מרטין בובר

מרטין (מרדכי)  הלוי בּוּבֶּר (Martin Buber; 8 בפברואר 1878, ה' באדר א' ה'תרל"ח, וינה – 13 ביוני 1965, י"ג בסיוון ה'תשכ"ה, ירושלים) היה חוקר ופילוסוף, מעבד מעשיות ומחנך ישראלי יהודי-אוסטרי.

עיקר כתביו עסקו בתודעה דתית, ביחסים בין-אישיים ובענייני קהילה. מפעליו המרכזיים היו איסוף ועיבוד מחדש של סיפורים חסידיים, תרגום התנ"ך לגרמנית, ופיתוח "פילוסופיה דיאלוגית" הבאה לידי ביטוי בעיקר ביצירתו "אני ואתה". בובר השפיע ותרם רבות לעיסוק במדעי הרוח ובמדעי החברה, ובעיקר למחקר בתחום הפסיכולוגיה החברתית, הפילוסופיה החברתית והאקזיסטנציאליזם הדתי.

בובר השתייך לציונות הרוחנית, והיה פעיל מאוד בקהילות יהודיות וחינוכיות בגרמניה ובישראל. כמו כן היה תומך נלהב במדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בארץ ישראל, וחבר בתנועת ברית שלום. בובר ידוע גם במשנתו האנרכיסטית והסוציאליסטית.

ביוגרפיה
ממוזער|ביתו של בובר בהֶפֶּנְהַיים, גרמניה
ממוזער|משמאל לימין: הנסיכה ביאטריקס, הנסיך ברנהרד, בובר, ויוליאנה, מלכת הולנד. אמסטרדם 1963
בובר נולד בווינה, בירת אוסטריה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, לקרל (קלמן יקותיאל) הלוי בובר (Carl Buber) ולאליסה לבית וורהפט (Elise Wurhaft). אביו היה אגרונום והתעניין במדע ובתורת האבולוציה של דרווין; הוא השקיע בחקלאות ובעסקים והיו בבעלותו אחוזות, אורוות סוסים ותחנת רכבת פרטית.

בשנת 1882, בהיותו בן ארבע, התגרשו הוריו של בובר והוא עבר להתגורר בבית סבו שלמה בובר בלמברג (לבוב) שבגליציה. סבו, שהיה מקורב לתנועת החסידות, היה חוקר מדרשים נודע, וניכר שהייתה לו השפעה רבה על המשך דרכו של מרטין הצעיר. בובר זכה לחינוך רב-לשוני: בביתו דיברו יידיש וגרמנית, הוא למד בשפה הפולנית בבית הספר, וכבר בשנות בחרותו ידע עברית וצרפתית. בהמשך למד שפות נוספות ושלט בארבע עשרה שפות. בובר התעניין יותר ויותר בתרבויות אירופיות, קרא בכתביהם של הפילוסופים עמנואל קאנט, סרן קירקגור ופרידריך ניטשה, והתרשם מהם עמוקות. בשנות נעוריו החליט להפסיק לקיים אורח חיים דתי.

בשנת 1896, בגיל 18, שב בובר לווינה לצורך לימודיו האקדמיים, ולמד פילוסופיה, תולדות האמנות, גרמנית ובלשנות. בשנת 1898 הצטרף לתנועה הציונית ופגש לראשונה את בנימין זאב הרצל, שהשפיע על תפיסתו הציונית. בובר השתתף בקונגרסים הציוניים, ונטל על עצמו מטלות ארגוניות, אך עם הזמן התרחק מהרצל משום שהעדיף את הציונות הרוחנית של אחד העם על הציונות המדינית של הרצל. בשנת 1902 התמנה לעורך השבועון הציוני הרשמי "Die Welt" ("העולם"), ונמנה עם מייסדי הוצאת הספרים "יודישער פערלאג". שנתיים לאחר מכן, בשנת 1904, פרש מעבודותיו הארגוניות בתנועה הציונית והקדיש את עיקר זמנו ללימוד ולכתיבה. שנה קודם לפרישתו זו (1903) פרסם את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה ביאקוב במה (Böhme) ובניקולאוס קוזאנוס.

במהלך לימודיו בציריך פגש בובר בפאולה וינקלר ממינכן (סופרת ציונית לא יהודייה, שהתגיירה מאוחר יותר), רעייתו לעתיד.

משנת 1903 החל לעסוק ברצינות בתנועת החסידות, ובשנת 1906 פרסם מהדורה מעובדת בגרמנית של סיפורי המעשיות לרבי נחמן מברסלב. שנתיים מאוחר יותר פרסם בגרמנית את "אגדת הבעל שם" (סיפורי הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות). בובר קשר את עניינו הרב בחסידות עם תפישתו את מהות היהדות, ונשא הרצאות רבות בנושא זה.

ב-1908 היה לחבר בארגון "הפדרציה הסוציאליסטית" בברלין, שהקים חברו גוסטב לנדאואר. ב-1913 עלו צעירים מהארגון לארץ ישראל כדי להגשים את חזונם בקומונות ובמסגרות חברתיות.

בשנים 1910 עד 1914 עסק בובר בחקר מיתוסים, ובהדרה של כתבים מיסטיים. בשנת 1916 עקר מברלין להֶפֶּנְהַיים  (Heppenheim; כיום בהסן). במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע להקמת הוועד הלאומי היהודי, שפעל להגשת סיוע ליהודי מזרח אירופה. באותה תקופה הפך לעורך הירחון היהודי-גרמני "Der Jude" ("היהודי"), וכיהן בתפקיד זה עד 1924. בשלוש השנים לפני שסיים את תפקידו בעיתון התקרב לפרנץ רוזנצוויג, ושנה לאחר סיום תפקידו בעיתון שיתפו השניים פעולה בבית המדרש שהקים רוזנצוייג – "בית המדרש החופשי" (בגרמנית: "Das Freie Lehrhaus").

בשנת 1923 פרסם בובר את חיבורו המופתי "אני ואתה" (בגרמנית: "Ich und Du"), בו הוא מציג את העיקרון הדיאלוגי של הגותו ומייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדו-שיח הבין אישי. בחלוף שנתיים החל בתרגום התנ"ך לגרמנית יחד עם פרנץ רוזנצווייג. בשנים 1926–1928 שימש כאחד העורכים של כתב העת "Die Kreatur" (גר').

בשנת 1930 זכה במשרת פרופסור של כבוד באוניברסיטת פרנקפורט, אך פרש מתפקידו שלוש שנים מאוחר יותר במחאה על עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה. ב-4 באוקטובר 1933 אסר עליו השלטון הנאצי להמשיך וללמד באוניברסיטה.

בשנת 1938 עזב בובר את גרמניה והשתקע בירושלים, תחילה בשכונת טלביה (בשנים 1938–1942) בדירה ששכר בבית משפחתו של אדוארד סעיד; ואחר כך בשכונת אבו תור, בבית ששכר ממשפחת דג'אני. בירושלים קיבל משרת פרופסור מן המניין בתחום "הפילוסופיה של הסוציולוגיה" באוניברסיטה העברית בירושלים. בובר נטל חלק פעיל בדיונים על בעיית היהודים בארץ ישראל ושאלת הערבים, ובה בעת המשיך את עיסוקו בתרגום התנ"ך, בפילוסופיה ובחסידות.

הוא היה חבר באגודת "איחוד", מייסודו של יהודה לייב מאגנס, שיעדה הפוליטי היה מדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בפלשׂתינה. בובר האמין בחיים משותפים של יהודים וערבים בארץ והיה חבר באגודת "ברית שלום". בשנת 1946 פרסם את חיבורו "נתיבות באוטופיה". בזמן מלחמת העצמאות נאלץ לעזוב את ביתו באבו תור, שהיה מצדו המזרחי של הקו העירוני, ורכש את בית משפחת סונונו בטלביה.

לאחר הקמת מדינת ישראל, תקף אותה לא פעם במאמריו על כך שהיא אינה "מדינת רווחה אמיתית". הוא גם סבר שמשיקולים מוסריים על מדינת ישראל לפתור את בעיית הפליטים הפלסטינים.

בזמן משפט אייכמן (1961) הביע את דעתו שאין הקורבן צריך להיות גם השופט. לאחר שניתן גזר הדין יזם בובר פנייה אל נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, הקוראת לו למנוע את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן. בובר גם ביקש פגישה עם ראש הממשלה. דוד בן-גוריון הגיע לביתו של בובר לפגישה שארכה קרוב לשעתיים, אך לא השתכנע שיש לבטל את גזר הדין.

מרטין בובר נפטר ב-13 ביוני 1965 בביתו ברחוב חובבי-ציון בשכונת טלביה שבירושלים, ונקבר בהר המנוחות. לאחר מותו בובר הצטייר בעיתונות הישראלית כפילוסוף ישראלי הומני, בעל שם בינלאומי, שהחזיק בעמדה מורכבת ודו־משמעית כלפי המחתרות העבריות בארץ ישראל, כלפי הבניין הציוני וכלפי הקמת מדינת הלכה. ארכיונו הועבר לרשות האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית. בני משפחתו רצו לתרום את ביתו למוסד ציבורי או להקים במקום מכון מחקר לזכרו, אך לא הצליחו לגייס את המשאבים הדרושים ולבסוף מכרו את הבית, שהיה לאחד הבתים היקרים בירושלים. בהמשך נמכר הבית לאיש העסקים מייקל שטיינהרדט, שמכר אותו תמורת 79 מיליון שקל במאי 2025.

פרסים והוקרה
מ-1950 ועד מותו הוצע בובר כמועמד לקבלת פרס נובל בספרות עשר פעמים, בין הממליצים היו הרמן הסה, פריץ שטריך, שמעון הלקין ואנדרה נהר. בנוסף הוא הוצע שבע פעמים כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום על פועלו בתחום היחסים בין יהודים וערבים, בין הממליצים היה הפילוסוף מיכאל לנדמן . בשנת 1951 זכה בובר בפרס גתה מאוניברסיטת המבורג ובפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית. בשנת 1958 נפטרה אשתו פאולה, ובאותה שנה זכה בובר בפרס ישראל. בשנת 1960 (תש"כ) נבחר להשיא משואת יום העצמאות בהר הרצל. בשנת 1961 זכה בפרס ביאליק על ספרו "אור הגנוז", ובשנת 1963 זכה בפרס ארסמוס באמסטרדם. בובר היה נשיאה הראשון של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנים 1960–1962.
משפחתו

אימו של בובר הייתה שחקנית, וכאשר היה בובר בן שלוש היא עזבה את הבית ועברה עם אהובה לרוסיה, שם הקימה משפחה חדשה. בובר פגש אותה רק פעם אחת, כעבור 30 שנה.

בזמן לימודיו פגש בובר את פאולה וינקלר, נוצרייה (שהתגיירה), שהייתה לבת זוגו ולימים אשתו. היא הייתה סופרת ציונית שפרסמה את יצירותיה בשמה הספרותי מונק גיאורג.
הנצחתו
מדי שנה (מאז 1968) מעניק "ארגון הגג של העמותות לדיאלוג יהודי-נוצרי" בגרמניה את מדליית בובר-רוזנצוויג (אנ') לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לדיאלוג יהודי-נוצרי.

מרטין בובר מונצח במקומות רבים בישראל ברחובות שנקראו על שמו – בפתח תקווה, בחיפה, בראשון לציון, בקריית מוצקין, בקריית ביאליק, בקריית אתא, בתל אביב, באשדוד, בירושלים, בהרצליה, בנתניה ועוד.

בשנת 1964 נטעה קרן קיימת לישראל יער לכבוד מרטין בובר בקרבת הזורע.

בשנת 1980 הייתה דמותו של בובר אחד מעשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים שיצר אמן הפופ ארט האמריקאי אנדי וורהול.

ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר בנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול, בעיצובו של האמן מריו סרמונטה, לזכרו של מרטין בובר ועליו מופיע דיוקנו .

בשנת 2001 הנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות מדליית זהב לכבודו של מרטין בובר.
טקסט=רחוב מרטין בובר, רעננה|ממוזער|רחוב מרטין בובר, רעננה

הגותו הדיאלוגית וספרו "אני ואתה"
ממוזער|פרופ' בובר בעת שיעור באוניברסיטה העברית בירושלים

שורשי ה"פילוסופיה הדיאלוגית" של בובר נמצאים בפילוסופיה הגרמנית הרומנטית מחד, ומאידך בהתרשמותו הבלתי אמצעית מההגות החסידית כפי שחווה אותה בבית סבו, מהדיר המדרשים שלמה בובר. עיקר הגותו פורסמה בספרו "אני ואתה", שהתפרסם בגרמנית בשנת 1923. הספר תורגם לעברית על ידי צבי וויסלבסקי, שנאלץ להמציא שורת מונחים בעברית עבור מושגיו של בובר (למשל: "התאיישות", מלשון "איש", ו"מצענות"). הקריאה ב"אני ואתה" אינה קלה. בשנת 2013 ראה אור תרגום חדש של הספר בידי אהרון פלשמן. תרגום זה נוח יותר לקוראי העברית המודרנית, ונוספו לו נספחים המסייעים להבנתו מאת יעקב רז, אהרון פלשמן ואדמיאל קוסמן.

הגותו של בובר מיוסדת על ההנחה ש"האדם נעשה אני באתה". הווה אומר: אין לאדם "אני" ממשי אלא רק כשהוא יכול לומר בכל יכולתו "אתה". אמירת "אתה" היא ההיחלצות הגמורה מתוך ה"אני" שלי אל קליטת ה"אתה" בהווייתו, בכנותו, ובעיקר בהיותו אומר לי דבר בעל איכות שאיננה ניתנת להיכמת (מלשון "כמות") או להסבר לאדם אחר. ב"אתה" אין הכוונה לבן אדם בלבד; להדגמת רעיון זה מציג בובר "דיאלוג" שהיה לו עם אילן. בובר מדגים את האופנים השונים שיכול אדם להתבונן באילן. ולבסוף הוא רומז על אופי הקשר בין האדם לאילן, אותו ניתן לכנות יחס "אני-אתה", או "זיקה":

בקטע זה האילן עומד בזיקה בלתי אמצעית אל האדם ולוחש לו דבר על חייו (גם האדם העומד בדיאלוג אמיתי לוחש דבר לעץ). אין מדובר פה בהסתכלות פיוטית, ואף לא באמפתיה רגשית (לו העומד בדיאלוג עמו היה אדם). מדובר ב"דיאלוג" שהוא מעבר לרגשות ולשכל.

אין כאן מסר קונקרטי הנאמר מאדם לחברו, יש כאן משהו שהוא למעלה מן המילים לתארו, אך הוא מסר מוחשי ואדם בשעת "רצון וחסד" יכול לקולטו ולהעבירו.

פסגת ה"דיאלוג", על פי בובר, היא ביכולת לפגוש דרך כל זיקה אמיתית עם ה"אתה" את ה"אתה הנצחי". חלקו השלישי של "אני ואתה" פותח במשפט "הקווים המוארכים של הזיקות נפגשים זה בזה באני הנצחי". כלומר אדם הרגיל לפגוש את הזולת ב"אני-אתה", ילמד שלמעשה ה"אתה הנצחי" – האלוהים – מדבר עמו דרך כל "אתה" קונקרטי עמו יצר זיקה. החיים מלאים "אותות" מן ה"אתה הנצחי" הדובר אליך ללא הרף. על האדם רק להטות את האוזן. חידושו של בובר הוא שאין אדם יכול לבוא אל האלוהים אלא רק דרך אנשים (בכך מנהל בובר פולמוס עם ההוגה הדני סרן קירקגור). על חילוניותה או דתיותה של הגות בובר ישנם ויכוחים נרחבים במחקר.

"אני-הלז" והניכור בחברה המודרנית
"אני-הלז" הוא סוג קשר שבו, מלכתחילה, אדם פונה לזולתו מתוך יחס של תועלתנות, מתוך רצון להשתמש בו לצרכיו האישיים. יחס זה אינו חייב להיות מרושע ומניפולטיבי (כפי שרבים טועים לחשוב). בובר טוען שאף משורר המתייחס בצורה רגשנית למושא שירו יכול לעמוד עמו בזיקת "אני-הלז", כיוון שאין הוא מקיים עמו את ה"זיקה", את הגישה הדיאלוגית של "אני-אתה".

הבעיה שעליה הצביע בובר היא שבתרבות המודרנית יחסי "אני-הלז" הופכים לדבר היחיד שקיים. התרבות איבדה את האיזון שלה, ויחסי "אני-אתה" הופכים נדירים יותר ויותר. בובר סבר שכאשר היחסים היחידים שקיימים בין בני האדם הם יחסי "אני-הלז", כאשר איש אינו מעניין אותי מעבר לתועלתי האישית, נוצרת תחושה של ניכור, שאותה מרגישים רבים בעולם המודרני.

בהסבר זה של בובר השתמש מרטין לותר קינג כדי להדגיש את התנגדותו להפרדה הגזעית, בטענה שהפרדה יוצרת ניכור חריף בחברה בין המדכאים למדוכאים.

אמונותיו הרוחניות של בובר
ממוזער|בובר ב-1963.

בובר יצא נגד הנצרות הפרוטסטנטית, וטען כי העת החדשה שונה מתקופת ימי הביניים בכך שבני האדם אינם מאמינים יותר בהתגלות אישית וישירה של האל לאדם. לשיטתו, בני האדם המודרניים ממשיכים לצפות לגילוי אלוהי, אך מניחים מראש שגילוי זה מתרחש ביחסים החברתיים שבין איש לרעהו, ולא ביחסים אישיים בין האדם לאל. בובר התמודד עם בעיית ההתגלות בכך שמצד אחד לא ביטל אותה (הוא סבר כי יש תקווה לכך), אך מצד שני לא קיבל את מובנה המילולי; הוא סבר כי האלוהי מתגלה ביחסים בין בני האדם, ב"חברותה", במפגש מהותי עם הסביבה, במפגש של "אני-אתה". באופן זה הוא הסביר גם את ההתגלות במעמד הר סיני. בעוד שריה"ל הניח שההתגלות התרחשה הלכה למעשה בפרהסיה, בובר סבר כי המונח "תורה משמים" מבטא דווקא חוויה שבמסגרתה חוו בני ישראל, תוך מפגש קולקטיבי, נוכחות אלוהית ברמה אחרת, שתורגמה לתכנים מסוימים (תורה). לדבריו, התגלות מעין זו אפשרית גם היום, בדיוק על פי אותה נוסחה; התגלות אינה תלויית זמן ומקום, היא מתרחשת כאשר אנו פורצים את ה"אני-הלז" ועוברים ל"אני-אתה".

עיקרון יסוד של בובר היה כי כאשר יחסי אדם לאדם אינם מתיישבים עם הדיבר האלוהי, דיבר זה אינו מתקיים. הוא סבר שהתקווה לעתיד טוב יותר אינה טמונה בכך שבני האדם יתאחדו באמונותיהם או בדעותיהם (אם בימות המשיח ואם בחילוניות המרקסיסטית) אלא בכך שבני האדם יתאחדו ביחסם זה כלפי זה. הוא היה בטוח שעל דרי העולם לבסס את חייהם על עיקרון זה ("אני-אתה") ושהמפגש הבינאישי, כמרכז ההוויה האנושית, טומן בחובו את התקווה לעולם טוב יותר.

יחסו להלכה ולמצוות
מקובל לומר על בובר שהוא "הכיר את כל בתי התפילה בעולם מלבד את בית הכנסת שבשכונתו טלביה" (ביתו האחרון של בובר היה בשכונת טלביה, ירושלים). בובר התנגד לחיים המושתתים על מסורת והלכה; התנגדותו מיוסדת על תפישתו כי כל טקס (ובכלל זה גם מוסד הנישואים) הוא יחס "אני הלז" עם הדבר. מי שברצונו לחיות חיי דיאלוג אמיתיים, אסור לו להשתית את חייו על טקסים קבועים, המסתירים את המושא מאת הפונה. במובן זה היה בבובר משהו מן הרוח האנרכיסטית.

מאידך, מפעל חייו של בובר היה הבאת בשורת היהדות (או מה שהוא תפש כיהדות האותנטית: הנבואה והחסידות) לצעירים יהודיים שפרקו מעליהם את עול היהדות, ואף לאנושות כולה. בובר ניסה לפרש ולקרב את מושגי היהדות לליבו של כל אדם באשר הוא, ללא האמונות הדוגמטיות של היהדות (תורה מן השמים, הלכה, בחירת ישראל).

באיגרת אל ידידו הטוב, פרנץ רוזנצווייג, מספר בובר כי השקט הפנימי אותו הוא זוכה לחוות, מביאו לשמירת שבת. זוהי אמירה בובריאנית אופיינית, שאינה רואה מצווה כהטרונומית, אלא כביטוי עמוק של רחשי הלב.

הכרת האל לפי בובר
בובר סיפר כי החל את דרכו בחיפוש אחר החוויה האקסטטית (לדבריו אכן חווה חוויה כזו), ובהמשך עבר לניסיון לבנות יחס אחר אל העולם ואל סביבתו הבינאישית של האדם. לדבריו, על האדם להיות אחראי כלפי כל רגע בחייו, עליו להימצא "כאן ועכשיו" ולא להתכנס בתוך חוויה מיסטית המנותקת מסביבתו. כל רגע יכול להיות רגע של מפגש, והאחריות של האדם היא על כל רגע ורגע.

בובר ייחס כבוד להינדואיזם ולבודהיזם, אך סבר שאנשים החווים "הארה" וחושבים כי הייתה זו אחדות עם האל, טועים טעות חמורה. לשיטתו, ה"חוויה" הדתית היא התרחשות בעולם, המותנית במידת פתיחותם של האנשים ליחסי "אני-אתה" ביניהם. לדבריו, כאשר אדם מצליח להתנתק מהשטף החיצוני של הסובב אותו, חווה את אחדות נפשו ומגיע לגרעין הנפש ומתחבר עמה – עדיין אין די בכך כדי להזדהות עם האחדות הכוללת של העולם. נקודת המוצא של בובר היא המפגש. זהו רגע ההכרעה: אף שהאדם יכול להסתפק באיחוד אישי עם עצמו ולדמיין שהגיע לשיא – אפשר גם שהאדם יצא למפגש עם העולם ויעצים את אותה חוויה בקשר עם אנשים אחרים.

בובר טען שלא ניתן להבין את מושג האל באמצעות הידע (גנוזיס), לדבריו "על אלוהים אי אפשר לדבר, אבל אפשר לדבר אליו". למעשה, אלוהים כמושג אינו מובן כלל וכלל. אף על פי כן, הוא סבר שכאשר האדם מנסה להתקשר עם האל, ניסיונותיו עתידים להביאו לידי מסקנה שיש משהו חיצוני לו שמתגלה אט-אט בפניו. כדי להסביר את עצמו השתמש בובר במשל: אם אינך יודע דבר על משורר אשר את שיריו אתה קורא, הרי יש לך רק אינדיקציה אחת בלבד לדעת דבר מה עליו ולהכירו – אלו הם שיריו. בדיוק באותו האופן, כדי להכיר את האל יש לחבר עוד ועוד רגעים של מפגש עם הסובב, והחיבור של כל אותם רגעים יביא להבנת מקור ה"שירים" – אלוהים. האל לא מובן כמושג, אלא כתוצאה של המפגש אתו.

בובר היה אקזיסטנציאליסט. הוא הצביע על החוויה הישירה והרגעית עם המקור. יותר מכל חשוב היה לו אותו מפגש בין-אישי מיוחל שניתן לקיים, לדבריו, בכל דור ודור.

בובר ואנרכיזם
בובר התחכך בחוגים האנרכיסטים דרך ידידו הטוב, האנרכיסט הגרמני-היהודי גוסטב לנדאואר, שאת כתביו ערך ופרסם לאחר מותו. ביסוד התפיסה האנרכיסטית של בובר ישנה קבוצה של קהילות המהווה בסיס לקיום חופשי של קהילות שיתופיות, הנמצאות בקשרים עם קהילות נוספות. לדעתו, זו הדרך ליצירת חברה שלמה ומתוקנת.

בובר והסיפורים החסידיים
היחס למפעל הסיפורים החסידיים של בובר – ביקורת מול אהדה
מפעלו המרכזי של מרטין בובר בכל הנוגע לחסידות היה ליקוט הסיפורים החסידיים. בובר עיין במאות טקסטים והוציא מתוכם אנקדוטות; הוא סבר שהעיון בסיפורים החסידיים חושף עולם שבו מתקיימים יחסים רבים של "אני-אתה", הרבה מעבר למה שניתן לראות בחיינו.

גרשם שלום, מייסד מחקר הקבלה, ותלמידיו הבולטים סברו שבובר סילף את העולם החסידי לטובת הפילוסופיה הדיאלוגית שלו. לדעת שלום, "חדוות הקונקרטי" של בובר עיוורה את עיניו מלראות כי החסידות אינה דיאלוגיזם אלא מיסטיקה. שלום ותלמידיו סברו שהעולם החסידי הפוך לגמרי – עולם המחפש אחר דרך להתנתק מהעולם הגשמי בדרך מיסטית, ולא להתקשר אליו באמצעות כינונם של יחסים בלתי-אמצעיים עמו. "העלאת הניצוצות" החסידית אינה עמידה בזיקה עם הקונקרטי אלא ריקונו של הקונקרטי מחיותו לשם ההתאחדות המיסטית עם האל, המצוי מחוץ לעולם באופן מוחלט.

רבים מהחוקרים היום, ביניהם משה אידל, יואב אלשטיין ורון מרגולין, אינם מסכימים עם הביקורת של שלום ותלמידיו על בובר, וסוברים כי שלום, ובעיקר תלמידתו רבקה שץ, הם שמסלפים את הטקסטים החסידיים. מרגולין טוען למשל כי רבים מהטקסטים החסידיים מדברים דווקא על הארת העולם הזה. לדברי מרגולין ועמיתיו, כוונתו של בובר לא הייתה להחזירנו אל החסידות, אלא לינוק מהחסידות ערכים שחסרים בתרבות המודרנית המערבית, ערכים שאין להם תחליף.

דוגמה לאחד הסיפורים החסידיים שליקט בובר: אור הגנוז

כתביו
ממוזער|תחריט של אפרים משה ליליין.
ממוזער|שער "Der Jude" בשנת 1918

 הגות 
עריכה של סדרת הספרים Die Gesellschaft ("החברה"), 1906–1912, ב-40 כרכים.
Die fünfzigste Pforte ("השער החמישים"), 1907.
Ekstatische Konfessionen ("ערכים אקסטטיים"), 1909.
Reden und Gleichnisse des Tschuang Tse ("אמירות ומשלים של ג'ואנג דזה"), 1910. מהדורה גרמנית ראשונה בתוספת הקדמה.
Drei Reden über das Judentum ("שלושה נאומים על היהדות"), 1911 (גרסה דיגיטלית).
Daniel. Gespräche von der Verwirklichung ("דניאל" – שיחות על מימוש"), 1913 (גרסה דיגיטלית).
Vom Geist des Judentums. Reden und Geleitworte ("מרוח היהדות: נאומים והקדמות"), 1916 (גרסה דיגיטלית).
אני ואתה; תרגום מגרמנית: אהרון פלשמן; דברי הקדמה: שולמית אלוני; נספחים: יעקב רז, אהרון פלשמן, אדמיאל קוסמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ג 2013. ראו להלן הפנייה לקישור למדריך אינטראקטיבי מאת המתרגם.
אני-אתה, בתוך: בסוד שיח, ירושלים: מוסד ביאליק, 1980, עמ' 3–103
בסוד שיח: על האדם ועמידתו נוכח ההוויה, תרגם צבי וויסלבסקי, מוסד ביאליק, 1964.
בעיית האדם: עיונים בתולדותיה, תל אביב: מחברות לספרות, 1943
הרוח והמציאות: תשעה שערים לבירור היחס שביניהם, מחברות לספרות, תש"ב-1942
עוללות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1966
פני אדם: בחינות באנתרופולוגיה פילוסופית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1989
תקוה לשעה זו: סוגיות מענייני הרוח והמציאות, תל אביב: עם עובד, ארון ספרים יהודי, 1992
שתי דרכי אמונה, תרגם חיים מחלב, אחרית דבר מאת דוד פלוסר, רסלינג 2011
פגישות, אחרית דבר מאת ד"ר ימימה חדד. עריכה ראובן מירן, נהר ספרים 2021

החסידות
Die Geschichten des Rabbi Nachman ("מעשיות רבי נחמן", 1906 (גרסה דיגיטלית). תורגם לאנגלית.
Die Legende des Baalschem ("אגדת הבעל שם"), 1908 (גרסה דיגיטלית). תורגם לאנגלית.
אור הגנוז, סיפורי חסידים, דפוס קואפרטיבי אחדות 1946; איורים יוני בן שלום, ירושלים: שוקן, 2005.
בפרדס החסידות: עיונים במחשבתה ובהויתה, ירושלים: מוסד ביאליק, 2001
גוג ומגוג: מגילת הימים, תל אביב: עם עובד, 1987; הוצאה מחודשת של ידיעות ספרים, 2007
דרכו של אדם על פי החסידות, מוסד ביאליק, 1981 – קובץ שיחות שהרצה בובר בקול ישראל ובהם שילב את מסריו עם שרשרת סיפורי חסידים ומימרות הצדיקים.
המגיד הגדול ובני חוגו – ספרו השלישי של בובר הצעיר על החסידות, ראה אור בשפה הגרמנית.

המקרא
דרכו של מקרא: עיונים בדפוסי-סגנון בתנ"ך, מוסד ביאליק, 1978
מלכות שמים, עיונים בספרי שופטים ושמואל, תרגם יהושע עמיר, מוסד ביאליק, 2000
משה, ירושלים: שוקן, 1999
תורת הנביאים, ירושלים: מוסד ביאליק, 1975

הגות פוליטית
ארץ לשני עמים, ערך והוסיף מבוא והערות פול מנדס-פלור, ירושלים: שוקן, 1988
בין עם לארצו, עיקרי תולדותיו של רעיון, שוקן, 1944
נתיבות באוטופיה, תל אביב: עם עובד, 1947
תעודה ויעוד, הספרייה הציונית, 1964. קובץ מאמריו ונאומיו של בובר, הופיע בשני כרכים.

מכתבים
מרדכי מארטין בובר, חילופי אגרות במשך שבעים שנה; דברי מבוא: גריטה שידר, ירושלים: מוסד ביאליק: כרך א: 1897–1918 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר וגבריאל שטרן, תשמ"ב-1982; כרך ב: 1918–1938 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר ומרים רון, תש"ן-1990.

 בגרמנית 
Die jüdische Bewegung. Gesammelte Aufsätze und Ansprachen 1900–1915. 1916 Digitalisat.
Ereignisse und Begegnungen, Leipzig, 1917
Mein Weg zum Chassidismus. Erinnerungen von Martin Buber. 1918, Digitalisat der Freimann-Sammlung der Universitätsbibliothek der Goethe-Universität Frankfurt am Main, http://nbn-resolving.de/urn:nbn:de:hebis:30-180014144003
Der heilige Weg. Ein Wort an die Juden und an die Völker. 1919, Digitalisat der Freimann-Sammlung der Universitätsbibliothek der Goethe-Universität Frankfurt am Main, http://nbn-resolving.de/urn:nbn:de:hebis:30-180014275003
Ich und Du 1923 (Reclam 1995 (Nr. 9342)).
Die Schrift. (verdeutscht von Martin Buber gemeinsam mit Franz Rosenzweig), 1926–1938
Die chassidischen Bücher. 1928.
Zwiesprache. (Erstdruck 1929, Buchausgabe 1932), u. a. in: Das dialogische Prinzip.
Königtum Gottes. 1932.
Kampf um Israel. Reden und Schriften 1921–1932. 1933.
Die Frage an den Einzelnen. 1936, in: Das dialogische Prinzip.
M.B., Judah L. Magnes und Ernst Simon (Hrsg.): Towards Union in Palestine. Essays on Zionism and Jewish-Arab cooperation. IHUD (Union) Association, Jerusalem 1947.
Das Problem des Menschen. 1948.
Gog und Magog. 1949.
Die Erzählungen der Chassidim. 1949. (Neuausgabe mit Register und Glossar: Manesse, Zürich 2014, ).
Zwei Glaubensweisen. 1950.
Pfade in Utopia. Über Gemeinschaft und deren Verwirklichung. 1950 (vor allem eine Auseinandersetzung mit den Ideen von Gustav Landauer).
Der utopische Sozialismus. 1952 und 1967 [Ergänzung zum Band Pfade in Utopia].
Das echte Gespräch und die Möglichkeit des Friedens. Dankesrede anlässlich der Verleihung des Friedenspreises des Deutschen Buchhandels, Friedenspreis des Deutschen Buchhandels 1953
Gottesfinsternis. Betrachtungen zur Beziehung zwischen Religion und Philosophie. 1953.
Elemente des Zwischenmenschlichen. In: Das dialogische Prinzip. 1953.
Reden über Erziehung. 1953, L. Schneider, jetzt: Gütersloher Verlagshaus; 10. Aufl., Heidelberg 2005, .
Begegnung. Autobiographische Fragmente. 1961.
Juden, Palästina und Araber. 1961, Ner-Tamid-Verlag.
Werkausgabe in 3 Bänden bei Lambert Schneider / Heidelberg und Kösel / München: ›Schriften zur Philosophie‹ (Bd. 1, 1962), ›Schriften zur Bibel‹ (Bd. 2, 1964), ›Schriften zum Chassidismus‹ (Bd. 3, 1963).
Der Jude und sein Judentum. Ergänzungsband zur dreibändigen Werkausgabe. Köln, Melzer 1963.
Nachlese. 2. Ergänzungsband zur Werkausgabe, Heidelberg 1965.
Das dialogische Prinzip. Heidelberg 1973.
Ein Land und zwei Völker. Zur jüdisch-arabischen Frage. Jüdischer Vlg., Ffm., Erscheinungsdatum: 1993, .
Nachlese. 1965, Heidelberg: L. Schneider, aktuell Gütersloher Verlagshaus; 3. Aufl. (Juli 2002), 
Briefwechsel aus sieben Jahrzehnten. Drei Bände, hrsg. und eingeleitet von Grete Schaeder, Heidelberg 1972–1975.
Des Baal-Schem-Tow Unterweisung im Umgang mit Gott. Des Rabbi Israel Ben Elieser genannt Baal-Schem-Tow, das ist Meister vom guten Namen, Unterweisung aus den Bruchstücken. gefügt von Martin Buber. Mit Nachwort und Kommentar hrsg. von Lothar Stiehm. Schneider, Heidelberg 1981, .

 אסופה של כתביו 
 Martin Buber Werkausgabe (MBW). Im Auftrag der Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften (bis 2009), der Israel Academy of Sciences and Humanities und der Heinrich-Heine-Universität Düsseldorf (seit 2010) hrsg. von Paul Mendes-Flohr, Peter Schäfer und Bernd Witte (seit 2010). 21 Bde., Gütersloher Verlagshaus, Gütersloh 2001ff. (Bisher erschienen: Bd. 1, 2001; Bd. 6, 2003; Bd. 8, 2005; Bd. 3, 2007; Bd. 10, 2008; Bd. 19, 2009; Bd. 9, 2011; Bd. 14, 2012; Bd. 2.2, 2012; Bd. 2.1, 2013; Bd. 2.3 2013)

לקריאה נוספת
שמואל הוגו ברגמן, "הפילוסופיה של בובר", בתוך: הוגי הדור, עמ' 179–193, הוצאת מצפה, 1935. 
שמואל הוגו ברגמן, הפילוסופיה הדיאלוגית מקירקגור עד בובר, מוסד ביאליק, 1974. 
עקיבא ארנסט סימון, קוו-התיחום: לאומיות, ציונות והסכסוך היהודי-ערבי במשנת מרטין בובר ובפעילותו, המרכז ללימודים ערביים, 1973. 
עקיבא ארנסט סימון, יעדים, צמתים, נתיבים: הגותו של מרדכי מ' בובר, ספרית פועלים, 1985. 
אדיר כהן, משנתו החינוכית של מרטין בובר, יחדיו, 1976. 
צבי קורצווייל, מרטין בובר והמחשבה החינוכית המודרנית, שוקן, 1978. 
אברהם יסעור, פרקים בהגותו החברתית של מ. מ. בובר: יחיד, חברותה וסוציאליזם, אל"ף, 1981. 
דן אבנון, מרטין בובר – הדיאלוג הנסתר, מאנגלית: דפנה בראון, עם עובד, 2012. 
לימור שריר, מרטין בובר, מבט מקרוב: שיחות עם יהודית בובר-אגסי, הוצאת כרמל, 2011. 
רון מרגולין, מקדש אדם: ההפנמה הדתית ועיצוב חיי הדת הפנימיים בראשית החסידות, מאגנס, 2005. 
רון מרגולין, "אברהם הרואה: פירושו של מרדכי מרטין בובר לניסיונותיו של אברהם ומקורותיו הרעיוניים והחסידיים", בתוך: אברהם אבי המאמינים, עמ' 295–309, 2002. 
רון מרגולין, "גאולה פנימית כדרך לתיקון העולם : כיצד חיבר מרטין בובר את ספרו גוג ומגוג", הציונות (כתב עת) כ"א, תשנ"ח, 120-99. 
יוחאי עדן, "אמת ללא שיטה: עיונים במשנתו היהודית של מרטין בובר", אקדמות ב', תשנ"ז, עמ' 33–50. 
יהושע עמיר, אמונה והתגלות אצל מרדכי מרטין בובר, בר-אילן ספר השנה כ"ב-כ"ג, תשמ"ח, עמ' 287–302.
ישראל קורן, המסתורין של הארץ: מיסטיקה וחסידות בהגותו של מרטין בובר, אוניברסיטת חיפה, 2005. 
שלום רצבי, דת ופוליטיקה בהגותו של מרטין בובר, (עריכה ומבוא: עופר חן), מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת תל אביב, 2025. (הספר בקטלוג ULI)
שלום רצבי, אנרכיזם ב"ציון": בין מרטין בובר לאהרן דוד גורדון, עם עובד, 2011. 
שלום רצבי, "ציונות כתיאופוליטיקה ואי-טבעיותה של הלאומיות היהודית: הערות להגותו הלאומית של מרטין בובר ומקורותיה", עיונים בתקומת ישראל 14, תשס"ד, עמ' 97–129. 
שלום רצבי, "המדינה היהודית בהגותו הפוליטית של בובר (1942-1965)", בתוך עצמאות - 50 השנים הראשונות, עמ' 195–214, 1998. 
שלום רצבי, "מצוות ואורתודוקסיה בהגותו של מ"מ בובר", עיונים בתקומת ישראל 10, עמ' 641–671, 2000. 
אליעזר שביד, "אלוהים, אדם וטבע במשנתו של מרטין בובר", דעת 59-57, עמ' 279–288, 2006. 
רבקה שכטר, "בובר על שיח וסגירות", ירושלים י"ח, עמ' 229–236, 2002.
אפרים שמואלי, מורשה ומאבק בשירה ובהגות, עמ' 185- 333, "פרשה שלישית: מרטין מרדכי בובר (1878 - 1965) עם עם ישראל ותורתו", הוצאת יחדיו, 1978. 
אברהם שפירא (פצ'י), הרוח במציאות: מגמות העיצוב בהגות בובר, מוסד ביאליק, 1994. 
אברהם שפירא, מבנים דואליים בהגותו של מ. מ. בובר, אוניברסיטת תל אביב, 1983. 
דוד ברזילי, האדם הדיאלוגי: תרומתו של מרטין בובר לפילוסופיה, הוצאת מאגנס, 2000. 
פנחס רוזנבליט, "בשורתו הדתית של מרטין בובר", בתוך בישראל ובאדם, עמ' 154–159, 1992. 
אדמיאל קוסמן, "מבוא למשנת בובר", בתוך מרדכי מרטין בובר, אני ואתה, עמ' 160–231, מגרמנית: אהרון פלשמן, מוסד ביאליק, 2013. 
חידושים בחקר תולדות יהודי גרמניה ומרכז אירופה, גיליון 17.1: "גיליון מיוחד לציון 50 שנה לפטירתו של מרטין בובר (1878-1965)", בהוצאת מכון ליאו בק, 2015. 
שי חורב, ציוני ופילוסוף: השקפת עולמו ומקומו האידאולוגי של מרדכי מרטין בובר, הוגה דעות ציוני מימי ה"התאחדות" ל"ברית שלום", דוכיפת, 2011. 
אורי רם, שובו של מרטין בובר: המחשבה הלאומית והחברתית בישראל מבובר עד הבובריאנים החדשים, רסלינג, 2015. 
זוהר מאור, מרטין בובר, מרכז זלמן שזר, 2016. 
 זוהר מיכאלי, "מחשבות חדשות על התאולוגיה הפרוגרסיבית של מרטין בובר ופאול טיליך", בתוך: דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, כרך 84, עמ' 325–369, 2017. 
 רגב יעקובוביץ, מרטין בובר והמקרא, רסלינג, 2020. 
 פול מנדס-פלור, מרטין בובר - חיים של אמונה וסתירה, הוצאת מאגנס, 2025.
 .

קישורים חיצוניים

 כרטיס אישי, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים


 ;



 אריאל הורוביץ, אני, אתה והמלחמה הבאה: הפילוסוף מרטין בובר חוזר לאופנה, באתר בית אבי חי, 28 ביוני 2015.

 מדריך אינטראקטיבי לאני ואתה בעברית
 שיחה על מיסטיקה וחסידות בהגותו של מרטין בובר

 משה שנר, החשיבה הדיאלוגית של מרטין בובר, אורנים.


 גוג ומגוג באתר ידיעות ספרים

 יאיר טיקטין, על הקשר בין משנתו הדתית למשנתו הפוליטית של מרטין בובר באתר ההסתדרות הציונית העולמית 

 לימור שריר, מרטין בובר וגרשום שלום, פרק מתוך הספר "מרטין בובר - מבט מקרוב" במגזין "יקום תרבות"

 אדמיאל קוסמן: איפה לחפש את עצמנו?, (מאמר, שעוסק בבובר והיידגר על הבדידות). רבעון לפסיכולוגיה ממזרח וממערב, גיליון 1, פברואר 17, 2012.
 גרשם שלום, פירושו של מרטין בובר לחסידות, קתרסיס 5, אביב תשס"ו 2006



 גיל וייסבלאי, בין מרטין הגרמני למרדכי היהודי: המפגש בין בובר להיידגר, 1957, באתר הספרייה הלאומית
 פרס השלום של התאחדות סוחרי הספרים הגרמניים למרטין בובר, 1953 באתר הספרייה הלאומית
  (מרצה: ניר ברכה)

ליאור טל שדה, על הפילוסופיה הדיאלוגית של בובר, פרק בפודקאסט 'קולות של רוח' בגלי צה"ל, יוני 2019




מכתביו
 מרטין בובר, יסודה של החסידות, בתוך בית ישראל בפולין, ישראל היילפרין (עורך), ירושלים תש"ח

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ציריך
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:פילוסופים ישראלים
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-20
קטגוריה:פילוסופים יהודים אוסטרים
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:יוצאים בשאלה
קטגוריה:נשיאי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל למדעי הרוח
קטגוריה:זוכי פרס ביאליק לחכמת ישראל
קטגוריה:פילוסופים של היהדות
קטגוריה:פילוסופים של המוסר
קטגוריה:חוקרי חסידות
קטגוריה:פילוסופים יהודים גרמנים
קטגוריה:פילוסופים של הדת
קטגוריה:נאו-חסידות
קטגוריה:סגל די ולט
קטגוריה:מו"לים יהודים גרמנים
קטגוריה:ראשוני האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ראשוני הציונות
קטגוריה:פציפיסטים ישראלים
קטגוריה:אנרכיסטים יהודים
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: סוציולוגיה ואנתרופולוגיה
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: פילוסופיה
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה האוסטרו-הונגרית
קטגוריה:חברי ברית שלום
קטגוריה:אקזיסטנציאליסטים
קטגוריה:מתרגמי התנ"ך
מרטין
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:פציפיסטים יהודים
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים גרמנים
קטגוריה:אנרכיסטים ישראלים
קטגוריה:ישראלים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:אישים שהונצחו על מדליות ישראל
קטגוריה:מורים רוחניים יהודים
קטגוריה:זוכי פרס השלום של התאחדות הסופרים הגרמנית
קטגוריה:זוכי פרס ארסמוס
קטגוריה:אזרחי כבוד של ירושלים
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:גרמנים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:אוסטרים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:סופרים אסורים (הונגריה, 1944)
קטגוריה:פילוסופים של החינוך
קטגוריה:רחביה: אישים
קטגוריה:אבו תור: אישים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1958
קטגוריה:משיאי משואה ביום העצמאות: 1960
קטגוריה:חברי הפרקציה הדמוקרטית
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1878
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1965