פוליטיקה של ישראל

הפוליטיקה הישראלית מאופיינת בריבוי תנועות, מפלגות וארגונים, כאשר האידאולוגיה המרכזית היא הציונות, עליה מבססות מרבית המפלגות את מצען. הזרמים הפוליטיים בישראל נטועים בתקופת היישוב, עם הופעת תנועות כמו תנועת העבודה, המזרחי והרוויזיוניסטים. הזירה הפוליטית נחלקת לשלושה גושים עיקריים – ימין, מרכז ושמאל – אך לחלוקה זו בישראל יש משמעויות ייחודיות, המשתנות עם הזמן בציבור ובתקשורת. בנוסף, קיימות קבוצות סקטוריאליות משמעותיות כמו חרדים, ערבים, ציונות דתית ולצדן גם חלוקה עדתית בין מזרחים לאשכנזים, אשר מטשטשת עם השנים. שורשי מחנות השמאל והימין מוגדרים בעיקר לפי עמדותיהם ביחס לעתיד יהודה ושומרון, תהליך השלום, יחסי דת ומדינה וסוגיות כלכליות. אולם הדיון הפוליטי בישראל מתמקד בעיקר בציר הביטחוני-מדיני, ולא הכלכלי-חברתי כפי שמקובל במרבית העולם.

שמאל|ממוזער|250px|מליאת הכנסת – בית הנבחרים הישראלי
שמאל|ממוזער|250px|פתקי הצבעה של מפלגות בקלפי

נושאי חתך
הציר המדיני-ביטחוני
הגושים הפוליטיים בישראל נחלקים במדיניותם כלפי יהודה ושומרון, ההתנחלויות ותהליך השלום עם הפלסטינים.

הימין הישראלי תומך בסיפוח בהחלת ריבונות ביהודה ושומרון ובקעת הירדן.. הוא תומך בהמשך בניית התנחלויות ורואה בכך מימוש של זכות אבות ומצוות יישוב ארץ ישראל. העמדה הבסיסית של הימין היהודי נשענת על זכות העם היהודי על כל ארץ ישראל מטעמים היסטוריים וביטחוניים. הימין לא מוכן לפשרות טריטוריאליות. בימין עמדות מדיניות מגוונות, מאוטונומיה פלסטינית או האופציה הירדנית ועד תמיכה בטרנספר, ארץ ישראל השלמה וחידוש היישוב היהודי בעזה. העמדות בנוגע לשטחי "A" ו-"B" תומכות בפירוק הרשות.

הימין תומך בעמדה שמקורות הטרור נעוצים באי-השלמה של הערבים עם קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בלב המזרח התיכון הערבי-אסלאמי, והוא יימשך כל עוד קיימת תקווה לפגיעה בקיומה של ישראל. הימין תומכי תורת זבוטינסקי, רואים לפי מורשת זבוטינסקי במדיניות "קיר ברזל" והרתעה צבאית את הדרך לבלימת הטרור, תוך התנגדות לנסיגות ישראליות והגברת ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. הוא תומך בחיזוק צה"ל והרתעה אסטרטגית, לרבות שימוש בסיכולים ממוקדים, הריסת בתי מחבלים, וגם עונש מוות למחבלים או גירושם וגירוש משפחותיהם, כדי להתמודד עם טרור יחידים ולחזק את ההרתעה.

השמאל הישראלי תומך תהליך השלום הישראלי-פלסטיני ובמיוחד בפתרון שתי המדינות לסיום הסכסוך. חלקים מהשמאל מביע נכונות לפשרה טריטוריאלית על בסיס תחומי הקו הירוק, וחלקים מביע נכונות לפשרה טריטוריאלית על בסיס הסכמי החלוקה של החלטת האום שהתקבלו בכ"ט בנובמבר 1947. עם תיקוני גבול מוסכמים. חלקים מהשמאל נוטה לקבל את ההתנחלויות שבגושי ההתיישבות וחלקים תומך בגירוש מתנחלים מבתיהם, אשר לדעתו פוגעים בסיכוי לממש פתרון קבע. לטענתו, המתנחלים מסכנים את אופיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, פוגעים בתהליך השלום, ועלולים להזיק לביטחון ישראל, למעמד המדיני של ישראל ולחוסנה הכלכלי. פלגים שמאליים יותר מדגישים את הפגיעה בזכויות הפלסטינים ומבקרים את ההתנחלויות כחלק ממה שהם מכנים "הכיבוש הישראלי". בחלקו הרדיקלי, תומך תומך בפתרון מדינה אחת שהיא דו-לאומית.

עמדת השמאל ביחס לטרור הפלסטיני מגוונות, ורואות בו אמנם כבלתי להצדקה, אך קשור להתמשכות הסכסוך וייאוש מהיעדר תהליך מדיני, כמו גם תסכול מהמצוקה של חיים תחת כיבוש או אופק לעתיד טוב יותר. רובו תומך בהפעלת אמצעים צבאיים לצורך סיכול טרור, תוך שמירה על עקרונות המשפט ההומניטרי והימנעות ככל האפשר מפגיעה באזרחים. השמאל מדגיש כי פתרון מדיני הוא הפתרון היחיד לבעיית הטרור ויפחית את הדחף לאלימות, כששני הצדדים יגיעו לפשרה היסטורית הכוללת הכרה הדדית.

הימין תומך בהמשך ההתיישבות ביהודה ושומרון ועזה. ברוב המחנות הפוליטיים תומכים בשמירה על ריבונות מתנגדים לפשרות טריטוריאליות. מנגד, בשמאל הביעו נכונות לפירוק התנחלויות במסגרת הסכם שלום, כאשר השמאל הרדיקלי תומכים בפשרות על בסיס קוי החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
סוגיההימין הישראליהשמאל הישראליסיפוח ושטחיםתמיכה בסיפוח יהודה ושומרוןתומך בפשרה טריטוריאלית במסגרת הסכם שלוםהתנחלויותתומך בהמשך הבנייה והרחבתהחלקים תומכים שמירה על גושי ההתיישבות, וחלק בגירוש מתנחלים מבתיהם.העמדה כלפי ערביי יו"שחשדנות; דגש על זהירות במשא ומתןהסכמה להקמת מדינה פלסטינית במסגרת הסכם שלוםפתרונות מדינייםמטרנספר ועד אזרחות ירדנית או תוכנית האוטונומיהתומך בפתרון שתי המדינות ועד מדינה דו-לאומיתיחס לשטחי A ו-Bפירוק הרשות הפלסטיניתתומך בשמירה על שלטון הרשות והעברת סמכויות אזרחיות נוספותהסבר לטרור הערביתוצאה של סירוב ערבי לקיומה של ישראל כמדינה יהודיתנובע בין היתר מתנאי החיים תחת כיבוש ומייאוש עקב אי התקדמות התהליך המדיניהתמודדות עם טרורדגש על סיכול, הרתעה וענישה מחמירהתמיכה במלחמה בטרור ובסיכולים ממוקדים; מדגיש שמירה כללי המשפט ההומניטרי

 יחסי דת ומדינה 
נושא יחסי דת ומדינה מציף מחלוקת הקשורה להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית לפי עמדת הימין או יהודית ודמוקרטית לפי עמדת השמאל. המחלוקת נוגעת למתחים שבין שני מרכיבי ההגדרה, ולשאלה האם יש להגדיר את המדינה כיהודית במובן הדתי של המילה, או במובן הלאומי בלבד. ומנגד, עמדה רדיקלית חילונית תומכת בהפרדת דת ומדינה וביטול הסטטוס קוו.

 מדיניות כלכלית 
בישראל אין הלימה בין העמדות המדיניות לבין העמדות הכלכליות, וההבחנה ביניהן נתפסת כמורכבת, שכן מדובר בשני תחומים מובחנים שאינם מצביעים בהכרח על זיקה רעיונית ישירה זה לזה. השמאל הפוליטי בישראל נוטה, ככלל, לתמוך בהרחבת מעורבות המדינה במשק ובהעמקת מדיניות הרווחה, כאשר עמדותיו נעות בין סוציאל-דמוקרטיה בדרך כלל, לבין קומוניזם ומרקסיזם בקרב זרמים רדיקליים. עם זאת, גם בקרב חלקים מהימין קיימת תמיכה בהגברת המעורבות הממשלתית במשק ובהרחבת שירותי הרווחה.

מנגד, מרבית המפלגות המזוהות עם המרכז הפוליטי (כגון שינוי, המפלגה הליברלית הישראלית, יש עתיד ואחרות), כמו גם רוב מפלגות הימין, ובהן הליכוד והציונות הדתית, מתיימרות לנקוט קו כלכלי ליברלי. גישה זו מדגישה את חשיבותו של שוק חופשי, פתוח ודינמי, הנשען על יזמות פרטית, חדשנות טכנולוגית המתבססת על תחום ההיי-טק, תוך הפחתת הרגולציה.

הזרמים הפוליטיים בישראל
להלן החלוקה המקובלת לזרמים הפוליטיים העיקריים בארץ. החלוקה על פי קווים אלה נובעת מההתפלגות הקואליציונית שבאופן היסטורי נחלקת בין גוש ה"ימין", בהובלת הליכוד, לבין גוש ה"שמאל", בהובלת העבודה, עם ניסיונות חוזרים ונשנים של מפלגות שונות ליצור "מרכז" יציב. עם זאת, ערכי היסוד של יהדות ודמוקרטיה משותפים לגוש ה"מרכז" ולרובם המכריע הן של גוש ה"שמאל" והן של גוש ה"ימין". מרבית החברה הישראלית חלוקה בדרכי מימושם של אותם ערכי יסוד. לעומת זאת, האגפים הרדיקליים בימין ובשמאל עשויים להתנגד ליהדות, לדמוקרטיה, או לשני הערכים גם יחד, מתוך נשיאת ערכי יסוד אחרים (כגון לאומנות יהודית, לאומנות ערבית, פוסט-ציונות, או חרדיות).

 הימין 

ממוזער|250px|ריקוד דגלים של דתיים לאומיים המבטא את זיקתם לירושלים ולציונות
ממוזער|250px|דגל ישראל עם סרט כתום המבטא את המחאה נגד תוכנית ההתנתקות
הימין בישראל דוגל בלאומיות יהודית, ומאוחד בעיקרון שמדינת ישראל צריכה להיות מדינת העם היהודי. הימין מכונה על ידו המחנה הלאומי. בעוד על אופייה הדתי של המדינה ועל אופייה הדמוקרטי יש דעות שונות, החל מהפרדת הדת מהמדינה ודמוקרטיה ליברלית ועד מדינת הלכה, יש הסכמה שעל ישראל לשמור על אופייה היהודי-לאומי ושלילה מוחלטת של כל טענה כלפי ישראל לוותר על אופייה היהודי וסמליה. כמו כן, הימין תומך בארץ ישראל השלמה ובהתנחלויות ביהודה ושומרון. מבחינה חברתית-כלכלית הימין תומך בגישות שונות, ממדינת רווחה ועד כלכלת שוק.

מפלגת הימין הגדולה בישראל היא מפלגת הליכוד, על גלגוליה השונים, לאחר שתנועת החרות התאחדה עם המפלגה הליברלית הישראלית ועם מספר מפלגות ימין אחרות. התנועה מייצגת את חזונו של זאב ז'בוטינסקי ודרכו של מנחם בגין למדינה יהודית וליברלית המבוססת על זכותו של עם ישראל על כל ארץ ישראל, ומציגה עצמה כחלופה למפלגות המרכז-שמאל גם בתפיסתה הכלכלית התומכת בכלכלת שוק.

מפלגות ימין נוספות בישראל הן הציונות הדתית, עוצמה יהודית, תקווה חדשה וישראל ביתנו, המפלגות החרדיות ש"ס ויהדות התורה גם נחשבים כמשתייכים לגוש הימני, מחנה הימין מתאפיין בגישה ניצית כלפי המאבק הישראלי-ערבי, הוא מאמין שהערבים אינם מעוניינים בשלום אמת וכל הדיבורים על הסכם הם הונאה שמטרתם להחליש את ישראל ולהקים בסיסי טרור קדמיים בשטחים. לפיכך, הם מאמינים בגישה תקיפה כנגד הטרור הערבי והתנגדו להסכמי אוסלו, אותם הם ראו כתרמית ערבית. הימין סבור שאפשר למגר את הטרור באמצעות פעולות צבאיות ותמך במבצעים דוגמת חומת מגן וכן במדיניות הסיכולים הממוקדים. הימין תמך בארץ ישראל השלמה ומתנגד לעקירת התנחלויות.

רוב הדתיים הלאומיים נוטים באופן מובהק לימין, כאשר בציונות הדתית יש מספר זרמים: הקיבוץ הדתי, הזרם הממלכתי, חרדים לאומיים והזרם הרדיקלי יותר (המכונה לעיתים נוער הגבעות). כמו כן, חלק מבני הציונות הדתית (כ-15%) הם תושבי ההתנחלויות ותומכים בתנועת גוש אמונים. בציונות הדתית פועל גם זרם של שמאל-דתי (המזוהה פוליטית עם מפלגת מימד ותנועת ציונות דתית ריאלית), אך מדובר בזרם קטן יחסית. המפד"ל, מפלגת דתית-לאומית שייצגה הלכה למעשה את הציונות הדתית, הייתה בעבר מפלגת מרכז-שמאל, בעלת ברית של מפא"י ושל מפלגת העבודה הישראלית. אולם בעשורים האחרונים, כשההיבטים המדיניים זכו להדגשה יתרה בפוליטיקה הישראלית, נוצר פער בין המפלגות והמפד"ל מצאה עצמה בין מפלגות הימין, על רקע היותה תומכת בהתיישבות בארץ ישראל כולה ומתנגדת בנחרצות לכל ויתור טריטוריאלי, תהליך ששיאו בריצה המשותפת עם מפלגת האיחוד הלאומי.

כיום את הציונות הדתית מייצגות מפלגת הציונות הדתית, שמתנגדת למדינה פלסטינית ודוגלות בהיותה של ישראל כמדינה יהודית שהיא מדינת העם היהודי. הזרם הרדיקלי (הלא-בהכרח דתי, אם כי רוב תומכיו דתיים וכן יו"ר המפלגה איתמר בן גביר דתי) מיוצג על ידי מפלגת עוצמה יהודית שתומכת בטרנספר כפתרון לסכסוך.

הימין בארץ הוא בעל נטייה מסורתית ופרו-שמרנית, אם כי יש מחנה ימין נרחב שהוא חילוני מובהק שמבוסס בין היתר על ציבור גדול של עולים מברית המועצות לשעבר שלמרות נטייתם לחילוניות הם ימניים יותר משאר האוכלוסייה. מפלגות ימין חילוניות בנוסף לליכוד הן ישראל ביתנו ובעבר גם צומת, חרות - התנועה הלאומית והתקווה - מפלגה ציונית לאומית.

מבחינה כלכלית רוב מפלגות הימין תומכות בקפיטליזם וליברליזם כלכלי בעוד שחלקים בהן תומכים בשילוב של כלכלת שוק עם מדינת רווחה ומדיניות קצבאות המסייעת לחלשים. בייחוד התבלטו מפלגות הציונות הדתית בעמדות סוציאל-דמוקרטיות מובהקות.

בתחום שהוא חוץ פרלמנטרי, הימין מיוצג על ידי תנועות ועמותות כגון מועצת יש"ע, גוש אמונים, ישראל שלי, הפורום המשפטי למען ישראל, חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושלל תנועות אחרות. היו גופי ימין שהשתתפו במחאות על מדיניות הממשלה כמו המחאה נגד תוכנית ההתנתקות. ארגון אם תרצו (המגדיר את עצמו מרכז ומוגדר כימין בעיני אחרים) פועל בין היתר נגד הקרן החדשה לישראל. קרן תקווה מממנת גופי ימין שונים.

לצד הימין המתון, פועלים בישראל מספר תנועות ופלגים של הימין הרדיקלי. הללו תומכות בפתרונות רדיקליים ביחס לאוכלוסייה הערבית, כגון גירושם מתחומי ארץ ישראל למדינות ערב, טרנספר, עידוד הגירתם או השארתם ללא אזרחות.

 השמאל 

שמאל|ממוזער|207x207px|הפגנת "שלום עכשיו" בחברון, לציון "40 שנה לכיבוש"ממוזער|183x183px|גוש מרצ במצעד זכויות האדם בתל אביבהשמאל בישראל, אשר נקרא בעבר "מחנה הפועלים" בשל זיקתו החזקה לסוציאליזם, הונהג בעבר על ידי מפלגת העבודה (בפרט כמפא"י) על גלגוליה השונים אשר ייצגה את הכלכלה הסוציאליסטית, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הובילה את תהליך אוסלו. מחנה זה, הכולל בכנסת גם את חד"ש (ועד כינון הכנסת ה-25 כלל גם את מרצ), דוגל בגישה יונית כלפי הסכסוך הישראלי-ערבי ומאמין שוויתורים מצד ישראל יביאו להסכמי שלום והם הדרך הטובה ביותר לפתרון הסכסוך. השמאל מעדיף קידום משא ומתן דיפלומטי, גם אם הוא כרוך ב"וויתורים" מצד ישראל אפילו אם ויתורים אלה הם חד צדדיים (שבעיני חלקם אינם נחשבים לוויתורים), על פני פעולות צבאיות, ומתנגד לנוכחות הישראלית בשטחים או ברובם. כלומר, השמאל תומך בוויתורים טריטוריאליים ובפינוי רוב ההתנחלויות (או אף כולן) ובהקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה, שומרון ועזה.

בהיבט המדיני, השמאל בארץ מתחלק בין שמאל ציוני התומך בציונות לבין השמאל הרדיקלי, שמתנגד לציונות ורואה בה תנועה שנישלה את העם הפלסטיני מאדמתו. השמאל הציוני תומך בעיקרון שתי המדינות לשני העמים וסבור שכך יתאפשר לשמר בה את הרוב היהודי מבלי לפגוע בזכויותיה של האוכלוסייה הפלסטינית ביו"ש ובעזה. לדעתו של השמאל הציוני, עיקרון שתי המדינות חיוני לקיומה של מדינת ישראל כמדינת הלאום היהודי, תוך שמירה על הלגיטימציה הבינלאומית שלה. כמו כן, השמאל הציוני סבור שעקרון שתי המדינות הוא צעד הכרחי לשם כינון שלום בעתיד עם העולם הערבי. לעומת זאת, רובו של השמאל הרדיקלי היהודי דוגל בביטול מדינת ישראל כמדינה יהודית והפיכתה למדינה נייטרלית מבחינה לאומית, בין אם לאחר חלוקתה קודם לכן לשתי מדינות או בהפיכתה למדינה דו-לאומית על כל שטחי ארץ ישראל. השמאל נוטה לליברליזם בנושאי חברה, דת ומדינה. הוא תומך בהפרדת דת ומדינה וחופש מדת. הוא בעד שוויון זכויות לבני מיעוטים (לרבות מיעוטים על רקע מגדר מיני, כגון הלהט"ב). בנושאי כלכלה קיימת קשת של דעות בחוגי שמאל שונים, בין קומוניזם לסוציאל-דמוקרטיה ומדינת רווחה. כך מרצ מזוהה כמפלגה הדוגלת במדיניות רווחה כלכלית, והפרדת הדת מהמדינה. בנוסף, היא מקדמת מדיניות לחיזוק זכויות מיעוטים כגון ערבים אזרחי ישראל, נכים, פליטים לא יהודים (כגון עובדים זרים) וקהילת הלהט"ב. גוש השמאל הלך וקטן במהלך העשורים האחרונים, ובכנסת ה-25 מונה בסה"כ 8 מנדטים בלבד של המפלגות חד"ש והעבודה.

אחד מארגוני השמאל החוץ-פרלמנטריים הוותיקים הוא "שלום עכשיו", הפועל לסיום הכיבוש ולגיוס תמיכה ציבורית לכך וסבור שצעדים אלה יביאו לקידום השלום עם הפלסטינים ועם מדינות ערב. הארגון מתרכז בעיקר בפעילות נגד ההתנחלויות. עוד ארגונים שפועלים לקדם הסכם מדיני עם הפלסטינים הם יוזמת ז'נבה של יוסי ביילין והמפקד הלאומי של עמי אילון. לצדם פועלים עשרות ארגוני שמאל וכמה ארגוני שמאל רדיקלי קטנים, כאשר רבים מהם מתעסקים בעיקר בסכסוך הישראלי-פלסטיני. הקרן החדשה לישראל תומכת ומממנת ארגוני שמאל רבים.

 המרכז 

המרכז מנסה להציג חלופה פוליטית לגושי הימין והשמאל המסורתיים ומציג השקפות ודיעות המאפיינות את שני המחנות.שמאל|ממוזער|250px|הקו הירוק ויהודה ושומרון – ממוקדי המחלוקת בין הימין והשמאל בישראלהמרכז משלב את חוסר האמון של הימין בנכונות של הפלסטינים לשלום עם הטענה של השמאל שיש לצמצם את הנוכחות הישראלית בשטחי יהודה ושומרון. כתוצאה מכך, אף על פי שהמרכז תומך בהמשך משא ומתן זהיר עם הערבים הוא תומך בפעולות חד-צדדיות כגון גדר ההפרדה ותוכנית ההתנתקות לצד המשך הפעולות הצבאיות (כגון סיכולים ממוקדים) ללחימה בטרור. רוב מפלגות המרכז מתנגדות לחלוקת ירושלים ותומכות בהשארת גושי ההתיישבות תחת ריבונות ישראלית בכל הסדר מדיני עם הפלסטינים. מבחינת אופי המדינה המרכז תומך בציונות ובישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ומדינת העם היהודי אך בדרך כלל דוגל בחילוניות.

מבחינה כלכלית, המרכז הוא ליברלי וחלקו תומך בכלכלה חופשית ובעל גישה קפיטליסטית בעוד אחרים תומכים במדינת רווחה. נושא חשוב של חלק ממפלגות המרכז בישראל במאה ה-21 הוא נושא גיוס בני ישיבות לשירות צבאי ולאומי ויישום תוכנית לימודי הליבה במוסדות החינוך החרדיים. מספר מפלגות מרכז מיתגו את עצמן כ"מפלגות של מעמד הביניים" המהווה את רוב הציבור הישראלי.

עד הבחירות לכנסת השבע עשרה, גוש המרכז בכנסת היה קטן, מספר חבריו לא עבר את 15 המנדטים ומפלגות מרכז נטו להתפורר תוך פחות משתי קדנציות (לדוגמה: ד"ש, הדרך השלישית, מפלגת המרכז ומפלגת שינוי). מפלגות מרכז אחרות התמזגו עם שתי המפלגות הגדולות, כמו יחד (מפלגתו של עזר ויצמן, התאחדה עם המערך ב-1987), תל"ם (ה"תנועה להתחדשות ממלכתית" של משה דיין, התפלגה למערך ולליכוד), ליברלים עצמאיים (שהתפרקה עם כישלון המערך ב-1977) והציונים הכלליים (שהתאחדה עם מפלגות נוספות לגח"ל ובסוף נטמעה בליכוד). בעקבות השינויים הפוליטיים הדרמטיים שהתרחשו בישראל (ושזכו לכינוי "המפץ הפוליטי") לאחר פירוק הליכוד והקמת קדימה על ידי אריאל שרון, זכה גוש המרכז בבחירות לכנסת השבע עשרה למספר שיא של 36 מנדטים שיוצגו על ידי קדימה ומפלגת הגמלאים. קדימה, אשר הורכבה בעיקר מיוצאי מפלגת העבודה והליכוד, החזיקה בראשות הממשלה בשנים 2006–2009. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל שבה מפלגת השלטון לא הייתה הליכוד או מפלגת העבודה אלא מפלגת מרכז שמאל. לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה רשם גוש המרכז ירידה בכוחו ל-28 מנדטים, כולם מיוצגים על ידי קדימה. בהמשך גוש המרכז בכנסת ה-18 עלה ל-33 מנדטים עקב הפילוג במפלגת העבודה ויצירת מפלגת העצמאות שהשתייכה למרכז שמאל. בבחירות לכנסת ה-19 התרסקה קדימה לשפל של 2 מנדטים ואת מקומה תפסו מפלגות "יש עתיד" ו"התנועה". בבחירות לכנסת ה-20 רצה "התנועה" ביחד עם מפלגת העבודה הישראלית ואת המרכז ייצגו מפלגות "יש עתיד" ו"כולנו", שגרפו ביחד 21 מנדטים. בבחירות לכנסת ה-21 קמו המפלגות המרכז-שמאל: "חוסן לישראל" (של בני גנץ), תל"ם ("תנועה לאומית-ממלכתית" של משה יעלון), ויש עתיד (בראשות יאיר לפיד) והתאחדו לרשימת מרכז משותפת: כחול לבן, במטרה להחליף את השלטון בישראל. המפלגה זכתה ב-35 מנדטים. בכנסת ה-22 ירד גוש המרכז ל-33 כשמיוצג כולו על ידי כחול לבן, בכנסת ה-23 לאחר הפילוג במפלגת כחול לבן גוש המרכז שמאל ירד ל-31 מנדטים כשהוא מונה את המפלגות כחול לבן ויש עתיד – תל"ם, בכנסת ה-24 ירד גוש המרכז שמאל ל-24 מנדטים המיוצגים על ידי כחול לבן ויש עתיד ובכנסת ה-25 עלה ל-32 מנדטים כשהוא מונה את המפלגות יש עתיד וכחול לבן חוסן לישראל (חלק מתוך המחנה הממלכתי). מפלגת המרכז הגדולה ביותר (נכון לשנת 2024) היא יש עתיד, לה 24 מנדטים בכנסת ה-25.

 החרדים 
המפלגות החרדיות (מיוצגות נכון ל-2024 על ידי ש"ס ויהדות התורה המורכבת מדגל התורה ואגודת ישראל). נחשבו הרבה שנים כ"לשון מאזניים" כי הן ישבו בממשלות ימין אך ישבו גם בממשלות השמאל והמרכז. מפלגות אלו פועלות אך ורק על-פי רבניהן (בהנהגת מפלגת 'ש"ס' עומדת מועצת חכמי התורה, בהנהגת דגל התורה עומדת מועצת גדולי התורה (מועצג"ת), מכונה בהגה ליטאית "המויעצ'ס" ולאגודת ישראל יש מועצת גדולי התורה משלה). המפלגות מתנגדות להפרדת דת ומדינה ושמרניות מאוד בנושאי צביון המדינה והחברה. הן מתנגדות לגיוס בחורי ישיבה ולכל פגיעה אחרת ב"עולם הישיבות". מפלגות אלה תומכות במדינת רווחה והגדלת הקצבאות לחלשים בחברה. מפלגות אלו אינן נוטות להתמקד בענייני חוץ וביטחון ועיקר עיסוקן בשמירה על הגנת התקציבים והשירותים החברתיים של האוכלוסיות המוחלשות, וכן מימון החינוך הדתי ושירותי הדת ובחקיקה דתית שתדגיש את זהותה היהודית של המדינה, מתוך שאיפה לשוויון זכויות מלא לציבור החרדי אותו הם מייצגים. סיעת יהדות התורה מייצגת את רוב הציבור החרדי האשכנזי ואילו מפלגת ש"ס, שהוקמה על ידי הרב עובדיה יוסף, מייצגת את הזרם הספרדי ביהדות ובין תומכיה נמנים חרדים מהזרם הספרדי אך גם מסורתיים רבים מעדות המזרח. בעבר פעלה בכנסת פועלי אגודת ישראל אשר התמזגה עם אגודת ישראל, כיום המפלגות החרדיות נחשבות לחלק מגוש הימין.

 העולים מברית המועצות לשעבר 
העולים מדינות ברית המועצות לשעבר נוטים ברובם לימין במישור המדיני, וחשובה להם הפטריוטיות של המנהיג והקשיחות שהוא מפגין כנגד הטרור. ברם, בנושאי תרבות, דת וכלכלה רובם ליברלים, ותומכים בשוק חופשי ובהפרדת דת ומדינה.

מאז העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים היו שלוש מפלגות מרכזיות ברחוב הרוסי: ישראל בעלייה בראשות נתן שרנסקי, שקיבלה בבחירות 1996 7 מנדטים, ולימים התרסקה ונטמעה בליכוד; ישראל ביתנו, בראשות אביגדור ליברמן שהגיעה ל-15 מנדטים בבחירות לכנסת ה-18, והפכה למפלגה השלישית בגודלה כאשר קיבלה קולות רבים מחוץ למגזר הרוסי; והבחירה הדמוקרטית בהנהגת רומן ברונפמן, שרצה יחד עם מרצ ואיננה פעילה יותר (נכון ל-2024).

כיום, רק מפלגת ישראל ביתנו הימנית, מזוהה עם העלייה הרוסית.

 המפלגות הערביות 

מאז קום המדינה ועד היום, פעילות בישראל ומיוצגות בכנסת מפלגות המייצגות את ציבור הבוחרים הערבי. עד הבחירות לכנסת העשירית לא היה ביטוי מהותי לעמדות הפוליטיות עצמאיות של הציבור הערבי – רוב הבוחרים הערביים הצביעו למערך או למפלגות ערביות דוגמת קידמה ופיתוח, שהיוו רשימות לוויין של המערך ופעילותן בכנסת תואמה ולמעשה הוכתבה על ידי המערך, ובכך הן שיתפו פעולה עם הממסד היהודי-ציוני (הן גם בדרך כלל נטלו חלק בקואליציה אך לא בממשלה), בעוד מיעוט משמעותי של הבוחרים הצביע לרשימה המבוססת על המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י/רק"ח/חד"ש) שהנהגתה באותה התקופה הייתה יהודית-ערבית, ואשר מדיניותה הייתה כפופה למדיניות ברית המועצות. החל מהכנסת האחת עשרה היה בכנסת ייצוג לקולות פוליטיים עצמאיים מתוך הציבור הערבי הישראלי: ניצני לאומיות ערבית חילונית בדמות הרשימה המתקדמת לשלום בראשות פעיל אל-ארד לשעבר מוחמד מיעארי, כמו גם ראשיתו של תהליך נטישת המערך מצד הציבור המוסלמי המסורתי (בעיקר בעקבות תחילת האינתיפאדה הראשונה) עם הקמת המפלגה הדמוקרטית הערבית של חה"כ עבד אל-והאב דראושה. במקביל, וביתר שאת בעקבות קריסת הגוש הסובייטי, "חד"ש" התאימה את עמדותיה ופעילותה לשיח הפוליטי הפנים-ערבי. מאז הבחירות לכנסת הארבע עשרה ניתן לזהות גוש מפלגות ערביות אשר זוכות לרוב המכריע של קולות הבוחרים הערבים. השפעתן של המפלגות הערביות על השיח הפוליטי בישראל הייתה זניחה בין אם שיתפו פעולה עם הממסד ובין אם התנגדו לו ואף התריסו כנגדו. עם זאת, ככל שהתגבר הקול הפוליטי הערבי העצמאי, אשר מתנגד למדיניות ישראל ביהודה ושומרון, לציונות ולאופייה היהודי של מדינת ישראל, ותומך במאבק ערבי נגד מדינת ישראל, כך התחדדה תפישתם של רבים בציבור היהודי את המפלגות הערביות כעוינות את ישראל ואף תומכות טרור.

מאז שהתהווה גוש המפלגות הערביות ועד שנת 2021 הוא היה באופוזיציה והביע התנגדות לממשלה. עם זאת, ולמרות פער מהותי הנובע מהתנגדותן לקיום מדינת ישראל, הן תמיד ראו בשמאל הציוני רע במיעוטו בהשוואה לימין הישראלי, אותו ראו כמקדם סדר יום לאומי-יהודי. בהתאם לכך הן מרבות לשתף פעולה עם סיעות השמאל הציוני בכנסת בנושאים רבים, החל בתחומי מדיניות חוץ והתנהלות ישראל מול הערבים ומדינות ערב, עבור ביחסי יהודים-ערבים בישראל ומעמד האזרחים הערבים, וכלה בתחומי כלכלה ורווחה. הדוגמה הבולטת ביותר לשיתוף פעולה שכזה הייתה בימי ממשלת ישראל העשרים וחמש, שזכתה לתמיכה עקבית של הסיעות הערביות בכנסת כמעט לכל אורך כהונתה, ואף נשענה על תמיכה זו כדי להבטיח רוב בכנסת. במהלך המשבר הפוליטי בישראל, רע"מ החלה לתמוך בשיתוף פעולה גלוי גם עם מפלגות השמאל מרכז ואף הצטרפה לממשלת ישראל השלושים ושש.

בעקבות שיתוף הפעולה עם השמאל הציוני, ובהינתן הדומיננטיות של השיח היהודי-ציוני בפוליטיקה הישראלית, המפלגות הערביות בישראל נחשבות בעיני רבים כגוש הומוגני של שמאל רדיקלי, ומסייעת לכך העובדה שבחלקן פעיל מספר מצומצם של חברים יהודים, כולם אנשי שמאל רדיקלי מובהקים. ברם, המפלגות הערביות מייצגות קשת עמדות שרובן אינו עולה בקנה אחד עם תפישות שמאל רדיקלי או שמאל בכלל, כאשר הפרמטר העיקרי עליו נחלקות המפלגות הערביות הוא חילון לעומת מסורת בחברה הערבית המוסלמית ברובה. האוכלוסייה המוסלמית (שמרנים בקרב הנוצרים ובעיקר בקרב הדרוזים לא בהכרח תומכים במפלגות הערביות), תומך במבנה החמולתי-פטריארכלי בחברה הערבית המוסלמית, תוך הקפדה על ערכי המסורת ודת האסלאם.

המפלגות החילוניות הן מק"י, הערבית-יהודית, שהיא הגרעין הדומיננטי בחד"ש, המהווה את המסגרת הפוליטית לכלל השמאל הערבי בישראל, ובל"ד, המקדמת אג'נדה לאומית ערבית חילונית. שתי המפלגות מתאפיינות בציבור פעילים ובוחרים רב-עדתי, כאשר הגיוון בולט במיוחד במק"י-חד"ש (בכנסת ה-20 מכהנים מטעם "חד"ש" חמישה ח"כים, מהם שניים בני העדה המוסלמית, אחת מהעדה הנוצרית, אחד מהעדה הדרוזית ואחד יהודי). עיקר המחלוקת בין מק"י-חד"ש ל"בל"ד" נסוב על היחס כלפי הרוב היהודי במדינה: "חד"ש" דוגלת בשיתוף פעולה משמעותי עם כוחות פוליטיים בציבור היהודי, ובכללו ארגונים ומפלגות בשמאל הציוני (ואפילו עם "ש"ס" בענייני כלכלה ורווחה), וכן בנכונות להתערבות המדינה לשם קידום ערכים מתקדמים בחברה הערבית. לעומת זאת, "בל"ד" מתעקשת על קו לאומי בדלני ואף מתריס, ורואה בשמאל הציוני כסות ליברלית ללאומיות היהודית המנשלת את העם הערבי (חלק מאנשי "בל"ד" אף מפנים את עיקר ביקורתם דווקא לשמאל הציוני בשל כך), מתנגדת לשיתוף פעולה עם יהודיים שאינם מזדהים עם הלאומיות הערבית (אך מקבלת בברכה פעילים יהודיים השותפים לדרכה), ומנהלת את מאבקה ללא השענות על המדינה היהודית-ציונית. גם בתחום הכלכלי שתי המפלגות נבדלות זו מזו, כאשר מק"י-חד"ש נוקטת קו סוציאליסטי עקבי בהתאם לאידאולוגיה מרקסיסטית נטולת זיקה לאומית, בעוד "בל"ד" גוזרת את עמדותיה מתוך אינטרסים צרים של הציבור הערבי בישראל. בצד מפלגות אלה ניתן להזכיר גם את דעם, מפלגה טרוצקיסטית יהודית-ערבית אנטי-לאומית, שנמצאת באופן טבעי בקוטב החילוני של הפוליטיקה הערבית, ושמה את עיקר יהבה על זכויות עובדים. "דעם" התמודדה לכנסת בהתמדה מאז הבחירות לכנסת ה-14, אך בכולן גרפה אלפים בודדים של קולות, ומעמדה בפוליטיקה הערבית והישראלית בכלל נותר זניח.

המפלגות השמרניות פועלות באופן כמעט בלבדי בקרב הציבור הערבי-מוסלמי, בעיקר באוכלוסייה הכפרית והבדואית. מאז הכנסת ה-14, המפלגה הבולטת בקוטב השמרני היא הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, הגוזרת את מדיניותה ישירות מדת האסלאם ומהמבנה הפטריארכלי המסורתי הדומיננטי באוכלוסיות אלה. המפלגה אומנם נוקטת קו לאומי פרו-ערבי מובהק בסוגיות מדיניות וביטחוניות, ומתנגדת לקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ולמרות זאת, מקיימת שיתוף פעולה פרלמנטרי עם המפלגות היהודיות החרדיות בנושאים בהם ישנה הסכמה בין ההנהגות השמרניות בשתי הדתות, לדוגמה התנגדות לקידום מעמד נשים במוסדות דת ומשפחתיות חד-מינית במדינה. במקביל לתנועה האסלאמית פעלו ופועלות מפלגות נוספות בעלות קו שמרני מתון יותר, כגון המפלגה הדמוקרטית הערבית והתנועה הערבית להתחדשות, וכן מפלגות קטנות נוספות או סיעות פורשים שהתמודדו מדי פעם בבחירות לכנסת ללא הצלחה. מפלגות אלה מבקשות לאזן בין ערכי המסורת הערבית-מוסלמית לבין ערכים מערביים, כמו גם בין הנאמנות לקו לאומי פלסטיני לבין פרגמטיזם ושיתוף פעולה נקודתי עם הממסד הישראלי לצורך אינטרסים ספציפיים של חלקים בציבור הערבי-מוסלמי. בעוד שהייצוג של הקו השמרני-מתון בכנסת מוגבל למדי (בדרך כלל ח"כ אחד או שניים, כחלק מבלוק טכני עם מפלגה אחרת, למשל הרשימה הערבית המאוחדת), הוא זוכה לביטוי משמעותי יותר בפוליטיקה המוניציפלית בקרב הציבור הערבי, בו רווחת מאוד תופעת ראשי הערים העצמאיים, שרבים מהם מובילים קו שמרני-מתון בענייני פנים וקו לאומי אך פרגמטי ביחסם למדינה.

בעקבות העלאת אחוז החסימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ל-3.25%, רף המהווה כרבע מחלקם של הערבים בקרב בעלי זכות הבחירה בישראל, ועל-כן מסכן את סיכויי הגושים הפוליטיים הערביים השונים להיכנס לכנסת באופן עצמאי (רבים טוענים שרף זה נקבע בכוונה תחילה לדחוק חלק מהמפלגות הערביות מהכנסת), חברו המפלגות הערביות הראשיות לבלוק טכני בדמות הרשימה המשותפת. הרשימה זכתה להישג חסר תקדים של 13 מנדטים, כאשר בהתאם למפתח דירוג הרשימה, 5 מהח"כים משתייכים לחד"ש, 3 לבל"ד, 3 לרע"מ ו-2 לתע"ל. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש, זכתה הרשימה ב-15 מנדטים.

במקביל למפלגות המייצגות את ציבור הבוחרים הערבי בכנסת, התקיימו ומתקיימות תנועות פוליטיות אשר מתנגדות להשתתפות בבחירות לכנסת ומחרימות אותן ואף שוללות את זכות קיומה של מדינת ישראל, כמו התנועות הלאומניות אבנאא אלבלד ואל-ארד או הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית. ככלל, היקף ההשתתפות בבחירות בקרב הציבור הערבי נמוך מאשר בציבור היהודי.

השוואה של נושאים מרכזיים בין המפלגות בישראל
+השוואת עמדות בין המפלגות בישראל הנושאעוצמה יהודיתהציונות הדתיתש"סיהדות התורהישראל ביתנוהליכודהמחנה הממלכתייש עתידהעבודהמרצרע"מהרשימה המשותפתאופייה של מדינת ישראלמדינת העם היהודי ומדינה דתית לאומיתמדינת העם היהודי ומדינה דתית לאומיתמדינת העם היהודי ומדינת הלכהמדינת העם היהודימדינת העם היהודי ומדינת לאום יהודית תרבותיתמדינת העם היהודי ומדינת לאום יהודית תרבותיתמדינה יהודית ודמוקרטיתמדינה יהודית ודמוקרטיתמדינה יהודית ודמוקרטיתמדינה יהודית דמוקרטית ומדינת לאום מדינתיתמדינת כל אזרחיהמדינת כל אזרחיההסכסוך הישראלי-פלסטיני ניהול משא-ומתן שמטרתו פתרון שתי מדינות לשני עמים מסויג מסויג מסויג, לפעמים  סיפוח שטחי C ביו"ש סיפוח כל יו"ש סיפוח כל יו"שהרוב  חלק  תוכנית חילופי השטחים  סיפוח כל יו"ש מסתייג חלוקת ירושלים; מזרח ירושלים – בירת המדינה הפלסטינית הרוב  וחלק  מסתייגסיכולים ממוקדים כנגד מחבלים  וחלק  הנושאעוצמה יהודיתהציונות הדתיתש"סיהדות התורהישראל ביתנוהליכודהמחנה הממלכתייש עתידהעבודהמרצרע"מהרשימה המשותפתהתנחלויות המשך בנייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון חלק  וחלק  פינוי מאחזים בלתי חוקיים ביהודה ושומרון מסתייג מסתייג  פינוי התנחלויות ביהודה ושומרון במסגרת הסכם קבע (פרט לגושי ההתיישבות) מסויג מסויגהרוב  בעד פינוי כל ההתנחלויות פינוי כל ההתנחלויותעסקת המאהיישום עסקת המאה ריבונות בבקעת הירדן  מדינה פלסטינית מסתייגהרוב ערביי ישראלחוק הלאום פרט לענייני דת מסתייג מסתייג הנושאעוצמה יהודיתהציונות הדתיתש"סיהדות התורהישראל ביתנוהליכודהמחנה הממלכתייש עתידהעבודהמרצרע"מהרשימה המשותפתמדיניות כלכלית שיטה כלכליתמדינת רווחה, סוציאל-דמוקרטיהמדינת רווחהקפיטליזםשוק חופשי,
קפיטליזם ומדינת רווחהמדינת רווחה, שוק חופשי, ליברליזם כלכלי, ליברליזם חברתימדינת רווחה, ליברליזם כלכליסוציאל-דמוקרטיה, סוציאליזם דמוקרטימדינת רווחה, סוציאל-דמוקרטיה, סוציאליזםסוציאליזם, קומוניזם קצבאות לחלשיםהרוב  מימון תקציבי ישיבות הרוב  חלק ?דיור ציבורי ומסובסד מסתייג מסתייג מסתייגיחסי דת-מדינה החלת תוכנית הליבה בכל בתי-הספרחלק  מסתייג וחלק גיוס בני ישיבות לצה"ל מסויגחסרת עמדהנישואים אזרחיים בישראל מסתייגנישואים חד-מיניים בישראל מסתייג הרוב  וחלק נגד הרוב  חלק  מסתייג הנושאעוצמה יהודיתהציונות הדתיתש"סיהדות התורהישראל ביתנוהליכודהמחנה הממלכתייש עתידהעבודהמרצרע"מהרשימה המשותפתשונותהגנה על הטבע ושמירת על איכות הסביבהחסרת עמדהחסרת עמדה מסתייגחסרת עמדהחלק  וחלק קליטת מהגרי עבודה וסיוע הומניטרי למבקשי מקלט מסתייג מסתייגחלק  וחלק עצמאות הרשות השופטתלגליזציה של סמים קליםרוב חסרי עמדה, חלק  מסתייג מסתייג חלק  מסתייג וחלק חלק  וחלק איסור טיפולי המרההרוב  חלק חצי 
חצי 

 ראו גם 
 ימין פוליטי בישראל
 שמאל פוליטי בישראל
 שמאל רדיקלי בישראל
 ימין רדיקלי בישראל
מרכז פוליטי בישראל

לקריאה נוספת

 שמואל נח אייזנשטדט, חיים אדלר, רבקה בר-יוסף, ראובן כהנא, ישראל - חברה מתהווה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשל"ב-1972.
 עמוס כרמל, הכל פוליטי - לקסיקון הפוליטיקה הישראלי (שני כרכים), הוצאת דביר, 2001.
 משה ליסק, ברוך קני-פז (עורכים), ישראל לקראת שנות האלפיים: חברה, פוליטיקה ותרבות,ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו-2006.
 יונה הדרי, איפה אנחנו חיים?!: שמאל, ימין - עימות רעיוני, נתניה: הוצאת אחיאסף, 2007.
 יצחק גל-נור, המערכת הפוליטית בישראל א+ב, עם עובד, 2013.
 אורי יזהר, עתיד השמאל בישראל - דעיכה או התחדשות?, הוצאת פרדס, 2014.
 דן סואן, שמאל, ימין: מחלומות חירות וצדק ללאומנות — סיפורה של החברה הישראלית, הוצאת פרדס, 2015.
 אודי אדיב, הסוציאליזם הציוני, שברו של חלום, הוצאת גבטה, 2017.
עמית סגל, סיפורה של הפוליטיקה הישראלית, בהוצאה עצמית, 2021

קישורים חיצוניים

 סדרת מאמרים של שמואל רוזנר על הדמוגרפיה הפוליטית בישראל:



 אמנות ההלבנה // הלבנת מושגים בפוליטיקה הישראלית // מאת שרון כידון, באתר ליברל, 2020

פודקאסט יואב על החדשות, 25 במרץ 2021
מצביעים ימין, חושבים שמאל | מאת פרופ' גלעד הירשברגר, פרופ' סיון הירש הפלר ופרופ׳ קמיל פוקס, באתר ליברל, 2021
 עמית עסיס, שמאל ימין שמאל לנצח, הזמן הזה, פברואר 2025
משתלטים על סדר היום | מאת ד"ר אמנון כוורי וד"ר אילנה שפייזמן, באתר ליברל, 2021



הערות שוליים

*
ישראל
קטגוריה:ישראל לפי נושא