הניסוי של מילגרם

הניסוי של מילגרם בציות לדמויות סמכותיות, הידוע בקיצור בשם "הניסוי של מילגרם", הוא ניסוי בפסיכולוגיה חברתית הבוחן את הציות לסמכות, שנערך על ידי הפסיכולוג סטנלי מילגרם מאוניברסיטת ייל בשנת 1962, על רקע משפט אייכמן, ופורסם בשנת 1974. הניסוי ביקש לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.

תיאור הניסוי
החוקר שהתחזה למדען ולבש חלוק לבן, הסביר למשתתף בניסוי ולשחקן שהתחזה למשתתף נוסף בניסוי שהם עומדים להשתתף במחקר שבוחן את היעילות של מתן עונש על למידה. התפקידים חולקו כך שהמשתתף האמין שהוא קיבל את תפקיד ה"מורה" באופן אקראי, בעוד המשתתף השני, השחקן, קיבל את תפקיד ה"תלמיד". המורה קיבל מטלות זיכרון פשוטות על מנת להעבירן לתלמיד, והונחה על ידי מי שהתחזה למדען, שבכל פעם שהתלמיד מבצע טעות, עליו לתת לו שוק חשמלי על ידי לחיצה על כפתור, ולהעלות את עוצמת השוק ב-15 וולט לאחר כל טעות. למורה עצמו ניתן שוק חשמלי (אמיתי) חלש לשם הדגמה, ואז החל כביכול ניסוי הלמידה. למעשה לא ניתנו לתלמיד שוקים חשמליים כלל, אך התלמיד הגיב כאילו ניתנו לו מכות חשמל. משתתפי הניסוי קיבלו משוב קולי מהשחקן. השחקן הגיב בסדרה הולכת ומחריפה של תלונות, צעקות כאב, קריאות לעזרה, ולבסוף דממה. כאשר הגיעו לעוצמת שוק של 150 וולט, השחקן ביקש שהניסוי יסתיים, ונענה על ידי החוקר כי על הניסוי להמשיך. השחקן המשיך והפגין כאב וחוסר נוחות גדולים יותר, והביע חשש לביטחונו האישי אם מכות החשמל יימשכו. ל"מורים" שביקשו להפסיק את הניסוי הסביר החוקר כי הוא, החוקר, לוקח על עצמו אישית את כל האחריות לתוצאות הניסוי ולשלומו של התלמיד, וכי על הניסוי להימשך. בנוסף לכך שעוצמות הוולט נכתבו על המכשיר, נכתבה על כל מתג גם הגדרה: הלם קל, הלם מתון, הלם חזק, הלם חזק מאוד, הלם קיצוני, הלם קיצוני ביותר, והלם מסוכן.

בסדרה הראשונה של הניסויים שערך מילגרם, 65% מהמשתתפים בניסוי (ה"מורים") נתנו את השוק החשמלי הגבוה ביותר – הלם מסוכן, בעוצמה של 450 וולט, על אף שרבים לא הרגישו בנוח לבצע זאת. קצתם פרצו בצחקוקים היסטריים תוך כדי ביצוע המטלה, אבל אף משתתף בניסוי לא עצר לפני שנתן שוק חשמלי בעוצמה של 300 וולט לשחקן (ה"תלמיד").

הרקע לניסוי והשפעתו
שמאל|ממוזער|250px|מודעה לגיוס משתתפים בניסוי
לפני עריכת הניסוי ערך מילגרם סקר בקרב פסיכיאטרים לגבי תוצאותיו הצפויות של הניסוי. הם האמינו פה אחד שכל משתתפי הניסוי, פרט לכמה סדיסטים (כ-4 מתוך כל 1000 אנשים לפי הערכתם), יסרבו לתת שוק חשמלי בעוצמה הגבוהה ביותר.

במטא-ניתוח שנערך בשנת 2002 של מחקרים דומים שבוצעו על ידי פסיכולוגים נוספים ברחבי העולם, נמצא כי שיעור המשתתפים שמעבירים את עוצמת השוק הגבוהה ביותר קבוע ונע בין 61% ל-66%. נמצא שהמשתתפים צייתנים יותר כאשר החוקר נוכח במקום, לעומת מצב שבו הוא נותן את ההוראות טלפונית. כשמקבל השוק החשמלי נמצא בחדר אחד עם המשתתף בניסוי יורדת רמת הציות משמעותית. ירידה מסוימת נרשמת במידת הצייתנות גם כאשר אין ממקמים את הניסוי בתוך אוניברסיטה, מה שמפחית מיוקרתו של עורך הניסוי ומקטין את המוטיבציה לציית לו, אך עדיין רבים נשמעו לו. שלושים אחוז ניאותו לציית אפילו כשהיה עליהם להצמיד בכוח בעצמם את ידו של מקבל השוק אל לוח המתכת.

הרצת הניסוי החלה ביולי 1961, שנה לאחר משפטו של אדולף אייכמן. מילגרם רצה לבחון את השאלה אם ייתכן שאייכמן ומיליוני משתפי הפעולה האחרים בשואה "רק" ביצעו פקודות. מילגרם האמין כי השואה נבעה מאלמנטים בתרבות הגרמנית, וביקש לבחון את תגובותיהם של גרמנים לניסוי זה אל מול תגובותיהם של אמריקאים, שאמורים היו לשמש כקבוצת ביקורת. לאחר שהשלים את חלקו האמריקאי של הניסוי, היה מילגרם כה נרעש מתוצאותיו, עד כי ויתר על החלק הגרמני ופנה להתעמק בתוצאותיו.

בשנת 1963 פרסמה חנה ארנדט ספר שסיקר את משפט אייכמן ושמו אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע, ובו טענה כי פעולותיו של אייכמן היו לא יותר מפעילות משרדית והוא הוכחה לבנאליות של הרוע, טענה שמילגרם אימץ במסקנותיו מהניסוי. הניסוי שימש תשתית לטענותיו של כריסטופר בראונינג בספרו "אנשים רגילים", כאילו התנהגותם של הרוצחים הגרמנים בשואה הייתה בעיקרה תוצאה של דינמיקה חברתית שהייתה יכולה להתרחש בקרב כל קבוצה. בר הפלוגתא הבולט של בראונינג, דניאל יונה גולדהגן, הוא ממבקריה החריפים של טענה זו. "הניסוי של מילגרם מניח יותר הנחות שגויות על השואה מכל פרסום אחר בנושא זה", אמר. המבקרים מציינים הבדלים ניכרים בין הניסוי, שבו למשתתף לא הייתה הזדמנות להפסיק ולחשוב על פעולותיו, ושבו הייתה לו סיבה להניח שעורכי הניסוי מנהלים אותו בדרך הומאנית, לבין התנאים במצב של רצח עם.

מילגרם סיכם את מאמרו "סכנות הצייתנות" באומרו כי ההיבט הפילוסופי וההיבט המשפחתי של ציות הם בעלי חשיבות רבה, אך אין באפשרותם לנבא כיצד אנשים יתנהגו במצבים ספציפיים. הממצא המרכזי של הניסוי הוא הנכונות הקיצונית של אנשים לבצע כמעט כל דבר שגורם בעל סמכות פוקד עליהם לעשות.

 מסקנות
 רמת הציות עולה במצבי עמימות – במחקר של מילגרם הנבדקים נקלעו למצב זר לחלוטין. במצב כזה נוטים בני האדם לעשות כפי שציוו עליהם. כמו כן, נראה היה להם שהחוקר מודע לסבלם של מקבלי השוק החשמלי והתנהגות זו שכנעה את הנבדקים.
 רמת הציות עולה בעקבות העדר תחושת אחריות אצל הנבדקים. החוקר אמר להם במפורש, שהוא נוטל על עצמו את האחריות ובכך הסיר דאגה מלבם. דבר שהעביר להם את המסר שאם יקרה משהו – לא הם יצטרכו לשלם את המחיר.
 רמה גבוהה של ציות מושגת, כאשר יש מעבר הדרגתי מפקודות שאינן עלולות להזיק לפקודות חמורות העלולות לגרום נזק רב. במצב זה, קשה למקבלי הפקודות להתוות גבול ברור שמעבר לו יסרבו לציית להוראות.
 מילגרם הסיק כי כניסה רצונית למערכת של סמכות שנתפסת כלגיטימית, יוצרת תחושת מחויבות חזקה. במצב זה נכנסים מושגים כמו "חובה", "משמעת" ו"נאמנות" והדרישה לביצועים משביעי רצון בעיני הסמכות הופכת לציווי מוסרי העולה בחשיבותו על הזדהות עם הקורבן. כשהאדם נמצא במצב זה הוא נתקל ב"גורמים מחייבים" או "מנגנונים מלכדים" המקשים על אי ציות. המחויבות הנובעת מהמצב גורמת לסירוב, להראות כבלתי הולם או אף כהפרה בלתי מוסרית של מחויבות.
 מילגרם היה סבור כי תנאי בסיסי והכרחי לכיבוד הסמכות ולצייתנות מרצון הוא הגדרה של המאורע ואופן שנותן לו משמעות, רצף הגיוני והצדקה אידאולוגית. הדבר מאפשר לאדם לראות את התנהגותו כמשרתת מטרה רצויה (במקרה של הניסוי - האמונה בתרומת המדע לאנושות).

 ניסויי המשך 
ממצאי גרסאות נוספות של הניסוי:

 קשר עם הקורבן 
כאשר המשתתפים בניסוי לא שמעו ולא ראו את תגובת הקורבן המדומה אחוז המשתתפים שהגיעו עד ללחיצה על המתג האחרון הייתה גבוהה הרבה יותר מ-65%.

כאשר המשתתפים בניסוי גם שמעו את תגובת הקורבן המדומה וגם ראו אותו, 40% מהמשתתפים הגיעו עד ללחיצה על המתג האחרון "הלם מסוכן".

כאשר היה על הנבדק לגעת בקורבן המדומה באופן פיזי בכך שלחץ את ידו בכוח אל לוח המגע החשמלי כדי להעביר את השוקים החשמליים, רמת הצייתנות הקיצונית הייתה 30%.

 קוונפורמיות ולחץ חברתי 
כאשר המשתתף בניסוי היה חלק מקבוצה מדומה שביימה התנגדות להמשיך בניסוי, 90% מהמשתתפים הצטרפו להתנגדות והפסיקו למלא אחר ההוראות.

כאשר משתתפים מדומים ברחו מהניסוי משתתפי הניסוי הלכו בעקבותיהם ללא היסוס.

כאשר שלושה משתתפים שביניהם שניים מדומים ששיתפו פעולה עם הנסיין, קיבלו הוראה לגרום כאב ברמה הנמוכה ביותר שיציע מישהו מהם, אם המשתתף פעל בדיסקרטיות הוא כמעט תמיד גרם לכאב מינימלי. אך כאשר שני משתפי הפעולה שהתחילו ראשונים הציעו להגביר את השוק החשמלי בהדרגה עד השלב האחרון הנבדק הושפע מהם משמעותית. במקרה זה היו הבדלים גדולים בין המשתתפים אך התוצאה הממוצעת הייתה בשלב ביניים שבין אי העלאה לבין העלה עד השלב האחרון

 אחריות 
כאשר המשתתף בניסוי ביצע משימה משנית או מסייעת אבל לא העביר בעצמו את השוקים החשמליים רמת הציות הקיצוני הייתה כמעט מוחלטת.

 עמידה מול גורם סמכות 
כאשר הפקודות ניתנו על ידי דמות לא סמכותית רמת הציות הקיצוני הייתה אפס.

כאשר ניתנה למשתתפים בניסוי דיסקרטיות מלאה לגבי רמת השוק החשמלי שהם מעבירים, כמעט כל הנבדקים העבירו שוק מינימלי באופן קבוע.

כאשר המשתתפים לא נמצאו תחת פיקוחו הישיר של גורם הסמכות המורה ללחוץ על המתגים, רבים מהם נתנו שוק חשמלי נמוך מההוראה שקיבלו.

הביקורת והבעיות האתיות של הניסוי 
הניסוי עורר שאלות בנוגע לאתיקה שלו והאתיקה של הניסוי המדעי בכלל, בין היתר, משום שהמשתתפים בו השתתפו בניסוי בלא הסכמתם ומשום שאצל חלקם הוא גרם ללחץ נפשי כבד (גם אם הלחץ נבע מפעולותיהם החופשיות) ולירידה בהערכה העצמית. בנוסף, היה בניסוי סיכון לנזק פסיכולוגי קשה עבור המשתתפים. בימינו, מרבית החוקרים היו מחשיבים ניסוי כזה כבלתי אתי. עם זאת, 84% מהמשתתפים שיצרו אתם קשר לאחר הניסוי ציינו שהניסוי היה מבחינתם התנסות חיובית, ו-15% נוספים ציינו שזו הייתה מבחינתם התנסות נייטרלית. שש שנים לאחר הניסוי, הסביר אחד המשתתפים בניסוי במכתב למילגרם מדוע שמח להשתתף בניסוי:

בספרה לפתוח את התיבה של סקינר חזרה לורן סלייטר לשניים ממשתתפי הניסוי. האחד שלא ציית נימק זאת בבעיות בלבו. "חששתי שהניסוי הזה יגרום ללחץ רב מדי ופחדתי שאקבל התקף לב". האחר שציית הושפע רבות מהניסוי שבו השתתף והחליט ללכת מעתה ואילך עם אמות מידה מוסריות משלו והעז להצהיר בגלוי על נטייתו המינית ההומוסקסואלית. משתי דוגמאות אלו היא הסיקה שקשה ללמוד מההתנהגות בניסוי על מידת הקונפורמיות של המשתתף בו.

על השפעת הניסוי על רבים אחרים ילמדו דברי עוזר ניסוי של מילגרם שסיפר כי למילגרם "היה אוגדן שחור מלא במאות מכתבים ששלחו נבדקים, ורבים מהם כתבו כיצד ניסוי הציות לימד אותם על החיים ועל הדרך הטובה לחיות אותם".

בספר "Behind the Shock Machine" מאת ג'ינה פרי וכן רוטחר ברחמן בספרו 'המין האנושי היסטוריה של תקוה' מביאים ביקורת על מההיבט העובדתי, בין היתר נטען שכיום ידועות היטב בקרב אנשי מקצוע בתחום פגמים רבים במתודולוגיה של המחקר, הנחשבים ככאלו שפגעו באופן חמור באמינותו. לדבריה של ג'ינה פרי הנתונים הצביעו לעיתים קרובות על ההפך; שאי ציות או התרסה היו התוצאה ההתנהגותית העיקרית של נבדקים בכל הווריאציות. כמו כן רק 56% מהמשתתפים האמינו שהעונש שהם נותנים היה אמיתי, בעוד שהאחרים לא השתכנעו שמעשיהם הובילו לכל תוצאה ממשית, שלא לדבר על כאב. לפיכך, הנכונות שלהם להעניק "שוקים חשמליים" אינה מפתיעה או מלמדת דבר. מתוך 56% שהאמינו שהעונש היה אמיתי, כמעט כולם היו מוכנים להעניק את השוק רק כאשר הודגש בפניהם שוב ושוב שהשתתפותם חיונית להצלחת המחקר ולקידום מטרה מדעית ראויה. מנגד, הפחדה ופניות לסמכות נראו כבעלות השפעה מועטה בלבד. במקום נטייה טבעית לציות לסמכות, מציע ברחמן כי לאנשים יש נטייה טבעית לרצות לתרום למטרות טובות; במקרה זה, למאגר הידע המדעי.

ראו גם
משחק המוות – הפקה מחודשת לניסוי של מילגרם
ניסוי הכלא של סטנפורד
ניסוי בנדורה
תיבת סקינר
סיטואציוניזם
מונחים בפסיכולוגיה חברתית
ניסוי הקונפורמיות של אש
הגל השלישי
ניסוי בית החולים של הופלינג

לקריאה נוספת
 לורן סלייטר, לפתוח את התיבה של סקינר – עשרת הניסויים הפסיכולוגיים הגדולים של המאה העשרים, הוצאת אריה ניר, 2004. 

קישורים חיצוניים

 לורן סלייטר, אובסקורה, או חדר אפל - סטנלי מילגרם וציות לסמכות, באתר הגדה השמאלית.
 ערן דיין, על גבולות הציות בעולם הווירטואלי.

קרול טאווריס, לשפוך את מילגרם עם המים, באתר אלכסון

 הערות שוליים 

קטגוריה:פסיכולוגיה חברתית
מילגרם
קטגוריה:ניסויים מדעיים מעוררי התנגדות
קטגוריה:אתיקה
קטגוריה:היסטוריה של הפסיכולוגיה