נאורו

רפובליקת נאורו (באנגלית: Republic of Nauru; בנאורית: Ripublik Naoero) היא מדינת אי במיקרונזיה שנמצאת בדרום האוקיינוס השקט. גם מבחינת האוכלוסייה וגם מבחינת השטח, זוהי מדינת האי העצמאית הקטנה ביותר בעולם והמדינה השלישית הכי קטנה מבין כלל המדינות. נאורו נמצאת כ-4,000 ק"מ דרום־מערבית להוואי, ושכנתה הקרובה ביותר היא האי בנבה, המהווה חלק ממדינת קיריבטי. נאורו היא המדינה היחידה בעולם שאין לה עיר בירה רשמית, אך יארן, היישוב השלישי בגודלו במדינה (אחרי אריג'ג'ה ומננג), נחשבת לעיר הבירה בפועל, מכיוון ששם נמצאים מוסדות הממשלה של מדינת נאורו.

נאורו מאוכלסת במיקרונזים ופולינזים. מדינה זו סופחה לאימפריה הגרמנית והייתה לקולוניה שלה ב, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לטריטוריית מנדט שנשלטה על ידי אוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי על ידי יפן, ואחרי המלחמה, שבה נאורו להיות שטח נאמנות. את עצמאותה קיבלה ב-1968.

נאורו שוכנת על אי סלעי המכיל מרבצי זרחה רבים. עיקר הפעילות הכלכלית בנאורו החלה בשנת 1907 והייתה יצוא תרכובת זו ממכרות באי. סביבת האי נפגעה באופן חמור מכריית-יתר. בנוסף, הקרן שהוקמה לניהול נכסי האי ירדה באופן משמעותי בערכה, דבר שהוביל למשבר כלכלי חמור. ממשלת נאורו נקטה באמצעי חקיקה לא שגרתיים להשגת הכנסות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה נאורו למקלט מס ומרכז הלבנת הון. מאז 2001 הסכימה נאורו לקבל עזרה מאוסטרליה. בתמורה לסיוע זה, הוקמו על האי מרכזים למבקשי מקלט באוסטרליה, ואלה פעלו ברצף עד תחילת 2008 הם נפתחו שוב ב־2012.

דגלה הוא רקע כחול עם קו צהוב שמתחתיו כוכב לבן. הדגל מייצג את סמיכותה של נאורו (הכוכב) לקו המשווה (הקו הצהוב), הכחול מייצג את האוקיינוס.

 היסטוריה 
ממוזער|250px|נאורו מסופחת לגרמניה, 1888

לראשונה יושבה נאורו על ידי מיקרונזים ופולינזים לפני כ-3,000 שנים. אוכלוסיית הילידים בנאורו הורכבה מ-12 שבטים שסמלם הוא הכוכב בעל 12 קודקודים בדגל. אנשי האי קראו לאי שלהם "Naoero"; מילה זו הפכה ל-Nauru בגרמנית ובאנגלית על מנת שדוברים אירופאים שהגיעו לשם יוכלו לבטא את השם בקלות. מקור המזון העיקרי של אנשי נאורו היה אגוזי קוקוס ופירות עץ ה"פנדנוס טקטוריוס"  וכן דגי אכנס (בשפה המקומית: איביז'ה), שגודלו בבריכות לאחר שהורגלו לתנאים של מים מתוקים. באופן מסורתי, רק גברים הורשו לדוג על השונית, ועשו כך מתוך קאנו, תוך שהם נעזרים בציפורי פריגטה מאומנות.

האירופאי הראשון שהגיע לאי היה ג'ון פירן (John Fearn) האנגלי, קברניט ספינת ציד לווייתנים שהגיע לאי בנובמבר 1798. החל משנת 1830 לערך נוצר קשר רציף בין תושבי נאורו ואירופאים שעברו במקום בספינות צֵיד לווייתנים ובאוניות סחר שסחרו עם אנשי האי. בתקופה זו החלו להתגורר באי מלחים שערקו מספינות. תושבי האי סחרו עם המבקרים האירופאים ותמורת מזון, קיבלו משקאות אלכוהוליים ונשק חם; הנשק החם נוצל בעת מלחמת 10 השנים שנערכה בין שבטי האי. מלחמה זו פרצה ב-1878 ותוצאתה הייתה הקטנת מספר התושבים באי מ-1,400 ל-900. האי סופח לגרמניה ב-1888, במסגרת מאמציהם ליצירת אימפריה קולוניאלית, ואוחד עם ארץ החסות הגרמנית איי מרשל. הסיפוח לגרמניה הפסיק את המלחמה והביאה לשינוי סוציולוגי ומדיני: עתה היה שלטון מלוכני שבראשו מלך כשליט האי. בשנת 1888 הגיעו לאי מיסיונרים נוצריים מאיי גילברט, וכך הפכה הנצרות לדת הנפוצה ביותר ברחבי האי.

ב-1900 התגלו באי מרבצי זרחה בידי האוסטרלי אלברט פולר אליס (Albert Fuller Ellis). חברת "Pacific Phosphate Company" החלה בכריית המחצב ב-1906, לאחר חתימת הסכם בעניין עם גרמניה. המשלוח הראשון של חברה זו נעשה ב-1907. בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה, נכבש האי על ידי הצבא האוסטרלי ב-1914. לאחר המלחמה, ב-1919 חתמו אוסטרליה, בריטניה וניו זילנד על הסכם להקמת מועצה משותפת בשם מועצת הזרחה הבריטית, לניהול מכרות הזרחה באי. בשנת 1923 הפקיד חבר הלאומים בידי אוסטרליה את המנדט על האזור, יחד עם בריטניה וניו זילנד.
ימין|ממוזער|200x200 פיקסלים|התקפת ארצות הברית על שדה התעופה בנאורו שהוקם על ידי יפן
לאחר הפשיטות הגרמניות על נאורו בדצמבר 1940, כבשו הכוחות היפנים את האי ב-26 באוגוסט 1942. שדה התעופה שבנו היפנים על האי הופצץ במרץ 1943, תוך עיכוב אספקת המזון לאי. היפנים גירשו 1,200 מתושבי האי כדי שיהיו לעבדים באיי צ'וק, מתוכם מתו 468 אנשים. לאחר כניעת יפן האי שוחרר ב-13 בספטמבר 1945, כאשר קרבה לאי ספינת קרב אוסטרלית והיפנים נכנעו. נקבע הסדר על ידי ועידת הזרחה הבריטית והמגורשים הוחזרו לאי בינואר 1946. בשנת 1947 הוסכם על ידי האומות המאוחדות שבריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה יחזרו לשלוט באי כמשטר נאמנות. נאורו הפכה לבעלת ממשלה עצמאית ב-31 בינואר 1966, ושנתיים לאחר מכן הפכה למדינה עצמאית ובראשה הנשיא המר דה־רובורט (Hammer DeRoburt). ב-1967 קנו אנשי נאורו את חברת הזרחה הבריטית של האי וביוני 1970 הועברה האחריות על מכרות אלו לחברת הזרחה הנאורית. ההכנסות מניצול הזרחה הפכו את נאורו לאחת המדינות בעלות רמת חיים הגבוהה ביותר באוקיינוס השקט.

ב-1989 נקטה המדינה צעד משפטי נגד אוסטרליה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) על פעולותיה של אוסטרליה בעת שליטתה על נאורו, בעיקר בשל מחדלה של אוסטרליה לתיקון הנזק הסביבתי שנוצר ממכרות הזרחה. הפעולה גרמה לאוסטרליה לנסות לטהר את שמה על ידי שיקום אזורי היישוב שמחוץ למכרות של נאורו. מקורות הזרחה ההולכים ופוחתים הובילו לשפל כלכלי בנאורו, שגרם לחוסר יציבות פוליטית מאמצע שנות השמונים של המאה הקודמת. בין 1989 ל-2003 התחלפו בנאורו 17 ממשלות. בין 1999 ל-2003, חוסר אמון עמוק של המצביעים ובחירות בין רנה אריס (René Harris) לברנרד דואיוגו (Bernard Dowiyogo) הובילו את המדינה לחילופי שלטון. דואיוגו נפטר בעת כהונתו במרץ 2003 ולודוויג סקוטי נבחר לנשיא. סקוטי נבחר שוב לקדנציה מלאה באוקטובר 2004. בזמן האחרון, חלק ניכר מהכנסות המדינה מגיע מסיוע אוסטרלי.

 פוליטיקה 

נאורו היא רפובליקה שבה שיטת בחירת הממשלה היא פרלמנטרית. הנשיא הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה. בפרלמנט ישנם 18 חברים, הנבחרים מדי 3 שנים. הפרלמנט בוחר נשיא מבין חבריו, שממנה ממשלה בת 5 או 6 אנשים. בנאורו אין צורה רשמית של מפלגות פוליטיות; המועמדים ניגשים כעצמאיים. 15 מ-18 חברי הפרלמנט היום עצמאיים, והבחירות לפרלמנט נעשות לעיתים קרובות בדרך של שבטים מורחבים. שְלוש המפלגות שהיו פעילות בפוליטיקה של נאורו הן: המפלגה הדמוקרטית, מפלגת נאורו הראשונה ומפלגת המרכז.

מאז 1992, ממשלת נאורו היא האחראית על המועצה של האי נאורו. כוח המועצה צומצם ונושאים מסוימים הועברו לסמכות הממשלה הלאומית. שליטתה של מועצת האי התמקדה במאמצים לגבי נושאים מצומצמים הקשורים בנאורו. החברים במועצת האי נאורו לא יכולים בעת ובעונה אחת למלא מקום גם בפרלמנט של האי. חוקי החזקה בקרקע של נאורו אינם רגילים: לכל אזרח נאורו יש זכויות מסוימות לגבי כל שטח באי, המוחזק על ידי משפחות ויחידים; לממשלות ולחברות אין שטח והן חייבות לחכור את השטח מבעליו. אנשים שאינם אזרחי נאורו אינם יכולים להחזיק באדמה.

לנאורו יש מערכת חוקים מסובכת. בראש בית המשפט העליון עומד השופט העליון שהוא החשוב ביותר בנושאי החוק. בנושאים אחרים, מערערים לבית המשפט לערעורים, המונה 2 שופטים. הפרלמנט לא יכול לשנות את החלטות בית המשפט, אך לגבי פסיקה של בית המשפט לערעורים ניתן לפנות לבית המשפט העליון של אוסטרליה. דבר זה קורה רק לעיתים נדירות. בתי המשפט מורכבים מבתי משפט אזוריים ובתי משפט לענייני משפחה, בראש כל אחד מהם יושב שופט שלום מקומי, שהוא גם הרשם של בית המשפט העליון. לבסוף, יש שני גופים דמויי בתי משפט: מועצה לערעורים ציבוריים והמועצה לערעורי משטרה, שניהם מנוהלים בידי הנשיא העליון.

לנאורו אין כוחות צבא חמושים; תחת הסכמה בלתי רשמית, הגנתה היא באחריות אוסטרליה. יש כוח משטרתי קטן בפיקוחם של האזרחים.

 מחוזות נאורו 
נאורו מחולקת ל-14 מחוזות המחולקים ל-8 מחוזות בחירות.

 יחסי חוץ 

מאז עצמאותה ב-1968, הצטרפה נאורו לחבר העמים הבריטי כחברה מיוחדת, והייתה לחברה מלאה ב-2000. מדינה זו חברה בפורום איי האוקיינוס השקט, בתוכנית הסביבתית של דרום האוקיינוס השקט, בוועידת האוקיינוס השקט ובוועידת יישום מדעי כדור הארץ של דרום האוקיינוס השקט. הפרויקט של ארצות הברית להפחתת הקרינה מפעיל מתקן לבקרת האקלים באי.

לנאורו ולאוסטרליה קשרים הדוקים. נוסף להסכם בלתי רשמי להגנה, תזכיר ההבנה של ספטמבר 2005 בין שתי המדינות מעניק לנאורו עזרה כספית וסיוע טכנולוגי, שר להכשרת תקציב כלכלת נאורו וייעוץ בנושאי בריאות וחינוך. הסיוע הזה מיועד למחפשי מקום מפלט בנאורו בעת שפנייתם לכניסה לאוסטרליה נבדקת. נאורו משתמשת בדולר אוסטרלי כמטבע הרשמי.

נאורו ניצלה את היותה חברה באומות המאוחדות על מנת לקבל תמיכה כלכלית מטאיוואן ומהרפובליקה העממית של סין על ידי שינויים בעמדתה בעניין הסטטוס הפוליטי של טאיוואן. ב-21 ביולי 2002, חתמה נאורו על הסכם לביסוס יחסי החוץ שלה עם הרפובליקה העממית של סין. מהלך זה גרם לסין להבטיח תמיכה בסך 60 מיליון דולרים אמריקאיים לנאורו. בתגובה ניתקה טאיוואן את קשריה עם נאורו יומיים לאחר מכן. התחלת ביסוס מחדש של קשרי נאורו עם טאיוואן, הביאה ליצירת קשרים ב-14 במאי 2005, ולניתוק קשרים דיפלומטיים עם סין ב-31 במאי באותה השנה.

יחסים עם ישראל

בין מדינת ישראל והרפובליקה של נאורו קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2023, וכן שיתוף פעולה מגוון בנושאים שונים. בתמורה מדינת ישראל מעניקה לנאורו סיוע כספי. את ישראל מייצג בנאורו שגריר שאינו תושב, בעוד שאת נאורו בישראל מייצג הקונסול הכללי ואיש התקשורת הישראלי, דוד בן בסט. המדינה נחשבת, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בין-לאומיים, לרבות האו"ם.

ב-2019 הודיעה נאורו על הכרתה בירושלים כבירת מדינת ישראל. דבר זה נזקף לזכות חבילת סיוע שהעבירה מדינת ישראל לנאורו על סך 200,000 ש"ח.

 גאוגרפיה 

שמאל|ממוזער|פנדנוס טקטוריוס (Pandanus tectorius )
נאורו היא אי דמוי אליפסה השוכן באוקיינוס השקט, במרחק 42 קילומטרים דרומית לקו המשווה. האי מוקף שונית אלמוגים החשופה לגאות ושפל קלים. השונית חוצצת בין החוף החולי למים העמוקים. נוכחות השונית מנעה בניית נמל ים. כמו כן נבנו 16 תעלות מלאכותיות בשונית על מנת לאפשר לסירות קטנות לגשת לאי. לאי רצועת חוף ברוחב 150–300 מטרים. צוקי אלמוגים מקיפים את הרמה המרכזית של האי. שיא הרמה הוא 65 מטר מעל פני הים. האזורים היבשתיים הפוריים היחידים הם רצועות החופים הצרות, שם צומחים דקלי קוקוס. אדמת האי מוקפת ברצועת מים רדודים ושקטים (שנוצרה בגלל השונית שמקיפה את האי), ובה גדלים שיחים ועצים, ביניהם עצי "פנדנוס טקטוריוס" (Pandanus tectorius ) ועצים מקומיים מטופחים. האוכלוסייה של האי מרוכזת ברצועות החוף.

נאורו הוא אחד משלושת איי הזרחה באוקיינוס השקט. השניים האחרים הם בנאבה Banaba (השייך לקריבטי) ומקאטיאה Makatea (השייך לפולינזיה הצרפתית). בנאורו מאגרי הזרחה כמעט וכלו לחלוטין. המכרות במרכז האי הותירו שטח גירי חשוף ושומם. מאה שנות חפירות הסירו והחריבו ארבע חמישיות משטח האי. לכרייה הייתה השפעה גם על השטח הימי מסביב לאי, כיוון שהגיעו 40% יותר אוניות לאי וכך סתמו אותו בטין.

באי כמות מוגבלת של מים מתוקים. על הגגות מוצבים מכלים לאגירת מים, אך אנשי האי לרוב מסתמכים על המתקן הישן להתפלת מי ים. אקלימה של נאורו הוא חם ולח מאוד לאורך כל השנה בשל סמיכות האי לקו המשווה ולים. האי מושפע מגשמי מונסון בין נובמבר לפברואר. בהופעת הגשמים ישנן תהפוכות רבות והם מושפעים מאל ניניו, עם מספר בצורות שנרשמו באזור. טווח הטמפרטורות באי הוא בין 26 ל-35 מעלות צלזיוס במהלך היום ו-25 עד 28 בלילה. כמדינת אי, נאורו חשופה לפגיעות אקלימיות ולשינויים בגובה פני הים, אך אינה ערוכה להתמודד עם בעיות אלה. לפחות 80% משטח האי הוא הררי וגבוה מספיק, אך אזור זה אינו ראוי למגורים עד יישום תוכנית שיקום מכרות הזרחה.

יש 16 מינים מקומיים של צמחים וסקולריים באי, אף אחד מהם איננו אנדמי. מינים מיובאים השייכים לקוקוס גרמו להפרעה בצמחייה המקומית. אין שום יונק מקומי של האי; יש כמה ציפורים, חרקים וסרטני אדמה מקומיים. כמו כן, הוכנסו לאי מספר בעלי חיים מבויתים, כגון חתולים, כלבים ותרנגולות.

 כלכלה 
ממוזער|שמאל|250px|אבני גיר שנותרו לאחר כריית הזרחה
המטבע בנאורו הוא הדולר האוסטרלי.
הכלכלה של נאורו הייתה בשיאה בשנות ה-80. כלכלת נאורו תלויה באופן כמעט מוחלט בכריית המחצב היחיד באי, תרכובות זרחה שמקורן בלשלשת של עופות ים. קיימים משאבים מועטים באי והכלכלה תלויה בייבוא כמעט באופן מוחלט. עתודות הזרחה הולכות ומדלדלות לאחר למעלה ממאה שנות כרייה אינטנסיבית, שגרמו להרס כמעט מוחלט של הקרקעות באי. כרייה בהיקף קטן עדיין מבוצעת על ידי חברת רונפוס (RONPhos), חברה ממשלתית לכריית זרחה. הממשלה הקימה קרן (Nauru Phosphate Royalties Trust) שחלק מרווחי החברה מושקעים בה, לרווחת התושבים לטווח הארוך, כאשר יתכלו עתודות הזרחה. הקרן השקיעה את כספיה בצורה כושלת, בעיקר באוסטרליה, וכתוצאה מכך ערכה של הקרן הצטמצם מ-1.3 מיליארד דולרים אוסטרליים ב-1991 ל-138 מיליון דולרים אוסטרליים ב-2002.

רקע: בתקופה בין מלחמות העולם ולאחר מלחמה העלם השנייה, שלוש מדינות שנקראו נציבות הפוספט (אוסטרליה, חבר העמים הבריטי וניו זילנד) הוצבו כאחראיות על נאורו.

מדינות נציבות הפוספט, והפעילה ביניהן, אוסטרליה ביצעה ייצוא של פוספט שנכרה בנאורו, במחיר נמוך מהממוצע העולמי, ובכך סיפקה סובסידיות לחקלאים בניו זילנד, ובריטניה בתקופה בין שתי מלחמות העולם. יוזמה זו הביאה לייצוא כולל של 80 מיליון טונות של פוספטים מהאי. גם אלמוגים עתיקים נכרו והושחתו.

בשנת 1968 זכתה נאורו לעצמאות אך רק אחוז קטן מההון בעקבות הכרייה של הפוספטים הועבר לקרן העושר שהקימה ב-1968.

עשר שנים אחרי שהפכה לדמוקרטיה היה התמ"ג לנפש במדינה מהגבוהים בעולם, ובמובן כלכלי זה הייתה נאורו במקום אחד אחרי אימפריית הנפט ערב הסעודית.

בתקופה זו 4,000 תושבי האי לא נדרשו לעבוד ושיעור ההשתתפות בשוק העבודה עמד על 20%.

באותן שנים רפובליקת נאורו בזבזה כספים, קנתה צי מטוסי בואינג 737, העניקה שירותים ציבוריים בחינם, ולא בוצעה גביית מיסים. ילדי האי קיבלו מלגת לימודים מלאה באוסטרליה, ותושבי האי ייבאו מכוניות ספורט מפוארות (כאשר בפועל ניתן היה לנסוע בהן רק בכביש אחד שבו המהירות המותרת היא 40 קמ"ש).

תוך פחות מעשרים שנה, ופעולות שנמשכו שנים של כריית יתר, הפוספטים באדמת האי מוצו כמעט לחלוטין והאדמה באזורי הכרייה לא שוקמה. הבזבזנות של התושבים והפעולות של אוסטרליה, רוקנו את קרן העושר של המדינה. הכלכלה קרסה והתמ"ג בהתאם.

ב־1987 פסק בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) כי אוסטרליה אחראית להרס נרחב של אדמות האי, וב־1993 הסכימה אוסטרליה לשלם פיצויים בגובה 107 מיליון דולר אוסטרלי לשיקום האדמה. בתמורה נאורו התחייבה לא לבוא אליה יותר בטענות לעולם.
נכון לשנת 2010, היו חסרים לנאורו משאבים אפילו לביצוע פעולות ממשלתיות בסיסיות. כך, למשל, הבנק הממשלתי של נאורו פשט רגל. ספר העובדות העולמי העריך את תוצרה הלאומי הגולמי של המדינה בכ-5,000 דולר לאדם בשנה. ב-2007 העריך הבנק האסיאתי לפיתוח את אותו המדד ב-2,400 עד 2,715 דולר.

אין מיסים אישיים בנאורו. שיעור האבטלה עומד על 23%, והממשלה מעסיקה 95% מאלה שאינם מובטלים. הבנק האסיאתי לפיתוח מציין כי על אף התמיכה הרחבה בביצוע רפורמה כלכלית על ידי השלטונות, התחזית לטווח הבינוני היא כי בגלל תלות בכריית זרחה, תיאלץ המדינה להסתמך על סיוע חיצוני. התיירות איננה מהווה ענף כלכלי חשוב הן עקב היעדרן של אטרקציות במקום והן בגלל מחסור בשירותי תיירות באי. כך, לדוגמה, קיימים שני בתי מלון ברחבי האי. עם זאת, מזג האוויר האוקייני נוח יחסית, ומספר אתרים בעלי עניין היסטורי, בעיקר מתקופת הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, מצויים באי. כמו כן, ניתן גם לדוג דגי טונה.

בשנות ה-90 שימשה נאורו מקלט מס, וכן איפשרה לזרים לרכוש דרכונים שלה בתשלום. ה-FATF (Financial Action Task Force on Money Laundering), ארגון בין-לאומי הפועל נגד הלבנת הון, הוסיף את נאורו ל-15 המדינות שאינן פועלות נגד הלבנת הון. בשנות ה-90 היה ניתן לייסד בנק בנאורו תמורת 25,000 דולר, בלא מתן הסברים. כתוצאה מלחץ שהופעל מה-FATF, החלה ב-2003 נאורו בחקיקה בנושא. ב-2005, הודות לחקיקה הזו ולאכיפה המוגברת בנושא, הוצאה נאורו מאותן 15 מדינות שאינן פועלות נגד הלבנת הון.

נכון ל-2023, לאחר כריית היתר ופעולותיה של אוסטרליה, 80% משטח האי נותר כלא ראוי למגורים או לעיבוד חקלאי. דירוג התמ"ג לנפש של נאורו הוא 167, דירוג שהיה בעבר במקום השני בעולם.

אוסטרליה, בניסיון לספק תעסוקה לאי, יצרה בו מתקני כליאה של פליטים שמגיעים לחופיה. 58% מהתקציב של האי מתבסס על מתקני המעצר שמפעילה אוסטרליה, ו-30% מתושבי האי מועסקים במרכזי הכליאה שהקימה אוסטרליה.

הרפובליקה שבה 12 אלף איש, נמצאת במצב משבר. היא מתמודדת עם מחסור במים מתוקים וכמות הולכת ופוחתת של אדמה לעיבוד. ההסתמכות שלה על מוצרי מזון מיובאים היא גבוהה, ומהווה 90% מצריכתה. התלות הכבדה הזו במזון מעובד הביאה לתוצאות בריאותיות קשות, וממצבת את האוכלוסייה שלה בין הסובלים מעודף משקל והכי חולים בעולם. 50% מאזרחיה מתמודדים עם השמנת יתר, רבע מהם מתמודדים עם סוכרת, ותוחלת החיים הממוצעת של תושביה היא 64 שנים בלבד.

אתגרים אלה מתווספים עוד יותר על ידי הרגישות של נאורו לאירועי מזג אוויר קיצוניים ומיקומה המרוחק, הממוקם בין אוסטרליה להוואי.

בשנת 2023 סם בנקמן-פריד, מייסד חברת הקריפטו FTX אשר פשטה את הרגל בשנת 2022,  התעניין ברכישת רפובליקת נאורו. בנקמן־פריד תכנן לקנות את נאורו באמצעות רווחיו מאימפריית הקריפטו שהקים.

בסוף 2023 הוציאה קרן המטבע הבין-לאומית ידיעה לתקשורת. עיקרי הידיעה עוסקים במצב הכלכלה הנוכחי של האי: הדירקטורים המנהליים ציינו כי הצמיחה צפויה להתמתן בטווח הבינוני והסיכונים מוטים לצד הצד השלילי. על רקע זה, הדירקטורים הדגישו את חשיבותן של רפורמות מבניות ופיסקאליות, הנתמכות על ידי פיתוח יכולת, לקידום גיוון, צמיחה בת קיימא וחוסן אקלימי, במיוחד בהקשר של הקטנה מתוכננת של מרכז העיבוד האזורי.

הדירקטורים הסכימו שהמדיניות הפיסקלית צריכה להיות מעוגנת על ידי משמעת פיסקלית, גיוס הכנסות, ותיעדוף הוצאות. הם הדגישו כי שמירה פיסקלית מספקת עודף כדי לעמוד בשווי היעד של קרן הנאמנות של נאורו. פעילות זו תהיה המפתח לתמיכה בטווח הארוך, צמיחה וחוסן כלכלי. הדירקטורים הדגישו שיש לייצר מקורות הכנסה ברי קיימא יותר. כמו כן הסכימו כי מדיניות ההוצאות צריכה לתת עדיפות להוצאות המעודדות צמיחה, חוסן, והכלה כלכלית.

 הרכב התוצר 
ימין|ממוזער|פוספט מועבר ל-Aiwo ברכבת, נאורו
כריית פוספטים: הכלכלה מבוססת על כריית פוספט, יצוא של פוספט המספק את ההכנסה היחידה של האי, מלבד השקעות בחו"ל. כ-2 מיליון טון של פוספט בדרגה גבוהה נכרים מדי שנה. מרבצי הפוספט ימוצו כנראה עד סוף המאה הזו.

חקלאות: פירות גדלים על ידי יחידים בקנה מידה קטן מאוד, לצריכה ביתית.

דיג: הממשלה מקווה לפתח תעשיית דיג מקומית. תאגיד הדיג של נאורו הוקם בשנת 1979.

תיירות: מועטה. כ-200 תיירים בשנה.

אנרגיה: הגנרטורים של תאגיד Nauru Phosphate מספקים חשמל מלא.

 דמוגרפיה 
שמאל|ממוזער|250px|מחוז מיושב לאורך החוף

מבין תושבי האי, כ-58% הם ילידי נאורו, 26% נוספים הם מאיים אחרים באוקיינוס השקט, 8% סינים ו-8% אירופאים. השפה הרשמית של נאורו היא ניב מובהק של שפות האוקיינוס השקט. אנגלית מדוברת בהיקף נרחב והיא שפת הממשלה והמסחר. נכון ל-2023 חיים בה 12,000 תושבים.

הדת העיקרית הקיימת באי היא הנצרות (מהם שני שלישים פרוטסטנטים ושליש אחד קתולים). כמו כן, יש כמות בהאים לא מעטה. החוקה תומכת בחופש דת; עם זאת, הממשלה מגבילה חופש זה ומגבילה את המצוות של המורמונים ושל עדי יהוה. רוב הזרים עובדים בתאגידי הזרחה של נאורו.

למעבר לתזונה מערבית יש כמה השפעות שליליות על החברה. אחוזי ההשמנה בנאורו הם מהגבוהים בעולם, עם 90% מהמבוגרים הנמצאים במצב של השמנת יתר. לנאורו יש את האחוז הגבוה ביותר של סוכרת מסוג 2, ויותר מ-40% מהאוכלוסייה סובלים מהמחלה. תוחלת החיים הממוצעת בנאורו ירדה ל-58 שנים לגברים ו-65 שנים לנשים.

האוריינות באי היא 97%, החינוך הוא חובה מגיל 6 עד 15 ועוד שנתיים שאינן חובה. יש קמפוס של האוניברסיטה של דרום האוקיינוס השקט (USP) על האי; לפני בניית הקמפוס, התלמידים טסו לאוסטרליה על מנת ללמוד באוניברסיטה.

הריבוי הטבעי באי הוא 1.9%.

 תרבות 
נאורו ירשה מיורדי הים המיקרונזים והפולינזים את האמונה באלוהות האישה ובשד האדמה (הנקרא באי Buitani). שניים מ-12 השבטים המקוריים של האי נכחדו במאה ה-20. יום אנגם (חג מקומי של האי) נערך ב-26 באוקטובר, חוגגים ביום זה את התאוששות האוכלוסייה אחרי מלחמת העולם השנייה שביחד עם המלחמה המקומית צמצמה את האוכלוסייה לפחות מ-1,500 אנשים. התרבות השתנתה בעקבות הקולוניזציה והמודרניזציה, שהן השפעות מערביות ברורות. נשמרו מנהגים ישנים מעטים, עם זאת מספר צורות של מוזיקה, אמנות ואומנות ודיג עדיין מתורגלות.

אין חדשות יומיות שמפורסמות אך יש כמה שבועונים או דו-שבועונים שיוצאים לאור. יש למדינה תחנת טלוויזיה, טלוויזיית נאורו (NTV) שמה, שמשדרת תוכניות מניו זילנד. ישנה גם תחנת רדיו ללא פרסומות, רדיו נאורו, שמעבירה פרטים מרדיו אוסטרליה ומה-BBC.

פוטבול אוסטרלי הוא הספורט הפופולרי ביותר בנאורו; יש ליגה מקומית עילית עם 7 קבוצות. כל המשחקים משוחקים באצטדיון היחידי באי. בנאורו גם הקריקט, הגולף, שיט המפרשיות, הכדורגל והטניס הם תחומי ספורט פופולריים. נאורו משתתפת במספר תחרויות ספורט וביניהן משחקי אולימפיאדת הקיץ, בייחוד בהרמת משקולות. מרקוס סטיבן, שכיהן בהמשך חייו כנשיא המדינה, הוא הספורטאי הראשון מנאורו שהשתתף באולימפיאדה. באולימפיאדת ברצלונה סטיבן השתתף כחלק מנבחרת סמואה, מכיוון שנאורו טרם הצטרפה אז לוועד האולימפי הבין-לאומי. שחקני הטניס הטובים ביותר בנאורו, שני אחים, הם נכון להיום תחת מלגות כספורטאים בארצות הברית. פעילות מסורתית באי היא לכידת עופות נודי כאשר הם חוזרים מחיפוש מזון בים. עם שקיעת השמש עומדים אנשים על החוף מוכנים לתפוס את הציפורים.

נבחרת נאורו בכדורגל אינה חברה בפיפ"א ואינה משתתפת במוקדמות המונדיאל.

 קישורים חיצוניים 

 זיו מגן, השמש שוקעת מעל נאורו


  דורון פישלר, נאורו: סיפורו של אי, חלק א', חלק ב', בפודקאסט "התשובה", אפריל 2020




הערות שוליים

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:מדינות העולם
קטגוריה:מיקרונזיה (אזור)
קטגוריה:מדינות איים
קטגוריה:מדינות וטריטוריות דוברות אנגלית
קטגוריה:מדינות ללא צבא
קטגוריה:מדינות החברות בחבר העמים הבריטי
קטגוריה:מדינות שהוקמו ב-1968