אהרן ברק

אַהֲרֹן בָּרָק (נולד ב-16 בספטמבר 1936) הוא משפטן ישראלי שכיהן נשיא בית המשפט העליון בשנים 1995–2006. שימש שופט בית המשפט העליון משנת 1978 והיה גם היועץ המשפטי לממשלה (1975–1978), פרופסור למשפטים ודיקן הפקולטה למשפטים ב, חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת תשל"ה (1975) ומרצה באוניברסיטת רייכמן ובאוניברסיטת ייל בארצות הברית.

ברק, יליד קובנה, הוא ניצול השואה. לאחר המלחמה, עבר עם הוריו בין מחנות העקורים עד שהוברחו לאיטליה, ומשם עלו לארץ ישראל ב-1947. הוא למד משפטים, כלכלה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית ובהמשך שהה כחוקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. החל לעבוד בפרקליטות המדינה, וב-1975 מונה ליועץ המשפטי לממשלה. היה חבר בצוות למשלחת הישראלית בקמפ דייוויד שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים. ב-1978 מונה לשופט בית המשפט העליון. היה חבר בוועדת כהן לחקר טבח סברה ושתילה. עם פרישתו של מאיר שמגר ב-1995, התמנה ברק לנשיא בית המשפט העליון.

לאורך כהונתו בבית המשפט העליון, פיתח ברק את המשפט הישראלי בכמה היבטים מרכזיים: הרחבת זכות העמידה בבג"ץ, שפתחה את שערי בג"ץ לעותרים בעתירות ציבוריות. הרחבת עילת הסבירות, שהרחיבה את טווח הביקורת של הרשות השופטת על פעילותה של הרשות המבצעת. בתיאום עם חוקי היסוד שנחקקו על ידי הכנסת מעט לפני כניסתו לתפקיד - הרחבת מרחב השפיטות וקידום המהפכה החוקתית, כפי שנקבע בפסק דין בנק המזרחי, כשקודמו, מאיר שמגר, עמד בראש ההרכב. ברק עסק רבות בדין העסקי והכלכלי, למשל, פסק דין אפרופים, שעסק בפרשנות חוזים, ופסק דין קיבוץ חצור נגד פקיד השומה רחובות שקבע שבדיני מיסים יש חשיבות רבה יותר לתכלית החקיקה מאשר היצמדות ללשון החקיקה. לאורך שנות כהונתו נמנע ברק מלהתערב בפסקי דין הנוגעים לשואה, אך היה חבר במותב בערעור של ג'ון איוון דמיאניוק, שזיכה אותו.

בראשית 2024 כיהן ברק כשופט אד הוק מטעמה של מדינת ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בדיון בו תבעה דרום אפריקה את ישראל בטענה של ביצוע רצח עם ברצועת עזה ואי מניעתו. באמצע 2024 הפסיק את כהונתו עקב מה שהגדיר כ"סיבות אישיות - משפחתיות."
ממוזער|אהרן ברק

קורות חייו
 תחילת דרכו 
 ילדות בליטא והשואה 
אַהֲרֹן בָּרָק נולד ב-1936 כאַריק בֵּרִיק בקובנה שבליטא, בנם היחיד של הירש (צבי), עורך דין, וליבה (לאה), מורה.

סבו מצד אימו, אברהם מאירוביץ, היה רב חרדי של שתי עיירות ליטאיות, רוקישקיש  שם התגורר ובה התגוררו כ-3,000 יהודים, ואבאל (Obeliai) בה חיו כ-120 יהודים. אימו גדלה ברוקישקיש, בבית ליברלי שלצד התורה חינכו גם להשכלה כללית. כדי להתקדם בלימודי הוראה, עברה לאה לקובנה, שם התקבלה לגימנסיה הריאלית העברית ופגשה בצבי. השניים נישאו והשתכנו ברחוב גורודינו מס' 18 בקובנה. המחויבות של צבי לפעילות הציונית מנעה ממנו מלעלות לארץ ישראל במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20לויצקי 2001, עמ' 73.

אביו צבי נולד בעיירה פלונגיאן, ובבגרותו עבר לקובנה, שם למד משפטים. צבי בריק היה לפעיל ציוני וחניך השומר הצעיר, ובהמשך היה לראש המשרד הארצישראלי בקובנה, שם היה אחראי על מתן סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל ליהודי ליטא ויהודים שברחו מהמשטר הנאצי בפולין.

ב-15 ביוני 1940 פלש הצבא האדום לליטא וסיפח אותה לברית המועצות. משטר הרודנות הסובייטי רדף אחר פעילים ציוניים, סגר את העיתונים היהודיים והמיר אחד מהם לעיתון תעמולה סובייטי. על פעילותו הציונית נרדף צבי בריק בידי הסובייטים. המשפחה עברה להתגורר ברחוב ויטאוטו בעיר, אשר בשונה מגורודינו לא היה בעל אופי יהודי מובהק. ב-22 ביוני 1941, יום לאחר תחילתו של מבצע ברברוסה, הלופטוואפה החל בהפצצה אסטרטגית בשמי קובנה. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות היו מבין הליטאים, שראו בגרמנים משחררים מהכיבוש הסובייטי וקיבלו אותם בברכה. תושבי ליטא החלו לבצע פוגרום ביהודי העיר בטרם הגעת החיילים הנאצים. בפוגרום זה, שהתבצע בשכונת סלובודקה נרצחו כ-800 מיהודי העיר. בתי כנסת ובתי מגורים של יהודים הוצתו. בימים הראשונים לפלישה הנאצית לעיר קובנה נרצחו למעלה מ-2000 יהודים. ביולי ניתנה ההוראה להעביר את כל יהודי העיר אל גטו קובנה עד לאמצע חודש ספטמבר.

צבי בריק התמנה בגטו כמנהל כוח אדם במפעל לייצור מדים עבור הוורמאכט ולאה טיפלה בבנם. עם תחילת אקציית הילדים בגטו קובנה, אריק הוסתר במחבוא. אמו חינכה אותו, וניתנו לו נעלי פלטפורמה כך שייראה מבוגר מבן 5. כאשר היה עליו להצטרף לכוח העבודה הוא העביר שליחויות מהמפעל של אביו. כאשר חייל גרמני עצר אותו ושאל לגילו ענה כי הוא בן 9, ולדרישת החייל כתב את שמו כפי שלימדה אותו אמולויצקי 2001, עמ' 59. ב-1943, לנוכח האקציה, הוחבא אריק בידי הוריו במסתורים ליד הגטו. ב-1944, עם נסיגת הגרמנים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, פשטו הגרמנים והפורעים הליטאים על הגטו בכדי להרוג את הילדים הנותרים. היה זה במרץ כאשר החליטה לאה שעליה להבריח את בנה מהגטו.

צבי התקשר עם איכר מקומי בשם ירוסלבאס ראקוויצ'יוס, לימים חסיד אומות העולם, אשר התגורר בכפר לא מרוחק מהעיר והבריח יהודים מהגטו. בכדי להעביר את אריק בשערי הגטו הוא הוחבא בתוך שק קש על עגלת קש. אמו שיחדה את השומרים להעלים עין ביציאתה מהגטו אחר העגלה. משפחת האיכר כללה את אשתו ואת ארבעת ילדיהם. ביתם היה דל והיה על אריק ולאה אמו להתגורר בתוך הבית. האיכר החביא יהודים רבים ביער על יד ביתו, אך שיירת חיפוש גרמנית תפסה אותם והוציאה אותם להורג. בתוך הבית בנה האיכר דלת כפולה על גבי קיר, שם אריק ואמו הסתתרו כל פעם שנשמע קולם של זרים המתקרבים אל הבית. בהיותם שם לימדה לאה את בנה מתמטיקה בסיסית, גאוגרפיה וליטאית רהוטה. כאשר שמע האיכר את לאה מחנכת את בנה, ביקש שהיא תחנך גם את ילדיו והיא השיבה בשמחה. בנאום שנשא במאי 2002 תיאר ברק תקופה זו בחייו:

 העלייה לארץ ישראל 
ביולי 1944, עם נסיגת הגרמנים, יצאו אריק ולאה מהמחסה שלהם בביתו של האיכר. עם שחרור גטו קובנה בידי הצבא האדום, חשש צבי בריק לגורל אשתו ובנו ויצא לחפש אחריהם. בדרכם אל הגטו ההרוס פגשו אריק ולאה באחיה של לאה, ובהמשך התאחדו עם האב צבי. בשובה של המשפחה למרכז העיר קובנה, שבו הרדיפות של הרשויות הסובייטיות אחר צבי, על מעורבותו בפעילות ציונית. צבי ולאה בריק הגיעו למסקנה שעליהם לברוח עם אריק מליטא. בפגישה חשאית עם גורמים מטעם ההסתדרות הציונית, ניתנו לצבי תעודות מזויפות לו ולבני משפחתו לפיהן הם אזרחים יוונים מסלוניקי אשר נקלעו לקובנה ונתקעו בעיר לאורכה של המלחמה. משפחת בריק נעזרה בשם הבדוי גרין. תחילה נעו מקובנה לווילנה ומשם לביאליסטוק ולוורשה אשר בפולין. משם עברו את הגבול אל ממלכת רומניה והסתתרו במחנה פליטים בבוקרשטלויצקי 2001, עמ' 75.

ממחנה הפליטים עברו להתגורר אצל קונסול דיפלומטי יהודי אמריקאי בבוקרשט. כאשר הגיעה הידיעה על כך שמישהו הלשין לרשויות על כך שיהודים מהמדינות הבלטיות מסתתרים בבוקרשט, החליטה משפחת בריק לנוס פעם נוספת, הפעם לבודפשט, הונגריה. מהונגריה נעו ברגל, בעיקר בלילות, עד שחצו את אזור הכיבוש הסובייטי באוסטריה והגיעו לאזור הכיבוש הבריטי. במעבר גבול אזורי הכיבוש פגשו בני המשפחה באנשי הבריגדה היהודית. כאשר נודע לרשויות הבריטיות על מעבר הגבול בידי בני המשפחה, הם הוכנסו למאסר בבסיס צבאי מחשד להיותם מרגלים בשירות ברית המועצות. אנשי הבריגדה היהודית נחלצו לעזרתם של היהודים בבסיסם ובאישון לילה העבירו אותם דרך יער את הגבול לאיטליה, עד אשר הגיעו למילאנולויצקי 2001, עמ' 77.

מילאנו הייתה לנקודת התארגנות עבור פליטים רבים, וממנה עברה המשפחה לרומא, שם התגוררה בווילה שהייתה שייכת לדוכס לבית סבויה. ברומא למד אריק לראשונה בבית ספר, לא היה זה בית ספר מקובל, וכלל לימוד ילדים בני 8 עד 16 ביידיש באותה הכיתה. אריק דיבר איטלקית קלוקלת אל המקומיים. כל אותה העת ארגן האב צבי את העלייה של המשפחה, אך עקב תקנות הספר הלבן השלישי היה צורך ב-1,000 ליש"ט לסרטיפיקט. ההסתדרות הציונית סידרה עבור המשפחה דרך מעבר לקפריסין וממנה לארץ ישראל. המשפחה עלתה על אוניית הנוסעים "טרנסילבניה" שעשתה דרכה בים התיכון, עצרה בלימסול והמשיכה עד אשר עגנה בחיפה. צבי ביקש מרשויות הבריטים לרדת מהאונייה לארבעה ימי טיול בעיר, הודות לוויזה האמריקאית שהייתה בידו דרך עבודתה של לאה בג'וינטלויצקי 2001, עמ' 78, לא חשדו הבריטים כי המשפחה תתיישב בארץ ולכן התירו להם להמשיך בדרכם. דרך התקשרותה של המשפחה עם אנשי "ההגנה", אורגנו עבורם תעודות זהות מזויפות. כך עלה ב-1947 אריק עם הוריו לארץ ישראל.

 לימודים ושירות בצה"ל 
תחילה עברה משפחת בריק, ששמה עוברת לברק, מחיפה לתל אביב. לחץ כלכלי הוביל את האב צבי לחפש עבודה בהסתדרות הציונית, הוא התמנה למזכיר מוסד ביאליק. עד למציאת התעסוקה בידי האב, אריק, שלא דיבר עברית, הועבר להתגורר אצל קרובי משפחה במושב ירקונה והשקיע את חופשת הקיץ הראשונה שלו בהשלמת חומר לימודי, ושם גם החל ללמוד בבית ספר בכפר מל״ל. עם הסדר פרנסת המשפחה עברה המשפחה לירושלים. אהרן התחיל ללמוד בכיתה ו׳ בבית הספר היסודי בית הילד. ברק הסתגל היטב בכיתה בין חבריו והצטיין במתמטיקה ובפיזיקה והתקשה בתנ"ך ובלשוןלויצקי 2001, עמ' 93. עבר בילדותו את המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1958 הוענק לו תואר שני במשפטים.

ברק ניסה להמיר את מקצועו העתודאי להנדסת חשמל. המערכת הבירוקרטית של צה"ל סירבה להמרת המקצוע והתאפשר לברק ללמוד הנדסת חשמל בטכניון רק לאחר השלמת שירות החובה. בנסיבות אלו ויתר ברק על הנדסת החשמל והמשיך במסלול המשפטים המקורי. במקביל למד שם גם כלכלה ויחסים בין-לאומיים. בשנים 1958–1960 שירת בצה"ל, בלשכת היועץ הכספי לרמטכ"ל. בתום קורס מ"כים קיבל ברק דרגת ממלא מקום קצין, אך לבקשתו נשלח בהמשך לקורס קצינים קרבי בן שלושה חודשים. ברק התבלט בלימודים העיוניים בקורס ועבר את קורס הקצינים לצידו של ראובן ריבלין. עם שחרורו מהצבא חזר ללמוד באוניברסיטה העברית.

במקביל החל לעבוד כמתמחה של היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר, ואולם משזה החל לעסוק במשפט אייכמן, העדיף, בשל היותו ניצול השואה, שלא לעסוק בכך, ועבר לבקשתו לפרקליטות המדינה. הוא הגיש להאוזנר חוות דעת אחת בלבד בעניין אייכמן קודם שעבר לפרקליטות. בפרקליטות עבד תחילה במחלקה האזרחית, שם הסתכסך עם ראש המחלקה, ד"ר מרטין אלטס, ובהמשך עבר למחלקת בית המשפט העליון ("הבג"צים"). בהמשך עבד תחת עורך הדין זאב שר במחלקת החקיקה ובה התמצא לראשונה במערכת הפוליטיתלויצקי 2001, עמ' 103. ברק מצא עניין מיוחד במשפט אזרחי, אותו החשיב לענף הגדול ביותר בכלל עסקי המשפטים. בשנת 1963 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט, שנושאה "אחריות שילוחית וטובת המעביד", בהדרכת פרופסור גד טדסקי. ברק החל לעבוד על הדוקטורט שלו עוד במהלך שירותו בצה"ל. לדבריו עשה זאת בתנאים קשים, אף במחנה מטכ"ל שבו לא היה חשמל. עד אותה העת לא הרכיב ברק משקפיים, ולדבריו היו אלו תנאי המחקר שהובילו לכך שראייתו נפגעה.

 קריירה אקדמית באוניברסיטה העברית 
בשנת 1966 נתמנה ברק למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, והחל לעסוק בדיני נזיקין. ברק טען בזכות עמדת הפרשנות התכליתית, שהייתה באותה עת בעלת השפעה מזערית לעומת פרשנות שמבוססת על היצמדות ללשון הכתובה של הדיןלויצקי 2001, עמ' 108. ההתנגדות לגישות המשפטיות שבהן אחזו ותיקי האוניברסיטה הובילה להתפתחות גרעין מרצים צעירים של האוניברסיטה מסביב לברק. גרעין זה כלל את יצחק אנגלרד, מישאל חשין, יצחק זמיר, יהושע ויסמן, יהודה בלום, יורם דינשטיין ואבנר חי שאקי. גרעין ההתנגדות לשיטה המשפטית שקידמה הפקולטה נודע בכינוי "הטורקים הצעירים".

את מחקר הפוסט-דוקטורט השלים בשנים 1966–1967 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. משפחות ברק וזמיר נסעו יחדיו לארצות הברית ללימודים. ברק התוודע לשיטת המשפטים ושיטת לימוד המשפטים האמריקנית. הוא הביע אהדה כלפי שיטת הלימוד הסוקרטית שהייתה נהוגה בהרווארד, אשר העדיפה פיתוח של שיח ודיון בין המרצה לסטודנטים על פני הרצאות של המרצים. במחקרו שם התמקד ברק בחקר דיני תאגידים ודיני שטרות, שני תחומים שהיה עליו להתחיל ללמד בהרצאותיו באוניברסיטה העברית עם שובו המיועד. בסיום שהותו בהרווארד פרסם ברק את הספר "מהותו של השטר". בהרווארד התוודע ברק לגישת "ההליך השיפוטי" (Legal Process), הנוגע לתפקידן וסמכויותיהן של הרשויות. חקר ההליך השיפוטי השפיע לימים על טיפוח האקטיביזם השיפוטי של ברק.

בשובם של ברק וזמיר לאוניברסיטה העברית, החלו במעין "מהפכה" בפקולטה למשפטים, כאשר זמיר נבחר לראש מכון החקיקה והחל לטפח את המכון ולקדם את יוקרתו. בשנת 1968 נתמנה ברק לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית, ושם ייסד את כתב העת "משפטים"לויצקי 2001, עמ' 122. בשנת 1973 זכה בפרס קפלון, וב-1974 מונה לדיקן הפקולטה למשפטים. מינויו של ברק לדיקן, בגיל שלושים ושמונה, סימל את חילופי הדורות בפקולטה. בכהונתו כדיקן ניכר אצל ברק שתיעב ויכוחים, קידם פשרות והגעה לקונצנזוס וניחן בשקט ובשלווה במילוי תפקידו. כל אותה העת נרתע ברק מלתייג עצמו פוליטית ושמר על נייטרליות מבחינה פוליטיתלויצקי 2001, עמ' 123–125. הוא זכה בפרס ישראל למדעי המשפט לשנת 1975 (בגיל 38, מהצעירים בזוכי הפרס). הדבר העניק לו פרסום ציבורי רב. באותה שנה נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (ראו פירוט הפרסים וההוקרה למטה), ולימים אף כיהן כראש החטיבה למדעי הרוח במוסד זה. בתקופה זו, מונה ברק על ידי נשיא בית הדין הארצי לעבודה השופט צבי בר-ניב לקדנציה כנציג ציבור בבית הדין.

 היועץ המשפטי לממשלה (1975–1978) 
 מינויו ותחילת כהונתו 
בשנים 1975–1978 כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, מינויו של ברק למשרה נעשה ביוזמתו של שר המשפטים, חיים צדוק, שהציע לברק את משרת היועץ המשפטי לממשלה עם פינוי המושב בידי מאיר שמגר, שהתמנה לשופט בבית המשפט העליון. ברק ביקש מצדוק זמן לחשוב על קבלת המינוי. מינויו של ברק נתמך בין לבין בידי יואל זוסמן, נשיא בית המשפט העליון. למינוי זה היו מספר חסרונות: לברק לא הייתה מיומנות במשפט פלילי ומעולם לא העיד מול בית משפט. צדוק תמך במינוי של ברק וזה מצידו הסכים למינוי לאחר שהתייעץ עם זמיר וזוסמן. בכדי להסתגל לתפקיד החדש וללמוד את כל נושאיו התייעץ ברק בחשין ובגבריאל בך. במקור חשין ציפה לקבל את משרת היועץ המשפטי לממשלה, אך עם מינויו של ברק הוא תמך בו והיה ליד ימינו. באותה העת היה יצחק רבין ראש ממשלת ישראל, והיה נתון למאבקים פנימיים מתוך המערך מול שר הביטחון שמעון פרס. מאבק זה בין רבין לפרס הגיע לשיאו בפרשות ממושכות של הדלפות תוכן מסווג לתקשורת.

בתחילת דרכו בתפקיד היה ברק מעורב במשא ומתן סביב הסכם הביניים בין ישראל למצרים. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פורסמה בעיתון "הארץ" הדלפה שכונתה "מסמך רוזן" – חוות דעת שנועדה לראש הממשלה מאת היועץ המשפטי של משרד החוץ, לפיה הסכם קידוח הנפט של ממשלת מצרים עם חברת אמוקו נוגד את הסכם הביניים. רבין זעם על ההדלפה, וברק נענה לה בקביעת תקדים לפיו שרים אינם חסינים מפני דין פלילי במקרה של הדלפת סודות מדינה. במהלך הבחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון (1976), שני מועמדים שהיו מקורבים לאש"ף גורשו לפי הוראת הממשלה. עם מעצרם עורכי הדין שלהם הגישו עתירה לבג"ץ. הממשלה התעקשה על כך שאין לעכב את הגירוש והוא בוצע לבסוף רבע שעה בלבד לפני קיומו של הדיון. ברק, כנציג המשפטי של הממשלה, ננזף בידי השופט משה עציוני. לראשונה, נמתחה ביקורת ציבורית חריפה על ברק עצמו. אלמלא שר המשפטים צדוק, שהגן על ברק, ייתכן והקריירה הציבורית של ברק הייתה מגיעה לסופה עם משבר הגירוש. על אף שבמינויו של ברק לתפקיד היועץ המשפטי נסמך רבין על צדוק וכלל לא הכיר את ברק, עם הזמן הפך ברק ליועץ מקורב של רבין וראש הממשלה מצידו מצא בברק אדם ענייני יותר מרבים מהשרים בממשלתולויצקי 2001, עמ' 141.

בשנת 1976 אישר ברק לבתי הדין הרבניים לערוך ולאגור רשימה של ממזרים.

 פרשת ידלין ואברהם עופר 

את ניסיונו המשפטי-הפלילי הראשון השיג ברק כאשר הוביל לעונש מאסר בפועל ליהושע פרץ, יו"ר הוועד של עובדי התפעול בנמל אשדוד, אשר קידם התפרעויות בנמל. ברק היה אחראי להחלטה לפתוח בחקירה משטרתית של אשר ידלין, מנכ"ל קופת חולים הכללית ומועמד לתפקיד נגיד בנק ישראל. שלושה ימים לאחר אישור מינויו של ידלין, בעת ארוחת צהריים בהשתתפות ברק ומפכ"ל המשטרה, שאול רוזוליו, שיתף המפכ"ל את ברק בעניין חשדות למעורבות ידלין בפלילים, שנשמרה בסוד. ברק הנחה את רוזוליו לקיים חקירה ראשונית סמויהמדינת ישראל - משרד המשפטים: היועץ המשפטי לממשלה אל שר המשפטים, הנדון: החקירה בעניינו של מר אשר ידלין (ירושלים, 14 באוקטובר 1976)., אך תוך שבועיים מתחילתה דלפה הפרשה לידיעת הציבור. בעת חגיגות בר המצווה לבנו הבכור של ברק, אבנר, התקשר ידלין לברק, וטען בפניו כי "מעלילים עלי עלילת דם." ברק הציע לידלין להיבדק בפוליגרף וטען בפניו כי אם יקבע כי הוא דובר אמת יסגרו כל החקירות ואם יקבע כי אינו דובר אמת החקירה תימשך כרגיל והבדיקה לא תיוודע לציבור. ידלין הסכים לאחר לחץ רב ובבדיקה התברר כי אינו דובר אמת, כך שהחקירה המשיכהלויצקי 2001, עמ' 143.

בסופו של דבר ידלין הורשע בלקיחת שוחד ונדון לחמש שנות מאסר, ומעמדו הציבורי של ברק כאדם בעל יושרה מברזל חוזק. בפרשה זו טבע ברק את המונח "מבחן בוזגלו", באומרו: "דין ידלין – כדין בוזגלו". המונח עורר תרעומת אזרחית עקב משמעות הלוואי בין השם בוזגלו לבין בני עדות המזרח, הרווח בקרבם. מכאן עלתה הטענה כי המונח טומן בחובו הערה נגד בני עדות המזרח מצידו של ברק. שנים לאחר מכן, בריאיון שנערך עמו לספר "ללא גלימה", אמר בעניין: "כשאמרתי בוזגלו לא התכוונתי להבדיל בין ספרדי לאשכנזי, אלא להבחין בין איש שלטון לאיש מהעם".

לאורכה של החקירה בפרשת ידלין היה אברהם עופר, שר השיכון, מבין התומכים העיקריים של ידלין, בטענה כי הוא חף מפשע וכי "שותים את דמו". לאורך הפרשה עלו חשדות למעורבותו של עופר בחלק מהעבירות של ידלין ובסופו של דבר החלה פרשת עופר על בסיס קובלנות פליליות פרטיות. החשדות עסקו בפעילותו של עופר בתקופה שפעל בחברת שיכון עובדים. מהלך החקירה, ובעיקר אורכה, הובילו לקרע בין ברק לראש הממשלה רבין. עיקר התנגדותו של רבין למהלך החקירה נגע למשך הזמן שלקחה, שכן טען כי בלתי אפשרי שעופר, שר בממשלתו, יוכל לתפקד כראוי בתפקידו לנוכח החקירה הממושכתלויצקי 2001, עמ' 148. ברק היה אחראי על ההחלטה להמשיך בחקירת משטרה בעניין עופר, חרף בקשת השר להפסיק חקירה זו. רוב החשדות בחקירה התבררו כחסרות שחר מלבד הממצאים האחרונים בה, שעיכבו אותה. ממצאים אלו כללו עדות של עורך הדין גושן, שהיה עד מפתח בפרשת ידלין. עקב התעכבות הפרשה זימן רבין את ברק ושר המשפטים צדוק לביתו, מהלך שהוביל לסיקור תקשורתי רב בעניין.

לאורכה של החקירה נדמה היה כי עוול גדול נעשה לעופר, והוא התקשה לתפקד כשר. רבין התקשה לראותו במצב זה שכן היה חבר קרוב שלו וברק גם כן חיבב אותו על סגולותיו כשר צעיר ונמרץ. על אף הלחץ הכבד שהופעל על ברק, הוא המשיך בחקירה. עופר התאבד ב-3 בינואר 1977, קודם שהסתיימה חקירתו. הוא הותיר אחריו מכתב אחרון. עם התאבדותו של עופר נגנזה החקירה וב-9 בינואר שלח ברק לרבין תקציר של מהלך החקירות. בניו של עופר לא ראו בברק האשם במות אביהם, וכאשר ביקשו ממנו את תקציר החקירה הוא שלח את עורך הדין אמנון גולדנברג לתמלל עבורם את החקירהלויצקי 2001, עמ' 151–153.

 פרשת חשבון הדולרים 

במרץ 1977 נחשפה פרשת חשבון הדולרים כאשר פורסם בעיתון "הארץ" כי רעיית ראש הממשלה לאה רבין החזיקה חשבון בנק פעיל בארצות הברית, דבר שנגד את חוקי המטבע בישראל באותה העת. ברק כינס את צוותו בלשכת היועץ המשפטי לממשלה כדי לבחון אפשרות לסגור את הפרשה בתשלום כופר. ברק ביקר את רבין בביתו, תשאל את ראש הממשלה ובהמשך גם את רעייתו, וביוצאו מביתם הבטיח להם "אל תדאגו, הכל יהיה בסדר".לויצקי 2001, עמ' 157 לאחר התשאול הגיעו לידיו של ברק מסמכי הבנק, והוא שינה את עמדתו וחזר בו מההצעה לסגירת הפרשה בכופר. מאוחר יותר הסביר ברק שאם היה סוגר את הפרשה בכופר היה פועל נגד החוק ועל כן היה חייב להתפטר מתפקידו כיועץ המשפטי לממשלהלויצקי 2001, עמ' 158.

כאשר נודע לברק על המאבקים סביב הפרשה שצצו בתוך משרד האוצר, הורה להעביר את ניהול הפרשה לידי משרד היועץ המשפטי. לאחר לחצים רבים מצידם של אישים, כדוגמת שר האוצר יהושע רבינוביץ, לסגור את הפרשה, ברק החליט להעמיד לדין את לאה רבין בשל חשבון הדולרים, החלטה שהביאה ליציאתו של ראש הממשלה יצחק רבין לחופשה ולפרישתו מהנהגת המערך לפני הבחירות לכנסת ב-1977. במקור התכוון ברק להעמיד לדין גם את ראש הממשלה. לדבריו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה, עמוס ערן: "כשרבין קיבל את הידיעה שברק מתכוון להעמידו לדין, חל אצלו שינוי מיידי בגישה וכבר באותו יום אמר לנו, אני הולך להתפטר." רבין עמד תחילה להתפטר מראשות הממשלה וגם מהכנסת, ולבסוף, לאחר שמקורביו ניסו לשכנעו שלא לעשות זאת, החליט להישאר בכנסת. עוד באותו היום סיפר שר המשפטים צדוק לברק על כוונתו של רבין. ברק בתגובה ויתר על העמדתו לדין של רבין. את החלטתו להימנע מהעמדת יצחק רבין לדין נימק כך: "יצאתי מתוך הנחה שרבין נענש עונש כבד על כך שנאלץ לפרוש מתפקידו. לא היה מקום להענישו פעם נוספת."

באותה השנה נחשפה פרשת חשבון דולרים נוספת, זאת של שר החוץ לשעבר בממשלתה של גולדה מאיר, אבא אבן. בפרשה זאת דובר על סכום כסף גדול בהרבה מהפרשה של הזוג רבין. לבסוף החליט ברק שלא להעמיד לדין את אבן, משום שנמצא כי אבן ביקש היתר בעניין, ואף טען כי קיבלו, על אף שלא נמצאו סימוכין לקבלת ההיתר. נוסף על עניין ההיתר, היה קושי ראיות וברק העריך שלא יוכל להופיע עם חוסר ראיות שכזה בפני בית המשפט.

 קמפ דייוויד 

ממוזער|יושבים, מימין לשמאל: עזר ויצמן, אנואר סאדאת, מנחם בגין, אהרן ברק, בעת שיחות השלום בקמפ דייוויד.
ממוזער|המשלחת הישראלית בקמפ דייוויד, היועץ המשפטי לממשלה ברק (שמאלי), שר החוץ משה דיין (שני משמאל) וראש הממשלה מנחם בגין (שלישי משמאל).
עם מינויו של מנחם בגין לראש הממשלה, בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית, הפך ברק עם הזמן לידיד קרוב של בגין והוזמן על ידיו להיות נוכח בישיבות הממשלה. בתחילת כהונת ממשלתו הראשונה כיהן בגין במקביל גם כשר המשפטים. כאשר בגין העביר המלצת חנינה לנשיא אפרים קציר כדי שיחון את יהושע בן-ציון – בעקבות קשריו עם הליכוד – שהורשע בעבירות פליליות ונכנס במאסר, ברק הזדעזע ואף שקל להתפטר. ברק נמנע מלהתפטר בעקבות לחצו של נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן שיישאר בתפקידו לנוכח המצב הפוליטי החדש שנוצר בעקבות "המהפך". עוד קודם לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ותחילת תהליך המשא ומתן לשלום בין ישראל למצרים, בגין ביקש מברק שיכין עבורו טיוטה של הסכם שלום אשר תכלול את שלל הפרטים העיקריים שעל הסכם שכזה לכלול.

עם תחילת תהליך השלום עם מצרים, היה המאמץ להגעה להסכם שלום בראש מעייניו של ברק. במסגרת מאמצים אלו נקשר ברק עם שר הביטחון, עזר ויצמן, ושר החוץ, משה דיין. במקביל החל ברק גם להיות בקשר עם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר. כאשר בגין כתב את הטיוטה המקדימה ל"הסכם אוטונומיה", ברק היה מהראשונים לקרוא אותו ולהעיר בעניין קשיים שעלו מתוכו ברמה המשפטית. בעקבות התנפצות השיח בין ראשי המדינות באחת הישיבות בטירת לידס שבממלכה המאוחדת, נשלחו ויצמן וברק להרגיע את הרוחות בצידו של נשיא מצרים אנואר סאדאת. לוויצמן היו קשרים חמים עם סאדאת, וגם ברק התחבב עליו. לדברי מנכ"ל משרד החוץ, יוסף צ'חנובר: "סאדאת פשוט ראה והבין שברק מחפש כל הזמן דרכים וניסוחים שיתקבלו על שני הצדדים, גם עליו."

ב-1 באוגוסט 1978 פרש מכהונתו כיועץ המשפטי לממשלה, לאחר שהודיע שהחליט להסתפק בשלוש שנות כהונה. במקום ברק מונה יצחק זמיר, והוא עצמו מונה לשופט בבית המשפט העליון. קודם שהושבע לתפקידו כשופט, בספטמבר 1978, צורף ברק על ידי ראש הממשלה בגין, כיועץ משפטי לצוות המשא ומתן הישראלי, ובתפקידו זה סייע לגיבושם של הסכמי קמפ דייוויד. במהלך השיחות בקמפ דייוויד מצא הנשיא קרטר את ייעוצו של ברק מועדף על ייעוצו של מאיר רוזן עקב מתינותו, האמון שנתן בו בגין, כושר האלתור שלו ויכולתו למציאת פשרות. עם התקדמות השיחות לכדי שלב הניסוח, בחר הנשיא קרטר בשני יועצים, אוסאמה אל-באז מן הצד המצרי, וברק מן הצד הישראלי. ברק נע בין בגין לקרטר לקידום הניסוח של הסכם השלום ומאוחר יותר אמר קרטר שברק "עשה" את הסכם קמפ דייוויד.

במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד היו שני משברים קיצוניים, האחד נגע למעמדה של ירושלים והשני נגע ליישובים בקרבת רפיח בחצי-האי סיני. לבסוף ברק וקרטר שכנעו את בגין להעביר את עניין היישובים להצבעה בכנסת במקום החלטה שלו בלבד. לאחר עשרים ושלוש טיוטות נכתב הנוסח הסופי של הסכם השלום. בשאלת הגדה המערבית ורצועת עזה, ברק קידם את תוכנית האוטונומיה דרך הניסוח "זכויות לגיטימיות לעם הפלסטיני." ברק ניסח משפט זה באופן עמום במכוון, כך שהשפעתו לא תהיה מחייבת. ברק העריך כי בניסוח זה, הצליח לשמר את "ארץ ישראל השלמה" לצד ההסכם.

 שופט בבית המשפט העליון (1978–2006) 
ממוזער|שופטי בית המשפט העליון על גג המבנה הישן במגרש הרוסים, 1992. השופט אהרן ברק יושב בשורה התחתונה שני מימין לצד הנשיא מאיר שמגר. משמאל לשמגר המשנה לנשיא ובר פלוגתו העיקרי של ברק, השופט מנחם אלון.
ממוזער|דיוקן אהרן ברק בבית המשפט העליון.

ב-22 בספטמבר 1978 החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון, והיה הצעיר מבין השופטים. באוקטובר, עם קידום שיחות השלום בוושינגטון די. סי., התבקש ברק להצטרף לשיחות על אף השבעתו לשופט בבית המשפט העליון. לנוכח הביקורת הציבורית מבית על כך ששופט בבית המשפט העליון מעורב בשיחות השלום עם מצרים, ברק שב לירושלים כחודש לאחר שיצא להשתתף בשיחותלויצקי 2001, עמ' 215. בכהונתו כשופט שפט תחת ארבעה נשיאים: יואל זוסמן, משה לנדוי, יצחק כהן ומאיר שמגר. בשנה שבה החל ברק לכהן בבית המשפט העליון קיבלה רעייתו אלישבע את רישיון עריכת הדין והחלה לעבוד אף היא בבית המשפט העליון בלשכת הנשיא זוסמן.
 ועדת כהן 

במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בתגובה להתנקשות בחיי בשיר ג'ומאייל, אנשי הפלנגות הנוצריות ביצעו את טבח סברה ושתילה במחנות פליטים בביירות. בשנים 1982–1983 היה ברק חבר בוועדת כהן, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה בעקבות טבח סברה ושתילה והיה עליה לחקור את האחריות של הגורמים הישראליים במהלך אירועי הטבח.לוועדה ניתן המנדט: "לחקור את כל העובדות והגורמים הקשורים במעשי הזוועה שבוצעו על-ידי יחידה מן הכוחות הלבנוניים נגד האוכלוסייה האזרחית במחנות סברה ושתילה." בנוסף לברק צוותו נשיא בית המשפט העליון, יצחק כהן, שהיה ליושב ראש הוועדה, והאלוף (מיל'), יונה אפרת. בוועדה מסר רב-סרן עמוס גלעד, שהיה אז קצין מודיעין בביירות, עדות על פעילותו. לפי עדותו של גלעד, הוא התריע כי הכנסת אנשי הפלנגות הנוצריות לתוך ביירות תוביל לטבח במחנות הפליטים ותגרום לכך שישראל "תשקע בבוץ" בלבנון, אך בתוך פחות משעה מאוחר יותר אירע הטבח וגלעד מיהר להכתיב דיווח לראש אמ"ן.

במהלך החקירה נחקרו הרמטכ"ל – רפאל איתן, בכירי "המוסד", בכירי אמ"ן, שר הביטחון – אריאל שרון ואף ראש הממשלה בגין. דוד ברטוב היה מזכיר הוועדה בעוד איסוף החומר הוטל על דורית ביניש, עדנה ארבל ואלכס איש-שלום. לברק הייתה עמדה דומיננטית בדיוני הוועדה, והוא התמקד בעיקר בתפקודו של המודיעין בפרשת הטבח. בדו"ח הוועדה הואשמו ברשלנות הרמטכ"ל רפאל איתן, ראש אמ"ן יהושע שגיא, שר החוץ יצחק שמיר ואחרים. הביקורת החריפה ביותר של דו"ח הוועדה הופנתה כלפי שר הביטחון שרון. כחלק ממסקנות הוועדה הועבר שר הביטחון, אריאל שרון, מתפקידו, תוך המלצה שלא למנותו עוד לתפקיד זה. בגין לקח על עצמו את תפקיד שר הביטחון.

ראש הממשלה בגין יוצג בעדותו על ידי מזכיר הממשלה, דן מרידור. נגד בגין נטען כי הועבר לו דיווח לפיו עלול להתרחש טבח בדומה לדיר יאסין ממלחמת העצמאות. הטענה הופנתה מצידו של העד מרדכי גור, שכיהן באותה עת כחבר הכנסת באופוזיציה מטעם המערך. מרידור הוכיח כי הדיווח, שעבר דרך "המוסד", שוכתב כך שהאזהרות רוככו בהגיען לידיעת ראש הממשלהלויצקי 2001, עמ' 219–220. בעקבות שמועות על היות ברק המחמיר מבין חברי הוועדה ביחסו לנחקרים, החלו איומים על חייו. חודשים ספורים לאחר פרסום דו"ח ועדת כהן, בגין קטע את חייו הציבוריים והתפטר מכל משרותיו. ברק ראה את צעדו הזה של בגין כלקיחת אחריות מצידו של מנהיג על ההתרחשויות בסברה ושתילה.

 זכות העמידה ועילת הסבירות 

במהלך שנות ה-80 קידם ברק את שינוי הגישה של בג"ץ בתחום זכות העמידה – תנאי הסף הנדרש לדיון בעתירה לבג"ץ. קודם לכן נדרש עותר לבג"ץ להראות נזק ספציפי כתוצאה מפעילות המדינה כנגדה הוא עותר. בפסק דין זאב סגל נ' שר הפנים בתחילת שנות השמונים, כאשר העותר טען לנזק אישי אך עקיף שנעשה לו בעקבות פעילות שר הפנים, רבים מהשופטים פנו נגד העמדה המקורית של בג"ץ. השופט חיים כהן ייצג את עמדת בג"ץ כ"שומר שלטון החוק" והשופט שלמה לוין סבר שניתן לראות בעתירה כי היא נוגעת באופן ישיר לתובע. ברק טען כי מעצם היות העותר "עותר ציבורי", יש לו זכות עמידה:

ב-1986 אימץ שמגר, נשיא בית המשפט העליון, את הגישה החדשה לזכות העמידה בפרשת ויליאם נקש ובפסק דין אלוני נ' שר המשפטים, ובכך קבע תקדים משפטי להרחבת זכות העמידהלויצקי 2001, עמ' 230.

באמצע העשור, בעקבות פרסום פרשת קו 300 והמגעים להסדר חנינה מטעם נשיא המדינה חיים הרצוג עבור המעורבים בפרשה מטעם השב"כ, הוחלט, בהרכב מצומצם שכלל את ברק, הנשיא שמגר והשופטת מרים בן-פורת, כי גם במקרה וייתן הנשיא הרצוג חנינה למעורבים, יש להמשיך את חקירות הפרשה עד תום. בשאלת החנינה היו השופטים חלוקים. כאשר בדעת מיעוט קבע ברק על סמכות החנינה של הנשיא להשתלב במערכת המשטרתית והמשפטית, ועל נשיא להעניק חנינה רק בתום החקירות: 

בהמשך החל ברק מתרכז בקידום עילת הסבירות למעורבות בג"ץ בפסילת החלטות של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת דרך ביקורת שיפוטית. עילת הסבירות עלתה לדיון בבג"ץ דפי זהב – עתירת חברת דפי זהב נגד הסכם של רשות השידור שנגע לשירותי הפרסום בשידור, בשנת 1980, במותב שכלל את הנשיא לנדוי ואת השופטת מרים בן-פורת. ברק נימק מדוע ניתן להיעזר בביקורת שיפוטית בפסק הדין בעניין סבירות קביעת רשות השידור. לצד זאת, בסופו של פסק הדין, הסביר גם מדוע ניתן לדחות את העתירה. לנדוי התנגד לפסק דינו של ברק לשימוש בביקורת שיפוטית, אך בן-פורת תמכה בו, ובכך נקבע תקדים עבור "מהפכת הסבירות". על אודות עילת הסבירות כתב ברק כי:

ב-1988 נידון בג"ץ רס"ן יהודה רסלר נ' שר הביטחון, בקשר לגיוס בני ישיבות. בית המשפט קבע כי הסוגיה שפיטה והכיר במעמדם של העותרים, אך דחה את העתירה. בהמשך, התפתחה מחלוקת בין ברק לשמגר בשאלת תחומי השפיטות של בית המשפט. ברק סבר כי "מלוא הארץ שיפוט", כלומר כי כל סכסוך, גם סכסוף פוליטי במהותו, הוא שפיט. בעקבות התקדים שנוצר בעילת הסבירות, נדונו במהלך שנות ה-90 מספר עתירות שעוררו ויכוח פוליטי. בין היתר: עתירות בקשר למינויו של יוסי גנוסר לתפקיד בכיר למרות מעורבותו בפרשת קו 300, רפי פלד בעקבות טובת הנאה שקיבל. ברק, במותב עם השופטים אליהו מצא ואליעזר גולדברג, קבע כי יש להעמיד את רפי פלד לדין משמעתי ולא פלילי. רפאל פנחסי בעקבות העברת כספים שלא כדין ואריה דרעי בעקבות לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים.

בהלכת דרעי-פנחסי, נפסק שהגשת כתב אישום נגד שר או סגן שר עשויה לחייב, בחלק מהמקרים, את פיטוריהם על ידי ראש הממשלה. על אף העובדה ששמגר כתב את פסק הדין שפסל את כהונת דרעי בממשלה, רוב האשמה מצד גורמים פוליטיים הופנתה כלפי ברק. בנוגע למינוי של יוסי גנוסר למנכ"ל משרד השיכון, ברק פסל את המינוי. בפסק הדין כתב ברק: "מתן עדות שקר, הוא עבירה פלילית חמורה ומעשה בלתי חוקי, שעליו מתנוסס אותו דגל שחור האומר אסורבג"ץ 6177/92 אייזנברג ואחרים נ' שר הבינוי והשיכון ואחרים, פ"ד מז(2), 229.."

 גירוש פעילי החמאס ללבנון 

בדצמבר 1992, בעקבות חטיפת נסים טולדנו ורציחתו בידי אנשי גדודי עז א-דין אל-קסאם, החליטה ממשלת רבין השנייה לגרש פעילי חמאס מהשטחים ללבנון. למהלך קיבל רבין את תמיכתם של היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש ושר המשפטים דוד ליבאי. המבצע נעשה בחשאיות בכדי למנוע עתירות לבג"ץ וכאשר לבסוף הגיע דבר הגירוש לידיעת פרקליטות המדינה, דורית ביניש ונילי ארד נחרדו. הפרקליטות פנתה לסגן הרשם של בג"ץ, וכאשר נודע לו מהפרקליטות הצבאית כי לא ניתן לדחות את צו הגירוש, הוא פנה לברק, השופט התורן, שהורה לו להביא את המסמכים על המתרחש לביתו.

כאשר הגיעו שתי עתירות לידי ברק, הוא הוציא צו ביניים שקבע דיון משפטי למחרת. הממשלה ניסתה לזרז את הדיון במספר שעות ושמגר קרא למותב שיכלול אותו, את ברק ואת מנחם אלוןלויצקי 2001, עמ' 177. הרכב השופטים תשאל את היועץ המשפטי לממשלה, וברק לחץ בשאלותיו בעניין חוסר זכות הטיעון של המגורשים ודלות הראיות של הממשלה נגדם. שמגר נקט עמדה ביטחונית בעוד ברק סירב להסכים לגירוש בלי הענקת חופש הטיעון לכל אחד מהמגורשים. בעוד אלון היה לקול הקובע, החליט שמגר להרחיב את ההרכב לשבעה שופטים שכלל את זימונם של שושנה נתניהו, אליעזר גולדברג, תיאודור אור ואליהו מצא.

בעקבות הצעת הממשלה, זימן שמגר את הרמטכ"ל אהוד ברק להעיד בפני בג"ץ. במהלך עדותו של הרמטכ"ל בפני השופטים לא הותר לעורכת הדין לאה צמל לתשאל את הרמטכ"ל. בסיכום דבריו טען אהוד ברק כי השבת האוטובוסים עם המגורשים מהגבול תהיה הפסד של מדינת ישראל לחמאס. בחבר השופטים נוצר קרע חריף בין ברק, שהתנגד נחרצות לגירוש ההמוני, לבין הנשיא שמגר, שהעמיד את הביטחון הלאומי מעל לשיקולים נוספים. תיאודור אור ניצב לצד ברק ובהמשך התווסף למחנה שלהם גם השופט אליהו מצא.

מחנה שמגר, שכלל רוב של 4 מתוך 7 שופטים בהרכב, ביטל את צו הביניים שעצר בדרכו לשליחת המגורשים אל מעבר לגבול קודם פרסם נימוקים להחלטה. עם כתיבת דעת המיעוט ודעת הרוב, אך לפני פרסומן, שופט חיצוני החל לפעול לגשר בין ברק לשמגר והפגיש את השניים בכדי למנוע קרע בתוך בג"ץ על גבי פסק הדין המהותי שעמד מולו. שמגר שכנע את ברק לגנוז את דעת המיעוט ובפשרה ביניהם הוסכם כי שמגר יוותר על כתיבתו כי הגירוש חוקי וברק יוותר על השפיטה הערכית של הליך הגירושלויצקי 2001, עמ' 187.

 מעמדם של חוקי יסוד 

ב-1992 אושר בכנסת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו (וגם חוק יסוד: חופש העיסוק), שניתן לו, לראשונה, מעמד מעל לחוקים אחרים, והוטלה בידי בית המשפט העליון הסמכות לפסול חוקים העומדים בסתירה לו. החוק התבסס למעשה על חוק יסוד דומה שניסה שר המשפטים דן מרידור להעביר שלוש שנים קודם לכןלויצקי 2001, עמ' 340. מהלך זה של הכנסת, אשר היה לקידום רחב היקף של האקטיביזם השיפוטי, נחשב לתחילתה של המהפכה החוקתית ולאבן יסוד בהליך החיזוק של סמכויות בית המשפט העליון שקידם ברק. ברק פעל לקדם דרך בג"ץ הסדרה של חוקה למדינת ישראל. בשנת 1993, עם פרישת המשנה לנשיא מנחם אלון, מונה ברק כמשנה לנשיא במקומו. עם מינויו לתפקיד זה, נשא ברק דברים על אודות חוק היסוד: כבוד האדם וחירותו ועל הסמכות שניתנה לבית המשפט העליון לשמור על החוק.

ב-1994 חוק יסוד: חופש העיסוק גרר משבר בין בג"ץ והכנסת. המשבר פרץ כאשר בג"ץ קבע כי האיסור לייבא בשר שאינו כשר סותר את חופש העיסוק ועל כן פסל את ההסדר, מהלך שהוביל להתקוממות מצד מפלגת ש"ס, חברת הממשלההצעת חוק־יסוד: חופש העיסוק (תיקון), ה"ח 2227 מ-13 בדצמבר 1993 - הצעת החוק לתיקון חוק יסוד: חופש העיסוק;  - הערותיו של השופט אהרן ברק להצעת החוק; הצעת חוק־יסוד: חופש העיסוק (תיקון)(נוסח חלופי), ה"ח 2250 מ-14 בפברואר 1994 - נוסח מתוקן של הצעת החוק, לאחר הערותיו של אהרן ברק; חוק יסוד: חופש העיסוק, ס"ח 1454 מ-10 במרץ 1994 - החוק כפי שאושר בכנסת. כאשר השר אמנון רובינשטיין פעל להגיע לפשרה שתרצה את ש"ס, השופט אור, שצידד בעמדותיו של ברק, מנע ממנו מלנסות ולבטל את תהליך ההפרטה של ייבוא הבשר. אור נימק כי מניעת הליך ההפרטה גם הוא סותר את חופש העיסוק. חוק היסוד שונה וחוק בשר ומוצריו נחקק (בשנת 1996 הרכב בראשות ברק כנשיא בית המשפט העליון דחה עתירות נגד החוק). תרעומת פוליטית חריפה עלתה נגד ברק מצד ש"ס, שדרשה מהממשלה לקדם חוק עוקף בג"ץ. ברק לא התנגד לסמכות הכנסת לחוקק חוקים שישנו הלכות של בית המשפט העליון, אלא על ההתחייבות מראש לחוקק חוקים שיבטלו פסקי דין של בית המשפט העליון הפוגעים בסטטוס קוו הדתי – כפי שעלה מההסכם הקואליציוני בין העבודה לש"ס. בהרכב של חמישה שופטים כל השופטים הסכימו לעמדתו העקרונית של ברק כי ההסכם הקואליציוני להגבלת סמכויות בג"ץ אינו חוקי, אך שמגר, גולדברג וחשין טענו כי אין בסמכותו של בית המשפט העליון לבטלו.

 נשיא בית המשפט העליון 
עם פרישתו לגמלאות של הנשיא מאיר שמגר, ב-13 באוגוסט 1995, מונה ברק לנשיא בית המשפט העליון. במהלך כהונתו הרחיב ברק את קשת הנושאים שבהם עסק בית המשפט העליון. הוא הרחיב את מבחן זכות העמידה שבו הרבה בג"ץ להשתמש עד אז כדי לבלום עתירות, והרחיב את מתחם השפיטות, ובכך פתח דלת לשורה של עתירות ציבוריות במגוון נושאים. ברק עצמו תיאר פעם את תחום אחריותו כך: "אני לא רופא, אבל יש לי כלים לדעת מתי רופא התרשל. אני לא טייס, אבל יש לי כלים לדעת מתי טייס התרשל. אני לא רמטכ"ל, אבל יש לי כלים לדעת מתי רמטכ"ל ביצע את תפקידו באופן לא ראוי. זה המקצוע שלי." פרופ' דפנה ברק-ארז ציינה:
אחת ההשפעות המשמעותיות ביותר של השופט ברק על המשפט הישראלי התבטאה בתמורה שהוביל בכל הנוגע לתחומי השפיטות. השופט ברק היה המחולל והמנהיג של התפיסה שלפיה דוקטרינת השפיטות המסורתית מגבילה באופן לא ראוי ולא נחוץ את התחומים שבהם בית המשפט עוסק. בהנהגתו של השופט ברק, בית המשפט העליון הרחיב במידה משמעותית את תחומי ההתערבות שלו.

במקביל קידם שורה של סטנדרטים משפטיים – הן למנהל הציבורי (בעיקר סטנדרט סבירות ההחלטה המנהלית) והן במגזר הפרטי (סטנדרט תום הלב), תוך שהוא מטשטש את הגבולות בין השניים. מבקריו של ברק טוענים כי בכך פגע בית המשפט העליון שבהנהגתו ביציבות המשפטית, בעיקר במגזר הפרטי והעסקי (טענה שברק נוהג להשיב עליה במימרתו של קודמו בתפקיד משה זמורה: "אמת ויציב – אמת עדיף").

החל משנת 1992 התמקד בקידום ובעיצוב המהפכה החוקתית (מונח שהוא טבע במאמר אקדמי שפרסם), שיצרו לדעתו חוקי היסוד העוסקים בזכויות האדם. לפי שיטתו של ברק, שאותה אימץ בית המשפט העליון בפסיקותיו, המהפכה החוקתית הביאה זכויות כדוגמת הזכות לשוויון, חופש העיסוק וחופש הביטוי למעמד של עליונות נורמטיבית על פני חקיקה "רגילה". בית המשפט העליון פסק שהמהפכה החוקתית העניקה לבתי המשפט סמכות לפסול חוקים שפוגעים באופן לא מידתי בזכויות המוגנות בחוקי היסוד. בכך, קבע ברק, הפכה מדינת ישראל מדמוקרטיה פרלמנטרית לדמוקרטיה פרלמנטרית חוקתית.

אירועי אוקטובר 2000 סימנו את פרוץ האינתיפאדה השנייה, ובמהלכה קבע ברק כי "מאז סוף חודש ספטמבר 2000 מתנהלת באזורי יהודה והשומרון וחבל עזה לחימה קשה. אין זו פעילות משטרתית. זהו סכסוך מזויןבג"ץ 02/7015 עג'ורי נ' המפקד הצבאי לאזור יהודה והשומרון, פ"ד נו (6) 352, 358; להלן – פרשת עג'ורי", ולפיכך ניתן ללוחמה במסגרת האינתיפאדה מעמד של מלחמה בפני גופים משפטיים.

ממוזער|נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, וראש הממשלה בנימין נתניהו במהלך טקס בבית המשפט העליון לציון 50 שנה לבתי המשפט בישראל.
ממוזער|טקס הענקת פרס ישראל למרים בן-פרץ ביום העצמאות ה-58 למדינת ישראל. מימין לשמאל: שמעון פרס, הנשיא משה קצב, ראש הממשלה אהוד אולמרט (לוחץ את ידה של בן-פרץ), נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק ומאיר שטרית, 2006
בעת כהונתו כנשיא בית המשפט, יישם ברק את תפיסת האקטיביזם השיפוטי, לפיה בית המשפט אינו חייב להסתפק בפרשנות החוק, אלא עליו גם להשלים את החסר ב'חקיקה שיפוטית', כנהוג במשפט המקובל, דבר שהקים לו מתנגדים רבים, בהם משפטנים ופוליטיקאים. הפרשן המשפטי פרופ' זאב סגל כתב ב-2004: "ברק, רואה בבג"ץ מעצב חברתי, הרבה מעבר לתפקידו הראשוני של בית המשפט כמכריע בסכסוכים. בית המשפט העליון בהנהגתו ממלא תפקיד מרכזי בעיצוב המשפט שאינו נופל בהרבה מזה של הכנסת. ברק הוא הכוח מוביל בבית המשפט, כשופט מפתח בו זה כרבע מאה וכ"שופט מס' 1" זה כעשר שנים."

בעקבות פסיקות רבות שלו ובעקבות עמדותיו המשפטיות של ברק, התפתחה סלידה ואף התנגדות לו מקרב חוגים חרדים. ההתנגדות מקרב חוגים אלו לברק הגיעה לשיאה בפרשת סגירת כביש רחוב בר-אילן בירושלים לתחבורה בשבתות. כאשר הוגשה על כך עתירה לבג"ץ ב-1997 ובנוסף לכך גם בקשה לצו מנע לסגירת הכביש, החלו מחאות רחבות היקף נגד ברק אל מול לבית המשפט העליון. בפסק הדין כתב ברק כי הוא פועל בידיעה כי קביעתו השיפוטית בעד יושביו החילוניים של הרחוב תפורש באופן פוליטי בידי הציבור הרחב, אך טען כי מתוקף מחויבותו של בית המשפט העליון עליו "לפסוק את הדין על פי מיטב הבנתנו אותו." בתוך הרבנות הראשית היה ניסיון להביא למניעת ההפגנות קודם שהחלו ובעת ההפגנות התקיימו בתוך בג"ץ מספר דיונים של חבר שופטי העליון המורחב בניסיון להגיע להחלטה כיצד להגיב למאורעלויצקי 2001, עמ' 41.

בהמשך לניסיונותיו הרבים של ברק לקדם את הפרשנות המשפטית בעבור חקיקה, קודמה בכנסת החמש עשרה הצעת חוק שעברה בקריאה טרומית להקמת בית משפט לחוקה שיפצל את סמכויותיו של בית המשפט העליון. הצעת החוק קודמה ביד חבר הכנסת אליעזר כהן ממפלגת ישראל ביתנו. ברק פנה נגד הצעת החוק, שהותאמה בעיקר בארצות שעברו משטרים רודניים בהם הוחלט עם הסדר הדמוקרטיה לגנוז מידי בית המשפט העליון את סמכות פרשנות החוקה ולהטיל סמכות זאת בידי ממסד משפטי מיוחדלויצקי 2001, עמ' 380.

ב-2006, קבעה ועדת זמיר, בהמלצתו של ברק ובכירים אחרים במערכת המשפט, להשאיר את בית הדין לענייני עבודה עצמאי בפעילותו אך כפוף משפטית לבג"ץ. הקביעה הגיעה בין היתר לאחר התנגדות של ברק ובכירים אחרים במערכת להעברת סמכויות ביה"ד לענייני עבודה לידי בג"ץ. עוד באותה שנה, במהלך הבחירות לכנסת השבע עשרה, גיבה מותב בג"ץ בראשות ברק את קביעת ועדת הבחירות המרכזית כי יש לפסול תשדיר תעמולה של מפלגת שינוי המציג את הציבור החרדי כ"עלוקות" לרגלי החילונים, "יש בתשדיר דמיון מעורר חלחלה לתעמולה אנטישמית, ההופך את היהודי החרדי ליצור חסר פנים", כתב ברק בפסק הדין.

 פרישה מבית המשפט העליון 
ב-16 בספטמבר 2006, במלאת לו 70, פרש מבית המשפט העליון. שלושה חודשים לאחר מכן פרסם את פסקי דינו האחרונים, בהם מספר תקדימים בנוגע לפיצויי נזיקין לתושבי השטחים, סיכולים ממוקדים, העדפת יוצאי צבא ובעלות בני זוג על דירתם. בבג"ץ הסיכולים הממוקדים ברק, בפסק דין שקיבל את תמיכת הרוב במוטב, דחה את טענת המדינה לפיה קיים סטטוס של "לוחמים בלתי חוקיים", אך קבע שאזרח המשתתף בלחימה אינו נהנה מחסינות שלה זכאים אזרחים, וניתן לפגוע בו. טרם פרסום פסק הדין הוא היה נושא למחלוקת, מתוך חשש של גורמים במערכת הפוליטית כי בג"ץ יגביל את תחום הפעילות של מערכות הביטחון שיפגע בביטחון שוטף. הפסיקה הסופית נחשבה למתונה, גם בידי מתנגדים לברק ולאקטיביזם השיפוטי שקידם.

עם סיום כהונתו של ברק בבית המשפט העליון נפרדה ממנו נשיאת בית המשפט העליון הנכנסת, דורית ביניש, במילים אלו:

במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון היה ברק יושב ראש הוועדה שניסחה, במשך כעשרים שנה, את תזכיר חוק דיני ממונות (חוק הקודיפיקציה), שבא לאחד את עשרים וארבעה החוקים העיקריים במשפט האזרחי בישראל תחת חוק אחד, שאמור להיות הקודקס של המשפט האזרחי הישראלי.

 לאחר פרישתו מבית המשפט העליון 
ממוזער|ברק עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, במסגרת התארחות של צמרת המשפט במשכן הנשיא לכנס בנושא כבוד האדם כעקרון חוקתי, 29 באפריל 2015.
ממוזער|ברק במשכן הנשיא, במסגרת תוכנית "זיכרון בסלון", מספר על סיפורו האישי כניצול השואה, 4 באפריל 2021, לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, הצטרף ברק לסגל האקדמי של המרכז הבינתחומי הרצליה, והוא מלמד בתוכנית לתואר שני במסלול למשפט מסחרי. בנוסף, לימד באוניברסיטת ייל האמריקנית.

בסוף 2007 הביע ברק התנגדות לשינויים שביקש שר המשפטים, דניאל פרידמן לחולל במערכת המשפט.

בעקבות קידומה של הצעת חוק יסוד: החקיקה בידי שרת המשפטים איילת שקד, שנועדה להסדיר בחוק את סמכותו של בית המשפט העליון לבטל חוקים של הכנסת ולהגביל את היכולת הזו במספר תנאים, אמר ברק בינואר 2018 כי גם אם הכנסת תקבע בחוק יסוד שאין בית המשפט העליון רשאי לבטל חוקים, יוכל בית המשפט העליון לבטל את חוקי הכנסת מכוח מגילת העצמאות.

על יחסו לציונות אמר:

בדצמבר 2010 נחנך בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית "מרכז אהרן ברק למשפט בינתחומי".

בדצמבר 2018 הביע דעתו בעניין חוק הלאום: "אני חושב שזה חוק חשוב אבל היה כדאי שיבוא בסוף תהליך כינון החוקה ולא באמצעו. ... נקודת המוצא שלי היא שמדינת ישראל היא מדינת הלאום של עם היהודי. הסעיף הראשון בחוק הלאום מקובל עליי וגם בכמה פסקי דין כתבתי שישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, תוך ציטוט של מגילת העצמאות. אבל עדיין קיימים היבטים של השוויון, שלא מטופלים מספיק בחוק." והוסיף: "אני מקבל שאין מקום להכניס התייחסות לשוויון בתוך חוק הלאום, משום שהשוויון נוגע לזכות האישית ומקומן של הזכויות האישיות הוא בחוקים אחרים. הבה נבטיח שזה יהיה חלק מהזכויות האישיות."

בראשית 2022 נענה ברק לבקשת ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו לתווך בינו לבין היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט במגעים להסדר טיעון, אך הבהיר כי הוא תומך בהטלת קלון על נתניהו. בראיון לתקשורת הסביר ברק כי הוא סבור שהאינטרס הציבורי להמיר את ההליך המשפטי בהסדר טיעון גובר על האינטרס הציבורי שהעובדות יתבררו בבית המשפט.

בתחילת 2023 יצא בחריפות נגד הרפורמה המשפטית בישראל, שאותה תיאר כהפיכת ישראל לדיקטטורה. במרץ 2025 הזהיר כי הקרע הקשה בעם סביב פעולות הממשלה עלול להגיע לכדי מלחמת אזרחים. הוא אמר כי צריך לנסות לפעול בכל דרך להסכמה בין הצדדים הניצים. בנאום שנשא בינואר 2026 אמר כי "אנחנו כבר לא דמוקרטיה ליברלית, וזה לא קרה באירוע דרמטי וחד פעמי. זהו תהליך שבו היבטים מהותיים של הדמוקרטיה, נמצאים תחת התקפה קשה והדמוקרטיה נחלשת. ... המשטר שלנו כעת הוא שלטון של רשות פוליטית אחת שנשלטת בפועל על ידי אדם אחד, אותו אדם שולט בממשלה ושולט בכנסת. זהו ראש הממשלה."

 שופט אד-הוק בבית הדין הבין-לאומי בהאג 
בתחילת 2024 מונה לשמש שופט אד הוק מטעמה של ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בדיון בו תבעה דרום אפריקה את ישראל, בטענה שבמלחמת חרבות ברזל ביצעה ישראל רצח עם באוכלוסייה הפלסטינית ברצועת עזה.

ב-26 בינואר 2024 נתן בית הדין הבין-לאומי את החלטתו בבקשה של דרום-אפריקה לצווים זמניים כנגד ישראל. בית הדין דחה את התביעה של דרום-אפריקה לצו זמני לעצירת הלחימה ברצועת עזה, אך העניק 6 צווים כללים נגד ישראל: לעשות את כל הנדרש במסגרת סמכותה כדי למנוע מעשים המנוגדים לאמנה למניעת השמדת עם; לוודא שכוחות צה"ל לא מבצעים פעולות בניגוד לאמנה; לנקוט בכל האמצעים למניעה והעמדה לדין בגין התבטאויות פומביות המעודדות ביצוע רצח עם של פלסטינים; לנקוט באמצעים אפקטיביים לאספקת סיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה; לשמור ולמנוע השמדה של ראיות הקשורות למעשי ישראל ברצועת עזה; להגיש לבית הדין דוח בדבר ביצוע הפעולות.

ברק סבר שאין בסיס לכאורי להאשמות של דרום אפריקה כאילו ישראל מבצעת מעשים של רצח עם כנגד הפלסטינים. בדעת מיעוט הבהיר ברק כי דרום אפריקה ״ביקשה לייחס להבל את פשעו של קין״. עוד ציין כי לא הובאה כל ראיה ממשית לכך שישראל פועלת בניגוד לאמנה למניעת השמדת עם. עוד ציין ברק כי "לגבי נתוני הרוגים, פצועים ונזק לתשתיות, משמיט בית המשפט את ציון העובדה כי נתונים אלה מגיעים ממשרד הבריאות של עזה, שבשליטת חמאס. הם לא נתונים של האו"ם. יתרה מכך, נתונים אלה אינם מבחינים בין אזרחים ללוחמים, או בין מטרות צבאיות למוסדות אזרחיים. קשה להסיק מהם מסקנות". בנוסף תיאר ברק בחוות דעתו את חוויותיו של כילד בשואה, וכתב כי "רצח עם הוא צל על ההיסטוריה של העם היהודי, והוא שזור בחוויה האישית שלי. הרעיון שישראל מואשמת כעת בביצוע רצח עם קשה לי מאוד באופן אישי. כניצול של השואה, אני מודע עמוקות למחויבותה של ישראל לשלטון החוק כמדינה יהודית ודמוקרטית. לאורך חיי, פעלתי ללא לאות כדי להבטיח שהמטרה והתכלית של אמנת רצח העם יתממשו בפועל; ונלחמתי כדי לוודא שרצח עם ייעלם מחיינו. אילו נענה בית המשפט לבקשת דרום אפריקה לשים קץ לאלתר של המבצע הצבאי בעזה, ישראל הייתה נותרת חסרת הגנה נוכח תקיפה אכזרית, ללא יכולת למלא את חובותיה הבסיסיות לאזרחיה" ובהמשך, "בינתיים, ידיו של חמאס היו חופשיות להמשיך ולפגוע בישראלים ובפלסטינים כאחד. היה לי לכבוד להצטרף לבית משפט זה כשופט אד-הוק. מוניתי על ידי ישראל; אני לא סוכן של ישראל. המצפן שלי הוא החיפוש אחר מוסר, אמת וצדק. כדי להגן על הערכים הללו בנותיה ובניה של ישראל שילמו ללא אנוכיות בחייהם ובחלומותיהם, במלחמה שישראל לא בחרה בה".

ברק הצטרף לדעת הרוב בשני סעיפים מבין הצווים נגד ישראל - הקוראים להעמדה לדין על הסתה לרצח עם, ולצעדים להעברת סיוע הומניטרי.

ב-5 ביוני 2024 התפטר ברק מתפקידו זה מסיבות אישיות-משפחתיות.

 פסקי דין בולטים 

 משפט חוקתי ומנהלי 
 ע"א 6821/93 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' מגדל כפר שיתופי: פסק הדין שבו תיאר ברק (יחד עם שופטים נוספים) את המהפכה החוקתית בראייתו, שהחלה עם חקיקתם של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. בפסק דין זה נקבע כי לבית-המשפט העליון יש סמכות לפסול חקיקה של הכנסת שאינה מתיישבת עם חוקי יסוד אלו.
בג"ץ 6698/95 עאדל קעדאן נ' מינהל מקרקעי ישראל ואחרים: בפסק דין הרוב קבע ברק כי מדיניות החכרה של קרקעות ליהודים בלבד מהווה אפליה אסורה הפוגעת בעקרון השוויון. הנשיא ברק קבע שעקרון השוויון מבוסס על היות מדינת ישראל מדינה יהודית ומדינה דמוקרטית (ואין סתירה בין השניים). לכן, המדינה אינה רשאית להקצות משאבים באופן המבוסס על יחס מפלה בין יהודים לבין לא-יהודים.
 בג"ץ 910/86 רסלר נ' שר הביטחון – צמצום של עילת השפיטות.
בג"ץ 1715/97 לשכת מנהלי ההשקעות בישראל נ' שר האוצר – המקרה הראשון שבו פסל בג"ץ הוראת חוק מאז תחילת המהפכה החוקתית. במסגרת פסק הדין ביטל בג"ץ הוראות בחוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, העוסק בהסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, עקב פגיעתו בחופש העיסוק, על פי סעיף 10 לחוק יסוד: חופש העיסוק, וביקש מהכנסת לתקן אותו, והחוק אכן תוקן.

 משפט אזרחי 
 ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ' גורדון: בפסק דין תקדימי זה ניסח ברק מחדש חלקים מהותיים מדיני הנזיקין בישראל.
 ע"א 4628/93 מדינת ישראל נ' אפרופים שיכון ויזום (1991) בע"מ: בפסק דין זה הציע ברק מהפכה בתורת פרשנות החוזה, כשקבע משקל רב בהרבה לנסיבות שהובילו לכריתת החוזה. פסק הדין הרחיב את השפעת ההתייחסות למצב הנוכחי הקיים בין שני הצדדים במשפט ועשה זאת על חשבון חשיבות לשון החוזים. רוח פסק דינו משקפת את התפיסה המקובלת בנוגע לפרשנות חוזה, אולם חלקים מדעתו של ברק בנושא זה עודם שנויים במחלוקת. ביקורת על פסק הדין היא פגיעתו בוודאות מסחרית ומשפטית בפרשנות חוזים. ייתכן שההלכה שונתה בפסק-הדין ביבי כבישים נ׳ רכבת ישראל.
 ע"א 579/83 הרי זוננשטיין נ' אחים גבסו בע"מ: בפסק דין זה ברק סבר בדעת מיעוט כי "זעקת ההגינות" עשויה להתגבר על הצורך בחוזה כתוב בעסקאות מקרקעין ("דרישת הכתב"), במקרים בהם החוזה לא נכתב בשל חוסר תום לב של אחד הצדדים. כעבור שמונה שנים, בהיותו נשיא בית המשפט העליון, ישב ברק במותב שנתן את פסק דין קלמר נ׳ גיא, ועמדתו הפכה מדעת מיעוט להלכה מחייבת.
 ע"א 165/82 קיבוץ חצור נ' פקיד שומה רחובות: פסק דין זה הוא נקודת מפנה בפרשנותם של דיני המיסים בישראל, בהעבירו את מרכז הכובד בפרשנות דיני המיסים מהיצמדות ללשון החוק ("פירוש דווקני") להגשמה של 'תכלית' החקיקה.

 משפט פלילי 
 ע"פ 347/88 איוון (ג'והן) דמיאניוק נ' מדינת ישראל: ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשותו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, המשנה לנשיא מנחם אלון והשופטים אהרן ברק, יעקב מלץ ואליעזר גולדברג שזיהויו של ג'ון איוון דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק. היה זה פסק הדין היחיד שנגע למורשת השואה שבו היה ברק שותף.

 נושאים נוספים 
 בג"ץ 1000/92 חוה בבלי נ' בית הדין הגדול. בפס"ד זה קבע ברק לראשונה, בשבתו כמשנה לנשיא שמגר – כי הלכות שיתוף הנכסים שפותחו על ידי בית המשפט העליון אינן נגרמות מאקט הנישואים ואין הן בגדר ענייני נישואים. הן נגזרות מהסכם בין הצדדים והן חלק מחופש ההתקשרות המוכר בדין הכללי. לפיכך על בתי הדין הרבניים להחיל את הלכת השיתוף בנכסים בין בני זוג;
 בג"ץ 2232/03 פלונית נ' ביה"ד האזורי ת"א-יפו ("הלכת בני נח"): פסק הדין קובע כי גירושין של בני זוג יהודים מנישואים אזרחיים יהיו נתונים לסמכותם של בתי הדין הרבניים. גם אם בני הזוג נישאו מחוץ לישראל בנישואים אזרחיים, רק בית הדין הרבני רשאי להתיר את נישואיהם.
 ד"נ 40/80 קניג נ' כהן: בפסק דין זה שטח ברק, בדעת מיעוט, את תורת פרשנות החקיקה שלו. בהמשך הפכה תורתו זו לתורת פרשנות חקיקה מקובלת במשפט.
 ע"א 817/79 קוסוי נ' בנק י.ל. פויכטונגר: ברק מחיל חובת הגינות על בעל שליטה בחברה, בקובעו שבעל שליטה אינו יכול למכור את מניותיו בחברה אם הוא יודע שכתוצאה מהמכירה החברה, ולכן שאר בעלי המניות שלה, ינזקו.

 הערכה וביקורת 
ברק זוכה להערכה בקרב הקהילה המשפטית בישראל ושניים מספריו בדבר הפרשנות המשפטית תורגמו לאנגלית וזכו לשבחי הביקורת. עם תומכיו ומבקריו יש שתיארוהו במילים "עילוי" ו"מבריק".

פעולתו של ברק כנשיא בית המשפט העליון זכתה להערכה רבה כמו גם לביקורת לא מבוטלת. יש הסכמה רחבה שלברק הייתה השפעה רבה ביותר (שהיו שכינו אותה "מהפכה") על הכיוון שהיתווה לבית המשפט העליון ומערכת המשפט הישראלי, אך מתקיימת מחלוקת בשאלה האם מעשיו היו רצויים. בנושא זכות העמידה ומבחן הסבירות (ביטול מעשה שלטוני אם השופט משוכנע שהוא אינו "עומד במתחם הסבירות") כתב פרופ' אמנון רובינשטיין:

פרופסור אריאל בנדור ציין את החשיבות באקטיביזם של ברק, ביקר נקודות שבהן הגזים לדעתו, וציין נקודות שבהן היה מרוסן מדי.
ממוזער|השופטים אהרן ברק ומנחם אלון.

בין המבקרים את האקטיביזם השיפוטי של ברק נמנו נשיאי בית המשפט העליון משה לנדוי ומאיר שמגר, המשנה לנשיא בית המשפט העליון השופט מנחם אלון ופרופסור רות גביזון, שטענו כי ברק נטל לעצמו סמכויות שלטוניות שאיש לא העניק לו. לעומת זאת ברק טען שהנשיא שמגר שיתף איתו פעולה במהפכה החוקתית. חלק מהמבקרים השתמשו במילים חריפות, למשל שהוא הנהיג "דיקטטורה שיפוטית". בלט בביקורתו על הגישה השיפוטית של ברק שר המשפטים, פרופסור דניאל פרידמן, חתן פרס ישראל וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. פרידמן ביקר בעיקר את תפיסת העולם השיפוטית שיוחסה לברק, שלפיה "הכל שפיט".

השופט ריצ'רד פוזנר, שופט בית משפט פדרלי לערעורים בארצות הברית, כתב בביקורת על ספרו של ברק, כי לוּ היה פרס נובל למשפטים, ברק היה עשוי להימנות עם ראשוני מקבליו. עם זאת כתב שכאשר העיר רוברט בורק .

פרופ' ברק מדינה שלל מכל וכל את ביקורתם של בורק ופוזנר על ברק.

פרופסור מנחם אלון ביקר את הגישתו שיוחסה לברק לפיה הכל שפיט:

ברק התנגד למינוי של פרופסור רות גביזון לבית המשפט העליון בנימוק "האג'נדה שלה לא טובה לבית המשפט העליון".

פסיקותיו של ברק בענייני ביטחון ספגו ביקורת רבה מימין ומשמאל המפה הפוליטית גם יחד.

פסיקותיו בנושא יחסי דת ומדינה הובילו לביקורת מצד הציבור הדתי. דתיים מכל המגזרים קיימו הפגנה המונית בכניסה לירושלים כנגד בית המשפט העליון בראשותו של ברק, לאחר הפסיקה בבג"ץ בבלי שקבעה כי בתביעת גירושין, על בתי הדין הרבניים לדון בענייני חלוקת רכוש על פי חוקי הכנסת ולא על פי ההלכה. על תפיסת עולמו בסוגיה זו אמר ברק:

על פסיקתו של ברק בעניין איחוד משפחות עם פלסטיניים אמר השופט מישאל חשין: "הוא [ברק] מוכן שיתפוצצו שלושים, חמישים אנשים אבל יהיה זכויות אדם. אני לא מוכן. הוא חושב כך, אני חושב אחרת. לשמחתי הרבה אני ברוב". לאחר מכן, אמר חשין כי הוא מביע חרטה על הדברים. "זה היה בסערת נפש, אין לי שום ויכוח אישי עם הנשיא אהרון ברק. הנושא כל כך טעון וזה נפלט לי".

בדצמבר 2025 הביע דעתו בעד פטור משירות צבאי לבחורי ישיבות שתורתם אומנותם.

פרסים ותוארי כבוד
ברק זכה בפרסים ותוארי כבוד רבים בישראל ובעולם. הוא קיבל דוקטור לשם כבוד בישראל ממכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן. הוא זכה בפרס ישראל ב-1975 ובפרס א.מ.ת. ב-2007. הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

הוא קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת יורק בקנדה, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת רומא טור ורגאטה, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת הארטפורד, אוניברסיטת המדינה של ניו יורק באלבני והיברו יוניון קולג'. הוא חבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה האיטלקית למדעים. זכה בפרס גרובר לצדק לשנת 2006.

 משפחתו 
אהרן ברק היה נשוי, עד לפטירתה ב-2024, לאלישבע ברק-אוסוסקין, אותה הכיר בעת לימודיהם בבית הספר התיכון. במשך 13 שנות כהונתו בבית המשפט העליון, קודמה רעייתו מתפקיד של רשמת בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע לתפקיד סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה (נציגי בית המשפט העליון בוועדה לבחירת שופטים לא השתתפו בדיון על מינויה). לזוג ברק ארבעה ילדים, כולם למדו משפטים ושניים מהם התמחו אצל שופטים בבית המשפט העליון. אחת מילדיו היא אסתר ברק-לנדס. מתגורר בתל אביב.

 ספריו ומאמריו 
ספריו:
 אחריות שילוחית בדיני נזיקין קריית ספר (1964).
 גד טדסקי; יצחק אנגלרד; אהרן ברק; מישאל חשין, תורת הנזיקין הכללית הוצאת מגנס (1970).
 מהותו של שטר הוצאת הדפוס האקדמי (1973).
 חוק השליחות הוצאת הדפוס האקדמי (מהדורה ראשונה, 1975).
 שיקול דעת שיפוטי הוצאת פפירוס (1987). תורגם לאנגלית: Judicial discretion.
 פרשנות במשפט: תורת הפרשנות הכללית (1990).
 פרשנות במשפט: פרשנות החקיקה (1993).
 פרשנות במשפט: פרשנות חוקתית (1994);
 חוק השליחות הוצאת נבו (מהדורה ראשונה, 1996).
 חוק השליחות הוצאת נבו (מהדורה שנייה, 1996).
 פרשנות תכליתית במשפט (2003). תורגם לאנגלית: Purposive Interpretation in Law
 שופט בחברה דמוקרטית (2004). תורגם לאנגלית: The Judge in a Democracy.
 מידתיות במשפט – הפגיעה בזכות החוקתית והגבלותיה (2010).
 מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, סדרת אתגרי הדמוקרטיה, אוניברסיטת רייכמן, 2025.

ממאמריו:
 אחריות המעביד לנזק הנגרם לטרמפיסט כתוצאה מנהיגה רשלנית של עובדו הפרקליט י"ח 227 (תשכ"ב).
 לעניין האחריות השילוחית, הפרקליט י"ח 193 (תשכ"ב).
 אחריות בנזיקין של בעלים שאינו מחזיק כלפי בן רשות של המחזיק, הפרקליט י"ט 213 (תשכ"ג).
 אחריות המחזיק במקרקעין כלפי מוזמן היודע על קיום סכנה בלתי רגילה, הפרקליט י"ט 209 (תשכ"ג).
 האחריות בנזיקין של מחזיק במקרקעין, מחקרי משפט לזכר ד"ר אברהם רוזנטל ז"ל 104 (תשכ"ד).
 האם עשוי נזק ממון נומינלי לשמש קולר לתלות בו פיצויים לדוגמה, הפרקליט כ' 216 (תשכ"ד);

 ראו גם 
 המהפכה החוקתית
 הציבור הנאור

 לקריאה נוספת 
 אריאל בנדור וזאב סגל, עושה הכובעים: דין ודברים עם אהרן ברק, הוצאת כנרת, 2009

 נעמי לויצקי, העליונים, בתוככי בית-המשפט העליון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
 גד ברזילי, אפרים יוכטמן-יער, זאב סגל, בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית, הוצאת פפירוס/דיונון, 1992
 איתן ארז, פרקליט וג'נטלמן, הוצאת גלובס, 2013

 Richard Posner, A review of "The Judge in a Democracy", The New Republic, April 23, 2007
 הלל סומר, ריצ'רד פוזנר על אהרן ברק: "דברים שרואים משם – לא רואים מכאן"?, הפרקליט מט (2) 8.
דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, הוצאת דביר, 2012
מאיר שמגר, תם ולא נשלם: פרקי חיים, הוצאת ידיעות ספרים, 2015 – אוטוביוגרפיה
מיכל שקד, הראשונה, דורית ביניש – פרקליטה, שופטת, נשיאה, ידיעות ספרים, 2021
ניר קידר, משפט כחול-לבן - זהות ומשפט בישראל:מאה שנים של פולמוס, תל אביב ובאר שבע, האוניברסיטה הפתוחה ומכון בן-גוריון, 2017.

 קישורים חיצוניים 

 האתר של פרופ' אהרן ברק, במרכז הבינתחומי הרצליה




 אהרן ברק בתוך תערוכת "בחרנו בחיים: תרומתם של ניצולי השואה למדינת ישראל", באתר יד ושם
 אהרן ברק מספר על ילדותו בגטו, יד ושם 
מספריו
 מתוך הספר "עושה הכובעים דין ודברים עם אהרון ברק" באתר "טקסט"

מאמרים פרי עטו
 מעמד התאגיד בנזיקין, הפרקליט כ"ב, תשכ"ו, עמ' 198–213
 אהרן ברק, על השקפת עולם בדבר משפט ושיפוט ואקטיביזם שיפוטי, עמ' 475–501
 Foreword: A Judge on Judging: The Role of a Supreme Court in a Democracy, Harvard Law Review, Vol. 116 No. 1, November 2002, pp. 16–162




מנאומיו:
 , נאום מיום 5 ביולי 1998
 , נאום מחודש מאי 2000
 , נאום מיום 12 ביוני 2001

 , נאום מיום 21 בנובמבר 2002




ראיונות


 עו"ד רון דרור, "לשכת עורכי הדין היא החומה של בית המשפט" (ראיון), גיליון 11, עמ' 28, כתב העת עורך הדין, אפריל 2011





מאמרים אקדמיים

 יובל אלבשן, אהרן ברק – בין משפט למחאה, מתוך ספר אהרן ברק, באתר עמותת ידיד
 פול איידלברג, השופט ברק, שוויוניות ושלטון החוק, נתיב, נובמבר 2002
 עדי פרוש, אקטיביזם שיפוטי, פוזיטיביזם משפטי ומשפט טבעי: השופט ברק ודוקטרינת הכנסת הכל-יכולה, עמ' 717–758
 Barak Medina, Four Myths of Judicial Review: A Response to Richard Posner’s Critique of Aharon Barak’s Judicial Activism, HARVARD ILJ ONLINE, VOLUME 49 – AUGUST 16, 2007 
כתבות



מאמרי דעה


 יגיל הנקין, הקוסם מרחביה ורפובליקת ויימאר, אתר מידה, 26 במאי 2015



 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ילדים בשואה: ליטא
קטגוריה:אסירים בגטו קובנה
קטגוריה:עולים לאחר מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:היועצים המשפטיים לממשלה
קטגוריה:נשיאי בית המשפט העליון
קטגוריה:שופטי בית המשפט העליון בדימוס
קטגוריה:ישראלים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל למשפטים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1975
קטגוריה:זוכי פרס א.מ.ת.
קטגוריה:סגל המרכז הבינתחומי הרצליה: משפטים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת רייכמן: משפטים
קטגוריה:זוכי אות אביר איכות השלטון
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ייל
קטגוריה:סגל אוניברסיטת טורונטו
קטגוריה:מחברי ספרי עיון ישראלים
קטגוריה:בוגרי תוכנית פולברייט ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס צלטנר
קטגוריה:בוגרי העתודה האקדמית
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי התיכון ליד האוניברסיטה
קטגוריה:בוגרי בית הספר היסודי בית הילד (ירושלים)
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה
קטגוריה:נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:סגל בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל
קטגוריה:יהודים שהוצלו בשואה על ידי חסידי אומות עולם
קטגוריה:זוכי פרס קפלון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936