-מינים תחת המין Ursus martimus: תת-המין Ursus maritimus maritimus זוהה על ידי קונסטנטין פיפס (1744–1792) ב-1774, שהיה הראשון לתאר את דובי הקוטב כמין נפרד; תת-המין השני היה Ursus maritimus marinus, שזוהה על ידי פיטר פלאס (1741–1811) ב-1776. עם זאת, מאוחר יותר נתגלה שהמיון לתת-מינים מוטעה – כיום לא מפוצל המין לתת-מינים, ובמקום זאת ממיינים את אוכלוסייתו העולמית ל-19 תת-אוכלוסיות החיות בחמש מדינות:
 הארכיפלג הקנדי הארקטי בקנדה
 (חלק מממלכת דנמרק)
 סבאלברד (חלק מנורווגיה)
 מרכז סיביר וארכיפלג פרנץ יוזף שברוסיה
 שבארצות הברית

תת-האוכלוסיות השונות שומרות על אזור חיים קבוע בהתאם לעונות השנה. פרטים מתת-אוכלוסיות שונות עשויים להזדווג ביניהם.

בעבר הוגדר גם דוב הקוטב הטירני (Ursus maritimus tyrannus) כתת-מין של דוב הקוטב, אם כי כיום יש הרואים בו תת-מין של דוב חום.

 התנהגות 
זכרי דוב הקוטב הם בעלי חיים יחידאים, למעט בעונות הייחום, בעוד שהנקבות חברותיות יותר אחת כלפי השנייה. דובי הקוטב הם אגרסיביים מאוד וכאשר זכרים נתקלים בדובי קוטב זכרים אחרים, עלול להתפתח ביניהם קרב, כדי לבחון מי החזק מהם. במהלך הקרב הם עלולים להיפצע ולשבור את שיניהם. דובי קוטב צעירים מרבים לערוך קרבות ביניהם כחלק ממשחק, שבמהלכו הם מפתחים כישורי לחימה שישמשו אותם בבגרותם במאבק על בת זוג להזדווגות. במהלך קרבות המשחק הם מתנסים בלחימה ובמגע גופני, מבלי שיסתכנו בפציעה. קרבות בין דובי הקוטב לבין מיני דובים אחרים מתרחשים רק לעיתים רחוקות, וייגרמו רק כתוצאה מבהלה או מבלבול. קרבות אלו מסתיימים לרוב בפציעות קלות, אך במקרים נדירים עלול הדוב להרוג ואף לאכול את יריבו.

 תנועה ופעילות 
שמאל|ממוזער|250px|דוב קוטב שוחה
שמאל|ממוזער|250px|דוב קוטב שטרף כלב ים מזוקן.
עיקר זמנם של דובי הקוטב מתחלק בין ציד ואכילה לבין מנוחה. המנוחה באקלים הקוטבי מסייעת לחיסכון באנרגיה, שכן איבוד החום בזמן חוסר-פעילות קטן ביחס לזמן פעילות. דובי הקוטב ישנים בין 7 ל-8 שעות ביממה. על-פי רוב הם פעילים בשעות הלילה, בהתאמה לשעות הפעילות של טרפם העיקרי, כלבי הים. עם זאת, אין המדובר בלילה ממשי, שכן אחד ממאפייניה של סביבת החיים הקוטבית הוא שעות אור רבות בקיץ ושעות חושך רבות בחורף. בנוסף לשינה, נמים דובי הקוטב בכל הזדמנות שנקרית בדרכם, ובכך חוסכים אנרגיה רבה. הם חופרים מאורה או שוחה רדודה כדי לישון בה, ובזמן סופה ישהו במאורה במשך מספר ימים.

דובי הקוטב יכולים לגמוא מרחקים גדולים על פני האדמה והקרח, אולם הם מעדיפים בדרך כלל להישאר בקרבת הים. בעבר נצפו פרטים ששחו מרחק של 160 ק"מ מפיסת היבשה הקרובה ביותר אליהם. קצב הליכתם הוא כשישה קילומטרים בשעה. נקבה עם גורים תלך בקצב איטי יותר (2.5–4 קמ"ש). בזמן ריצה הם יכולים להגיע למהירות של כ-40 קמ"ש למשך זמן קצר וללכוד בדרך זו איילים. עם זאת, פרוותם העבה גורמת להם להתחמם יתר על המידה לאחר זמן קצר. בנוסף, מבנה גופם המגושם מביא לכך שבזמן תנועה הם מנצלים אנרגיה רבה מאוד יחסית ליונקים אחרים. בשל כך, מעדיפים דובי הקוטב לצוד את טרפם ממארב, באופן טבעי.

דובי הקוטב מצטיינים בשחייה הודות לגופם המותאם לכך היטב: נחיריהם ואוזניהם נאטמים בעת הצלילה, פרוותם השמנונית מונעת ספיגת מים, אחוז שומנם הגבוה בגופם מסייע להם לצוף, וכפות רגליהם מכוסות בקרומי שחייה חלקיים. דובי קוטב יכולים לשחות במהירות של עד 10 קילומטרים לשעה. הם מצטיינים גם בצלילה והתחמקו בעבר מציידים אנושיים באופן זה.

בשונה מדובים אחרים, דובי הקוטב נותרים ערים ופעילים לכל אורך השנה. הנקבות ההרות חופרות מערות קטנות, שבהן הן ממליטות בבטחה את גוריהן. הן ישנות בעודן במערות ובחודשי האביב הן יוצאות במצב פיזיולוגי הדומה לזה של דוב חום שעבר "תרדמת חורף".

לדובי הקוטב הסתברות שווה למוות בכל שלב בחייהם. כשדובי הקוטב גורים הם ניצבים בפני שלל סכנות, אחת מהן היא התוקפנות של דובי קוטב זכרים כלפי גורים. מסיבה זו הדובה מתבודדת כבר כשהיא בהיריון על מנת שהגורים לא יהיו בקרבת דוב קוטב זכר. אתגר וסכנה נוספת העומדת בפני הגורים הן להקות זאבים המנסות להפריד בין הגור לאם על מנת לטרוף את הגור. במהלך חייהם הבוגרים של הדובים קיימים אתגרים וסכנות נוספים - אחד מהם הוא מחסור במזון: דובי הקוטב נודדים בעיקר על מנת לחפש טרף וכישלון במציאת טרף יוביל למוות ברעב.Amstrup, S. C., Stirling, I., Smith, T. S., Perham, C., & Thiemann, G. W. (2006). Recent observations of intraspecific predation and cannibalism among polar bears in the southern Beaufort Sea. Polar Biology, 29(11), 997

 ציד ותזונה 
ממוזער|שועל שלג המסתמך על ציד של דוב לבן כדי לשרוד בחורף.
דובי הקוטב הם טורפי-על ובעלי התזונה הקרניבורית ביותר ממשפחתם. הם ניזונים בעיקר מכלבי ים, ובמיוחד מפוסות טבעתיות היוצרות חורים בקרח על מנת לנשום. עם זאת, בהיותם ציידים אופורטוניסטים, דובי הקוטב יאכלו כל יצור שביכולתם להרוג: עופות, מכרסמים, צדפות, סרטנים, לבנתנים, ניבתנים צעירים, דגים, איילי צפון, כבשי מושק, פגרים של חיות שונות, ולעיתים נדירות אף דובי קוטב אחרים. מערכת העיכול שלהם מותאמת לעיכול השומן של בעלי החיים הימיים, ולכן הערך התזונתי של הטרף היבשתי קטן יותר עבורם. מרבית בעלי החיים רצים מהר יותר מדובי הקוטב ביבשה, או שוחים מהר יותר מהם במים, ולכן טכניקת הציד העיקרית שלהם ללכידת כלבי ים היא מארב: דוב הקוטב ממתין, כשהוא מוסווה בפרוותו, בקרבת חורי נשימה המפוזרים על פני הקרח, ומחכה לכלב הים העולה לפני המים כדי לנשום אוויר. הוא תוקף את כלב הים בעזרת מלתעותיו ומנסה לתפסו על ידי שבירת הקרח סביבו. המארב מצליח רק לעיתים נדירות. ככלל, דוב הקוטב אוכל רק אחת לארבעה עד חמישה ימים. הוא אוכל רק את העור ואת השומן של כלב הים, בעוד שמשאר חלקיו ניזונות חיות אחרות, במיוחד בחורף. כך לדוגמה, נמצא כי שועלי שלג ניזונים בעונה זו בעיקר משאריות שהותירו אחריהם דובי הקוטב.

חוש הריח המפותח של הדוב מסייע לו לאתר פגרי בעלי חיים ממרחק רב, המגיע לעיתים לכדי 30 ק"מ. בשל כך, חלק חשוב בתזונתם מורכב מפגרי ניבתנים ולווייתנים. דובי הקוטב הם טורפים חזקים ומסוכנים מאוד, אולם רק לעיתים רחוקות הם הורגים ניבתנים בוגרים שמשקלם כפול ממשקלם שלהם. בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו קטן מדי עובי שכבת הקרח, ולכן הם טורפים פחות ומנצלים את מאגרי השומן שצברו. אף על פי כן, אוכלוסיית דובי הקוטב במפרץ הדסון המערבי נצפתה אוכלת גם מיני צמחייה כתותי יער, אצות, שורשים ופירות שונים כאשר מלאי המזון הרגיל שלה אזל.

לדובים בוגרים אין טורפים טבעיים והסכנה העיקרית לקיומם היא מידי האדם. לעיתים נמצאו שאריות של דובי קוטב בקיבתם של קטלנים ושל כרישי ישנן גרינלנדי, אך הציד לא שכיח. דובים גם נהרגים לעיתים בציד לא מוצלח של ניבתנים וגורים נטרפים לעיתים בידי זאב ארקטי, דובים חומים ולפי מספר טענות גם בידי הגרגרן, אף שישנה מחלוקת על סיפורים אלה. הדובים גם משמשים פונדקאים של האקרית Alaskozetes antarcticus. באופן נדיר ליונקים, דובי קוטב סובלים לעיתים רחוקות מכלבת.

 רבייה 
שמאל|ממוזער|250px|נקבה עם גורים
ממוזער|שמאל|250px|אם וגורים
אסטרטגיית החיים ההיסטורית של דובי הקוטב היא אסטרטגיית רבייה K. דפוס גדילת האוכלוסייה הוא בקצב נמוך כאשר דובה מגיעה לבגרות מינית בגיל 5, היא יכולה להיכנס להיריון כל שלוש שנים וללדת שני צאצאים בממוצע. בנוסף, תצטרך הנקבה להתבודד בזמן היריונה על מנת להגן על גורה מדובים זכרים ומאיומים אחרים. מכיוון שקצב גדילתם נמוך ועקב שינוי האקלים כיום, דובי הקוטב נמצאים בסכנת הכחדה ולכן הם מוגדרים כ"מין דגל". הדינמיקה המשפיעה ביותר על אסטרטגיית החיים של דובי הקוטב היא האקלים - דובי הקוטב תלויים בקרח ובעונות השנה. בנסיגת הקרחים בקיץ הם צמים והם צדים בעיקר בחורף. בתי רבייתם, מזונם ומסלול נדידתם תלויים בטופוגרפיה ובאקלים הארקטי.

דובי הקוטב מזדווגים בין החודשים מרץ ויוני. זמן קצר לאחר ההזדווגות נפסקת התפתחותה של הביצית המופרית בגופה של הדובה והיא נשארת באותו מצב בחלל הרחם עד לחודשים ספטמבר - אוקטובר. מנגנון זה מאפשר לנקבות להמליט ולהיניק במהלך החורף, ונועד להבטיח שגורי הדובים ייצאו מהמאורה לראשונה בחייהם בחודשים מרץ או אפריל; שכן אז שורר מזג אוויר חם יחסית ויש מזון זמין. התהליך נקרא "קינון מאוחר של הביצית" או "היריון מושהה".

דובי הקוטב מגיעים לבגרות מינית בגיל 6 שנים ואילו דובות הקוטב מגיעות לבגרות מינית בגיל 4. ההזדווגות תתרחש רק אם לדובת הקוטב יש מספיק שומן בגוף בשבילה ובשביל ההיריון. בעוד הזכרים מתחילים לנדוד לאזור הקוטב בחודשים אוקטובר ונובמבר, שבו הם שוהים במהלך החורף, נקבות הרות מחפשות אתרים ביבשה ובקרחוני-ים כדי לחפור בהם מאורות בשלג, בעיקר בצלע גבעה. הדובה חופרת מאורה בת שני חללים, ולעיתים קרובות היא מנצלת מאורה ישנה שיש לבצע בה עבודות "שיפוץ" קטנות בלבד. בין נובמבר לינואר ממליטה האם גור אחד עד שלושה גורים במאורה (לרוב שניים, ובמקרים נדירים ארבעה). כמו בקרב דובים אחרים מהסוג "Ursus", הגורים שאך נולדו הם קטנים מאוד: אורכם כ-30 סנטימטר ומשקלם כ-700 גרם, בדומה לגודל של סנאי. הגורים נולדים עיוורים, חסרי ישע ועם שכבת פרווה דקה. הם נשמרים במאורה צמודים לפרוות האם ונהנים מטמפרטורה הגבוהה ב־10 עד 40 מעלות מזו שבחוץ. חלב האם, המכיל 31 אחוזי שומן, מזרז את גידולם ומספק להם את צורכיהם בארבעת חודשי חייהם הראשונים. הם אינם יוצאים מהמאורה במשך כחודשיים ועוזבים אותה בסביבות מרץ-אפריל.

בחורף שלאחר ההמלטה שוהה הנקבה במאורה יחד עם גוריה, ובעיקר ישנה וללא אוכל, במצב הקרוב לתרדמת חורף. הטמפרטורה בתוך מאורה כזו יכולה להיות חמה בכ-40 מעלות מהטמפרטורה החיצונית. הגורים גדלים במהירות הודות לחלב אימם העשיר. הם פוקחים את עיניהם לאחר כחודש, מגיחים מהמאורה במשקל של כ-10 קילוגרם ומסוגלים ללכת בגיל חודש וחצי. בגיל זה הם כבר בעלי פרווה ושומן שמגנים עליהם מפני האוויר הקר, אולם הם עדיין אינם מוכנים לשהייה במי האוקיינוס הקרים. הם מתחילים לאכול אוכל מוצק בגיל 3–4 חודשים בערך. עם בוא האביב, כשהגורים בני כמה חודשים, יוצאת עימם האם לחופי הים, בהם יש שפע של כלבי ים וניבתנים. האם מלמדת אותם לצוד ומגינה עליהם מפני סכנות, ובכלל זה מפני דובי קוטב זכרים בוגרים שלעיתים טורפים גורים. הגורים נשארים עם אימם ויונקים ממנה במשך כשנתיים, ומסיבה זו מחזור הרבייה של הנקבות נמשך לפחות שלוש שנים.

מפגשים עם האדם

בניגוד לרוב הדובים שיימנעו מקרבה לאדם, דוב הקוטב הוא טורף-על היכול להתמודד בהצלחה עם מרבית הטרף המועט שסביבו. הדבר הופך אותו לתוקפני יחסית לאדם, נוסף על העובדה שאיננו מתקיים לצד האדם וחסר פחד טבעי ממנו. כך הדב רואה באדם טרף אפשרי ובשל כך מרבית התקיפות נובעות מציד. לעומת זאת הדוב איננו טריטוריאלי כמו דובים אחרים. הדובים מפגינים תוקפנות בעודם חושבים על האדם כטרף, אך לאחר שהם מבינים את גודל האתגר יפגינו זהירות ואף יברחו מהאדם שמולם. דובים יתקפו בעיקר מרעב, בעוד דובים שבעים ימעטו לתקוף אנשים למעט לאחר התגרות.

תקריות בין בני אדם לדובים לבנים נדירות בטבע, אך לאחרונה הלחץ והרעב של הדובים גורר אותם להתקרב ליבשה ולחפש מזון במזבלות בקרבת יישובים, מה שמעלה את תדירות התקריות. נוסף על כך דובים רבים סובלים מתת-תזונה קיצונית, מה שגורר אותם לנקוט בפעולות קיצוניות כמו תקיפת אנשים. לפי מחקר, בין השנים 1870 עד 2014 אירעו 73 התקפות דובי קוטב מאושרות בהן נהרגו 20 בני אדם ו-63 נפצעו. המחקר גם מציג ש-61% מהתקיפות בוצעו על ידי דובים בעלי משקל נמוך דרסטית.

 תפוצה ובתי גידול 
שמאל|ממוזער|250px|שלושה דובי קוטב בוחנים צוללת גרעינית אמריקאית, 450 קילומטרים מהקוטב הצפוני, במבט מגשר הצוללת
תפוצת המין כוללת את אזור אוקיינוס הקרח הצפוני ואת האזור שסביב לו, והיא תחומה בדרומה על ידי צוקי קרח. הנקודה הדרומית ביותר בה נראו דובי קוטב היא מפרץ ג'יימס בקנדה. אף שמספרם קטן מעבר לקו הרוחב 88, קיימות עדויות על הימצאותם של דובי קוטב בכל מרחבי האזור הארקטי. תפוצתם של דובי הקוטב תלויה במישרין בכמות הקרח באזור, בו הם מסתייעים ללכידת כלבי הים, המהווים את עיקר מזונם. כלבי הים ודובי הקוטב נוטים להתקבץ סביב חורים בקרח, ולכן הרס בית הגידול הארקטי מאיים על הישרדותם של דובי הקוטב.

מרכזי האוכלוסייה העיקריים של דובי הקוטב הם:
 האי ורנגל ומערב אלסקה
 צפון אלסקה
 הארכיפלג הקנדי הארקטי
 גרינלנד
 סבאלברד - ארץ פרנץ יוזף
 צפון-מרכז סיביר

בשנת 1998 דיווחה קבוצת מומחים מטעם ארגון השימור העולמי (IUCN) על קיומן של 19 אוכלוסיות של דובי קוטב. אוכלוסייתם הכוללת נאמדת בכ-25,000 פרטים, 60 אחוז מהם בקנדה. עם זאת, ההערכה היא כללית למדי: בעוד שבאוכלוסיות הקטנות יותר ההערכה מדויקת למדי, הערכת גודלן של אוכלוסיות אחרות, ובכללן הגדולות ביותר, בוצעה על סמך "ניחוש מושכל" בלבד.

ביוני 2022 דווח על קבוצה נוספת של כ-300 דובי קוטב החיה בדרום-מזרח גרינלנד. במחקר שנמשך כ-7 שנים נמצא שדובים אלה נבדלים גנטית והתנהגותם מותאמת גם לתנאי מים מתוקים, כמו גם לתנאי מי הים.

 שימור 
לפי הרשימה של IUCN, דובי הקוטב מוגדרים כ-VU, כלומר הם בעלי סיכון משמעותי להכחדת המין מהטבע. דובי הקוטב נמצאים כפגיעים כתוצאה משינויי האקלים ואובדן הקרח באזוריהם. שינויי האקלים באזור הארקטי גורמים להמסת קרחונים ודורש מהדובים מאמץ רב בשחייה לאזור הציד. כתוצאה מכך מצטמצמים תקופת הציד של דובי הקוטב, הרבייה והילודה, ובכך מחמיר מצבם בכל שנה (Derocher, 2004). בעבר סווג מצב השימור של דובי הקוטב בקטגוריית 'סיכון נמוך', כשהאיומים העיקריים עליהם היו ציד מסחרי לשם ניצול בשרם ופרוותם, וכן שפיכת נפט אל הימים שבאזורי מחייתם. עם זאת, הסכנה העיקרית הנשקפת להם כיום נובעת מההתחממות העולמית.

 היסטוריה והסכמים 
שמאל|ממוזער|250px|דוב הקוטב הראשון שנורה במשלחת הבלון הארקטי של ס. א. אנדרי, 1897
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה הציד האיום העיקרי על דובי הקוטב, והביא לדלדול מהיר של האוכלוסייה. בשנת 1972 הוחלט להכריז על דוב הקוטב כמין מוגן בארצות הברית. החוק האמריקאי אוסר באופן מוחלט על ציד של דובי קוטב, להוציא ציד שנערך על ידי ילידים, להם מותר לצוד מספר דובים מוגבל למטרות קיום או יצירת חפצי אמנות. ב-15 בנובמבר 1976, בעיצומה של המלחמה הקרה, נחתם באוסלו הסכם בין-לאומי בין ארצות הברית, ברית המועצות, דנמרק (גרינלנד), נורווגיה וקנדה לשימור דובי הקוטב ולשיתוף בין-לאומי במחקר ובניהול אוכלוסיות הדובים. "הסכם אוסלו" נחשב כאחת מאמנות השימור המוקדמות והמוצלחות ב. אמנה נוספת נחתמה בשנת 2001 בין ארצות הברית ורוסיה לשימור האוכלוסיות בשטחיהן, להגברת המעורבות של העמים הילידים ולשימור מערכות אקולוגיות.

 איומים עתידיים 
בפברואר 2005 פנו מספר ארגוני שימור סביבה לשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (Fish and Wildlife Service; FWS) בבקשה להכליל את דובי הקוטב ברשימת המינים בסכנה, תחת החוק האמריקאי להגנת חיות בסכנה. החוק בארצות הברית קובע כי על שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית להגיב לבקשה בתוך 90 יום. אולם באוקטובר 2005, לאחר שלא נתקבלה תגובה, איימו הארגונים לתבוע את ממשל ארצות הברית, וב-14 בדצמבר הוגשה התביעה. השירות קבע לבסוף כי דוב הקוטב יסווג כמין "פגיע", אך לא כמין "בסכנה". סיווג זה אושר שוב ב-2009 וב-2010.

ארגון השימור העולמי הכליל את הדובים ברשימת המינים בסיכון במאי 2006. על פי הערכות, האוכלוסייה העולמית של דובי הקוטב, העומדת כאמור על כ-25,000 פרטים, הולכת ומצטמקת. הערכת אוכלוסיית הדובים בחוף המערבי של מפרץ הדסון שבקנדה, לדוגמה, נאמדה בשנת 1987 בכ-1,200 דובים, ובשנת 2007 בכ-950 דובים בלבד. עם זאת, יש הטוענים כי האוכלוסייה העולמית של דובי הקוטב דווקא גדלה.

הסכנה המיידית והמוכרת ביותר לקיום העתידי של דובי הקוטב היא הפשרת הקרח באזורי המחיה שלהם בעקבות ההתחממות העולמית.
בנובמבר 2006 קבעו חוקרים בסקר הגאולוגי של ארצות הברית כי הפשרת קרח בים בופור הובילה לגידול משמעותי בשיעור התמותה של גורי דובי קוטב.
ההתחממות מובילה לכך שהקרח באזורי המחיה של הדובים דק יותר, דבר שמקשה עליהם לצוד את טרפם. הם נאלצים לשוב ליבשה ולקצר באופן משמעותי את תקופת הציד שלהם, לפני ואחרי עונת החורף הקשה, דבר שמוביל לרעב ולמוות של בוגרים ושל גורים.

גורם סיכון נוסף הן בעיות בריאות עקב זיהום הסביבה, הנובעות בעיקר מחשיפה למזהמים אורגניים עמידים (POP). כמה מחקרים קשרו בין הירידה בשיעור ההישרדות של הדובים לבין מזהמים אורגניים עמידים כמו ביפניל פוליכלוריד (PCB), לינדן, דיאוקסין וחומרים נוספים. יש חשד להשפעות של חומרים אלה על מערכות הגוף של הדובים, כמו המערכת האנדוקרינית, מערכת החיסון, מערכת הרבייה ועוד. לדוגמה, 1.5% מהנקבות שנדגמו באזור סבאלברד היו בעלות איברי מין זכריים מפותחים למחצה (Pseudohermaphroditism), ומדענים מאמינים כי פגם זה קשור למזהמים אורגניים עמידים.

איום נוסף הקשור בהתחממות העולמית הוא התלקחות יערות בתקופות בצורת. לדוגמה, חלק ניכר מהמאורות באזור צ'רצ'יל שבקנדה הן מאורות עתיקות שנחפרות ומועמקות בכל שנה; שרפות היער משחירות את האדמה, מה שגורם להתחממות גדולה יותר של האדמה מקרינת השמש, דבר התורם להפשרת האדמה הקפואה ולהתמוטטות המאורות.

 בשביה 
ברחבי העולם מוחזקים כ-1,000 דובי קוטב בשביה בגני חיות. בטבע יכולים הדובים להגיע לגיל 18 לערך והם מוגבלים בעיקר בגלל חוסר יכולתם לצוד ביעילות בגיל זה. לעומת זאת, הם מסוגלים להגיע בשבי עד לסוף שנות השלושים לחייהם. דובי הקוטב החיים בגני החיות חיים באזור מחיה קטן בהרבה מזה שדובי קוטב רגילים לו בטבע.

כמו פילים וחתולים גדולים, דובי הקוטב מעניינים את בני האדם ונחשבים למגפאונה כריזמטית המושכת קהל מבקרים. מסיבה זו הם מצויים לא אחת במרכזם של מאבקים בנושא זכויות ורווחת בעלי חיים.

ישנן הערכות כי בשל ההתחממות העולמית, הקרח ב יפשיר כולו עד סוף המאה ה-21, ודובי הקוטב התלויים בקרח זה לא ישרדו. נוכח אפשרות זו, יש החושבים שהסיכוי היחיד של דובי הקוטב לשרוד כמין הוא בגני החיות. מאידך, יש פעילי זכויות בעלי חיים המצהירים כי הם מעדיפים שדובי קוטב ייכחדו ולא יחיו במצב אותו הם מגדירים כמבזה וכקרוב לשיגעון. דובי קוטב צריכים כישורים נלמדים רבים כדי לשרוד בטבע, ומעולם לא הוחזר דוב קוטב משביה לטבע בהצלחה.
ממוזער|קנוט דוב הקוטב
בתחילת שנת 2007 התפרסמה פרשה שבמרכזה עמד גור דוב קוטב בשם קנוט, שנולד בגן החיות בברלין. בחודשים שלאחר לידתו הפך קנוט למושא לפרסום עולמי מצד אחד, ולסוגיה שנויה במחלוקת בדבר הזכות להחזיק חיות בר בשביה ולהחתימם באופן מלאכותי על ידי אדם מצד שני. מסיבות שונות נדחה הגור על ידי אימו מייד לאחר הלידה. בהיותו גור חסר ישע, אילולא היה מטופל, היה גורלו נחרץ. הוא נלקח על ידי אחד מעובדי גן החיות, שטיפל בו במסירות, הציל בכך את חייו, ובהמשך העבירו לגן החיות. קנוט נמצא מת במתחם שהוקצה לו, כ-4 שנים לאחר מכן, במרץ 2011.

בנובמבר 2024 נולדו לראשונה, בגן החיות בקרלסרוהה שבגרמניה, מספר גורים לדובת קוטב בשבי.

 בתרבות ובמסחר 
הייחודיות של דובי הקוטב, הידועים בפרוותם ובבית הגידול שלהם, הפכה אותם לבעלי חיים מפורסמים. חברות כמו קוקה-קולה השתמשו בדמויות של דובי קוטב בסמליליהם. בנוסף, חברת קוקה-קולה הציגה את דובי הקוטב כיצורים החיים יחד עם פינגווינים, אף שהאחרונים חיים דווקא ב. החברה השתמשה בדובי קוטב גם בקמפיין סביב אולימפיאדת סידני (2000). מטבע של שני דולר קנדי נושא דמות של דוב קוטב. הדובים המשוריינים בטרילוגיית הפנטזיה "חומריו האפלים" הם דובי קוטב בעלי אינטליגנציה ברמה אנושית, יכולת דיבור והכנת כלים. סדרת הטלוויזיה "אבודים" הציבה דובי קוטב באי טרופי מסתורי, שם הם מוצגים כמפלצות אימתניות. מגוון האזכורים והמופעים של דובי הקוטב בתרבות ובמסחר הביא לשיפור תדמיתם בתרבות האמריקאית והעולמית. כמו כן מופיע דוב הקוטב בסמלים צבאיים ומלכותיים של ממלכת דנמרק, ומופיע גם בסמל גרינלנד.

 גלריה 

 קישורים חיצוניים 
https://doi.org/10.2305/iucn.uk.2015-4.rlts.t22823a14871490.en דוב קוטב, רמת סכנת הכחדה

 Polar Bears International קבוצה לשימור דוב הקוטב








 הערות שוליים 

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קונסטנטין פיפס
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1774
קוטב
קטגוריה:יונקים ימיים
קטגוריה:האזור הארקטי: יונקים
קטגוריה:קנדה: יונקים
קטגוריה:רוסיה: יונקים
קטגוריה:יונקים: טורפי-על
קטגוריה:מגה-פאונה של אירואסיה
קטגוריה:מגה-פאונה של האוקיינוס הארקטי
קטגוריה:גרינלנד: יונקים