משפט אייכמן

משפט אייכמן הוא משפט שהתנהל בישראל בשנת 1961, ובו הועמד לדין הפושע הנאצי אדולף אייכמן על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, בגין מעשיו בשואה, שבסיומו נידון למוות והוצא להורג בתלייה, לאחר שערעורו ובקשת החנינה שלו נדחו.

אדולף אייכמן היה מבכירי המנגנון הנאצי בגרמניה, בדרגת אובר-שטורמבנפיהרר (סגן-אלוף) באס אס, מהאחראים הראשיים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת יהודים במהלך השואה. הוא היה אחראי מטעם הנאצים על כל משלוחי הרכבות והאקציות מרחבי אירופה אל מחנות הריכוז וההשמדה. בהונגריה הוא ניהל במישרין את השילוח, וכמעט חצי מיליון איש נרצחו בשואת יהודי הונגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ברח לארגנטינה, שם חי תחת השם הבדוי "ריקרדו קלמנט", עד לכידתו ב-1960 על ידי המוסד והבאתו לישראל.

משפט אייכמן נחשב לציון דרך בזיכרון השואה. רבים מניצולי השואה פתחו לראשונה את סגור לבם בעת עדותם, וכך גברה תודעת השואה בציבור הישראלי ובעולם, כמו גם האמפתיה כלפי הניצולים.

המשפט
שמאל|ממוזער|250px|אייכמן בבית המשפט - קובץ וידאו (לעזרה להפעלת הקובץ)
250px|ממוזער|שמאל|שופטיו של אייכמן: יצחק רווה, משה לנדוי, בנימין הלוי (י-ש)
בשנת 1960 לכד המוסד את אייכמן בארגנטינה וחטף אותו לישראל. לאחר חטיפתו הוצא נגדו צו מעצר שהוארך מדי פעם עד סיום שלבי החקירה שארכה כתשעה חודשים. מיד כשהגיע הועבר אייכמן לידי שמואל רוט, ראש המחלקה הפלילית של המשטרה, אשר קיים את החקירה הראשונית. אייכמן אובטח ע״י ״יחידת אייר״ והחקירה עצמה נוהלה על ידי פקד אבנר לס מהיחידה המיוחדת שהוקמה במשטרת ישראל, ונקראה "לשכה 06".
בסיום החקירה הוגש נגד אייכמן כתב אישום בבית המשפט המחוזי בירושלים (סימונו ת.פ. 40/61). כתב האישום כולל 15 סעיפים ובהם: פשעים כנגד העם היהודי, פשעים כנגד האנושות, פשעי מלחמה, וחברות בארגונים עוינים אס אס, אס דה ודומיהם, שהוכרזו כארגונים עוינים במשפטי נירנברג. בנוסף כלל כתב האישום גם פשעים שביצע נגד עמים אחרים, כגון: גירושים המוניים של פולנים וסלובנים, רציחת עשרות אלפי צוענים ועוד.
משפטו של אייכמן נערך במשכן "בית העם" בירושלים, בפני השופטים משה לנדוי, ד"ר בנימין הלוי וד"ר יצחק רווה (לקביעת ההרכב ולהסדרת עניינים נוספים במשפט זה נחקק חוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות), תשכ"א-1961). בראש התביעה עמד היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר. על הנאשם הגן עורך הדין הגרמני ד"ר רוברט סרווציוס, מי שהגן על נאשמים אחדים במשפטי נירנברג, בהם פריץ זאוקל. החוק הישראלי לא איפשר לעורך דין זר לייצג נתבע בבית משפט ישראלי, אולם מכיוון שאף עורך דין ישראלי לא היה מוכן לשמש כסניגורו של אייכמן, נעשה תיקון בחוק שאיפשר יצוג זה.

ישיבת הפתיחה של המשפט נערכה ב-11 באפריל 1961.

ראש הממשלה דוד בן-גוריון התבטא בעיתונות ביום פתיחת המשפט, כי משפט זה יהיה משפט נירנברג של העם היהודי, שמאז השחרור נמנעה ממנו הזכות להביא את רוצחיו למשפט.

עם תחילת המשפט סקרה התביעה את פשעיו של אייכמן. התובע, גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה, נשא נאום פתיחה, שנמשך שמונה שעות, ובו אמר בין היתר:

שאלת סמכות בית המשפט
סנגורו של אייכמן, רוברט סרווציוס, חלק על סמכות בית המשפט לשפוט אותו, בהתבססו על ארבע טענות מקדמיות:
 השופטים הם יהודים ויש חשש שלא יהיו אובייקטיביים.
 חקיקה אקס-טריטוריאלית: אין לקיים את המשפט מאחר שהנאשם נחטף מביתו שלא בישראל.
 תחולה פלילית רטרואקטיבית: החוק (חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950) שעליו מתבסס כתב האישום הוא משנת 1950 ולכן הוא מאוחר למעשים שנעשו במהלך המלחמה, ולא מקובל שחוקים פליליים יהיו רטרואקטיביים.
 העבירות נעברו מחוץ לשטח מדינת ישראל ובתקופה שנעשו מדינת ישראל כלל לא הייתה קיימת.

בית המשפט דחה טענות מקדמיות אלה ופסק:
 בקשר לטענה בדבר חוסר האובייקטיביות, של השופטים בהיותם יהודים, אמר בית המשפט: "... כי אכן בשבתו על כס המשפט אין השופט חדל להיות בשר-ודם, בעל רגשות ויצרים, אולם הוא מצווה על פי החוק לכבוש רגשות ויצרים אלה, שאם לא כן, לא היה שופט כשיר לעולם לדון באישום פלילי, המעורר רגשות סלידה, כגון בגידה, רצח או כל פשע חמור אחר".
 בקשר לחטיפתו של אייכמן בארגנטינה והבאתו לישראל בניגוד לרצונו, פסק בית-המשפט כי סמכותו של בית-משפט לשפוט נאשם תלויה אך ורק במהות סעיף העונשין הכלול בכתב האישום ובהתאמתו למעשים המיוחסים לנאשם, ואין בית-המשפט רשאי לבחון את הדרך שבה הובא הנאשם לתחום שטח הריבונות של המדינה שבה הוא נשפט.
 בקשר לכלל בדבר חוסר תוקף רטרואקטיבי של חוקים פליליים, אמר בית המשפט כי אין זה כלל חוקי מחייב, אלא כלל של צדק, המתקומם על הענשת אדם בשל מעשה שלא היה בלתי חוקי בעת ביצועו. אך המצב שונה בקשר לעבירות המיוחסות לאייכמן, שכן החוק בדבר עשיית דין בנאצים ובעוזריהם לא יצר נורמות משפטיות חדשות, אלא רק איפשר את העמדת העבריינים לדין בשל מעשים, שבכל מקום בעולם, לרבות בגרמניה עצמה, היו הם מודעים לאי-חוקיותם גם בעת ביצועם. בשל משטר אי החוקיות ששרר בגרמניה הנאצית לא נענשו מבצעי הפשעים בגין העבירות, אך דרישות הצדק חייבו הקמת ערכאה, שבפניה יועמדו הפושעים לדין. בית המשפט הסתמך גם על הצהרות פומביות של בעלות הברית בזמן המלחמה כי לאחר סיומה יועמדו הנאצים לדין, וראה בהן אזהרות מספיקות לדרישה כי "אין עונשין אלא אם כן מזהירין".
בקשר לטענה כי מדינת ישראל לא הייתה קיימת בזמן ביצוע הפשעים, פסק בית המשפט שהתוכנית להשמדת העם היהודי כוונה אף כלפי היהודים שחיו באותה עת בארץ ישראל. בקשר לטענה כי העבירות נעשו מחוץ לשטח מדינת ישראל, הציג בית המשפט את אייכמן כ"פיראט" מודרני וכך ביסס את סמכות השיפוט האוניברסלית של ישראל עליו. אייכמן הוצג כאויב המין האנושי ולכן כדוגמת הפיראטים מותר לכל מדינה לשפוט אותו ולהענישו לפי המשפט הבין־לאומי.

העדויות
שמאל|ממוזער|250px|הפרוטוקולים של משפט אייכמן, בספריית בית המשפט העליון
אחרי דחיית הטענות המקדמיות, נדרש הנאשם להשיב על האשמות, ותשובתו לכל אחד מהאישומים הייתה בגרמנית: "ברוח כתב האישום – לא אשם" (Im Sinne der Anklage – nicht schuldig).

העדויות במשפט כללו יותר מ-100 עדים ו-1,600 מסמכים, מהם בחתימת אייכמן עצמו. עדי התביעה היו ניצולי המחנות ואזורי הכיבוש השונים, רובם כאלו שעלו לישראל, בהם ז'ורז' ולרס, אסיר מחנות דראנסי ואושוויץ, הסופר יחיאל די-נור (ק. צטניק) (שהתעלף על דוכן העדים עם תחילת עדותו, לאחר שדיבר על אושוויץ כ"פלנטה אחרת", שם לא חיו לפי החוקים של העולם הנורמלי) והסופר אברהם אביאל, וכן מורדי גטאות כמו צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ואבא קובנר. למעט ק. צטניק, לא היה לעדים אלו קשר ישיר עם אייכמן, וחלקם כלל לא ידע על קיומו בזמן השואה; עדויותיהם נועדו להמחיש את זוועות השואה. פועל נלווה לעדותם היה האספקט החינוכי, להחדיר את תודעת השואה בקרב הציבור. עדים אחרים היו כאלו שנפגשו אישית עם אייכמן בזמן המלחמה בניסיון להציל יהודים, בהם כומר גרמני אנטי-נאצי שניסה להציל יהודים מומרים מידי אייכמן, האנזי ברנד ויואל ברנד, אנשי ועדת העזרה וההצלה שניהלו משא-ומתן עם אייכמן בניסיון להציל את קהילת יהדות הונגריה, ומרדכי אנסבכר מנהל מוזיאון יד ושם אשר צירף לעדותו האישית ציורים ורישומים של אמנים יהודים בשואה. כמו כן הופיעו מספר עדים שראיינו לאחר המלחמה את ראשי הממשל הנאצי והס"ס, ביניהם היה הפסיכולוג היהודי גוסטב מארק גילברט, שניהל שיחות עם נאצים בכירים בעת משפטי נירנברג, בהם גרינג והס. הוא העיד כי גרינג, הס ונאצים בכירים נוספים מנו בפניו את אייכמן עם האחראים הראשיים להשמדת היהודים.

עדי הגנה נאצים שסירבו להגיע לישראל מחשש שיועמדו לדין, העידו בפני בתי משפט גרמניים לפי שאלות ששלח בית המשפט הישראלי.

הכרעת הדין
התביעה הראתה את חלקו הפעיל של אייכמן בגירוש להשמדת יהודים בכל רחבי אירופה; החזקתם בתנאים לא אנושיים ורציחתם בשיטתיות במטרה להשמדת העם כולו. הסניגוריה לא ניסתה כמעט לטעון להפרכת האירועים אלא ניסתה לצמצם את מעורבות אייכמן במקרים אלה ולטעון כי הוא היה "בורג קטן במערכת". הסניגוריה טענה, כי אייכמן רק ציית לפקודות הממשל הנאצי ולא יכול היה להפר אותן בהיותו פקיד נמוך דרג, וכי האשם העיקרי במאורעות השואה היה הממשל הגרמני ולא מערך הפקידות שלו. טענות אלו נדחו על ידי השופטים. בהכרעת הדין נקבע, כי ניתן היה לסרב לפקודות ואף לפרוש מהמנגנון הנאצי, וכי אייכמן, גם אילו היה רק פקיד צייתן - אסור היה לו לבצע פקודות של רצח.

150px|ממוזער|שמאל|פסק הדין והעדיות במשפט אייכמן הופצו לציבור בישראל בהוצאת המדפיס הממשלתי בשנת 1962.
בהכרעת הדין נקבע כי הוכח שאייכמן היה בעל תפקיד מרכזי במנגנון ההשמדה. סמכויותיו היו רחבות. הוא יזם ועודד בעצמו חלק מפעולות הגרוש ודבק בקנאות ובברוטליות בהליך זה מתוך דבקות באדולף היטלר ובמשנתו האנטישמית. הוא לא ויתר על השמדתו של אף יהודי גם כשנתבקש לכך מגורמים שונים ולא עצר מפעילותו כשקיבל הוראה מהממונים עליו לקראת סוף המלחמה.

אייכמן היה מוכן אפילו לפעול בניגוד להחלטה של אדולף היטלר עצמו, כאשר סבר, כי אחרת עשויים אי אלה יהודים להינצל. דבר זה הוכח בעליל על ידי מברקו של השגריר הגרמני בבודפשט בשנת 1944, אדמונד וזנמאייר, אשר הודיע לשר החוץ בברלין פרטים על הסכם שנערך בין היטלר לבין המנהיג ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי. ההונגרים, שלחמו בצד הגרמנים והאיטלקים, סברו שהמלחמה אבודה, ושאפו להסכם שלום נפרד. היטלר ניסה למנוע זאת, ונפגש לשם כך עם הורטי. האחרון נעתר לבסוף להפצרותיו של היטלר שלא לנטוש את השותפות בין מדינות ה"ציר", אך התנה זאת בתנאים אחדים. אחד מאותם תנאים התייחס למתן היתר ל-3,000 משפחות יהודיות לעזוב את בודפשט ולהגיע לשווייץ. היטלר הסכים לכך. אלא שאז הודיע וזנמאייר לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, כי איש האס אס במקום, אדולף אייכמן, מאוד נסער מהידיעה בדבר ההסכם האמור, שכן חושש הוא ששלושת אלפי המשפחות היהודיות עלולות להגיע לארץ ישראל ולהוות שם תא לצמיחה מחודשת של העם היהודי. ועל כן נתן אייכמן הוראה לאנשיו שיש לבצע את גירוש היהודים מבודפשט מעתה בקצב כזה, שעד להסדרת הוויזות הדרושות לשווייץ לא תישארנה כלל 3,000 משפחות יהודיות בבירה ההונגרית.

אומנם אייכמן לא היה הבכיר ביותר בהליך ההשמדה, ואנשי מנגנון נוספים עמדו מעליו (כדוגמת היידריך והימלר), אולם השופטים קבעו כי אין זה גורע מהתפקיד אותו ביצע ומאחריותו במאורעות השואה.

עם זאת במהלך המשפט הייתה בעיה באי קיומה של הוכחה פורנזית על חלקו של אייכמן ברצח יהודים. אייכמן טען כל הזמן שהוא היה רק מנהל מחלקה בתוך שרשרת ארוכה של גופים שטיפלו בשליחת יהודים ברכבות אל מחנות ההשמדה. למשך זמן במהלך המשפט לא הייתה הוכחה שתסתור את טענתו של אייכמן. שמעון ויזנטל גילה כי קיים תמלול של הקלטות שבהן אייכמן מספר את זכרונותיו בהיותו בארגנטינה אליה ברח אחרי המלחמה. ההוכחה הניצחת הייתה הערות שכתב אייכמן בכתב ידו במקומות מסוימים בתמליל.

הכרעת הדין, המכילה מאות עמודים, הוקראה במלואה במשך שלושה ימים רצופים, 11 בדצמבר - 13 בדצמבר 1961 בבית המשפט המחוזי בירושלים. בהכרעת הדין הורשע אייכמן בכל 15 סעיפי כתב האישום. הוא זוכה חלקית מסעיפים 13–15 לכתב האישום, בגין חברות בארגונים עוינים בתקופה המסתיימת בחודש מאי 1940 וזאת עקב התיישנות העבירות.

 תיעוד המשפט וסיקור תקשורתי
בית המשפט נתן היתר מיוחד בישיבה הראשונה לתיעוד המשפט כולו. הוקם צוות מיוחד שכלל ארבעה צלמים (יעקב יונילוביץ', רולף קנלר, אמיל קנבל) שעסקו במשך ארבעה חודשים בצילום המשפט. הבמאי של הצוות היה ליאו הורביץ (Leo Hurwitz), במאי אמריקאי של סרטים תיעודיים.
הצילום נעשה בפורמט NTSC וידאו 2 אינץ', במצלמות שהובאו במיוחד לארץ מארצות הברית. חומר זה שימש גם כמקור לדיווחי הטלוויזיה בעולם כולו באותה תקופה. בתום המשפט נשלח כל החומר המצולם לארצות הברית, ובשנות ה-70 הוחזר לישראל.
במקביל, צולם חלקו האחרון של המשפט - פסק הדין, הערעור וגזר הדין - בסך הכל כ-30 שעות, על ידי צוות צילום מאולפני גבע.
בנוסף לצילום המשפט הוקלט כל הנעשה באולם המשפט על גלגלי רבע אינץ' סאונד עבור קול ישראל. קול ישראל שידר בכל תקופת המשפט שידורים בני חצי שעה בהם תוארו נקודות מרכזיות מדיונים באותו יום, תוך שילוב הקלטות המשפט. כמו כן שודרו באופן ישיר ישיבות בעלות חשיבות מיוחדת. בסך הכל נשמרו בארכיון המדינה שש מאות שעות סאונד, שבהתבסס עליהן הוכנו הפרוטוקולים, שהודפסו בעשרה כרכים ביוזמת ארכיון המדינה מאוחר יותר.

תיעוד נוסף היה של הצייר מירון סימה, שנכח בכל ישיבות המשפט ותיעד את הצוות המשפטי, את העדים ואת אייכמן עצמו. הקלטות ותרגום הפרוטוקולים לשפות זרות בוצע על ידי חברת "קבוצת חבר".

משפט איכמן זכה לסיקור תקשורתי עולמי נרחב ובזכותו נפתח לראשונה קו אלחוטי לונדון-תל אביב להעברת תמונות ברדיו במשך כל שעות היום, אך שיגורו של הקוסמונאוט הראשון יורי גגארין שהתרחש במקביל הסיט את הסיקור העולמי ממשפט אייכמן למירוץ החלל.
 גזר הדין וביצועו לאחר ערעור ובקשת חנינה

עם סיום השמעת הכרעת הדין ב-13 בדצמבר, נשמעו טיעונים לעונש מפי היועץ המשפטי לממשלה, סנגורו של הנאשם ואף מפי אייכמן עצמו. אייכמן שב וטען כי אין להטיל את האחריות על כתפיו אלא על הדרג המדיני ששלח אותו למשימתו: "איתרע מזלי ועורבתי במעשי זוועה אלה. אולם מעללים אלה לא התרחשו על פי רצוני. לא היה זה רצוני לקטול אנשים. הרצח ההמוני אינו אלא אשמת המנהיגים המדיניים בלבד...". ב-15 בדצמבר 1961 הוקרא גזר הדין בבית המשפט ובו נידון הנאשם למוות. לפני קריאת גזר הדין שוב ניתנה לאייכמן זכות הדיבור: "רואה אני כי תקוותי לדין צדק נכזבה... לא רציתי להרוג... אשמתי היא רק צייתנותי... לא רדפתי יהודים מתוך תאווה ותשוקה. את זאת עשתה הממשלה ... הייתי מבקש עכשיו את סליחת העם היהודי והייתי מתוודה שאני מתבייש בזוכרי את מה שעוללו לו, אולם לנוכח נימוקי פסק הדין זה עלול להתפרש רק כצביעות ... מוטל עלי לשאת את אשר הטיל עלי הגורל".

אייכמן ערער על גזר הדין. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו ואישר את גזר הדין (מדבריו של אייכמן בפנייתו האחרונה לבית המשפט - "אני משוכנע שכנוע עמוק שאני חייב לסבול בשל מעשיהם של אחרים ולשאת את המשא שכפה עלי גורלי"),

ממוזער|אדולף אייכמן בחצר של כלא איילון
אייכמן, אשתו ורה, חמשת אחיו, ועשרים אנשי רוח ישראלים שטענו כי "סיום משפט אייכמן על ידי הוצאתו להורג ימעט את דמות השואה" שלחו בקשות חנינה לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שפרטיהן פורסמו ב-2016. ממשלת ישראל התכנסה כדי לדון על ביצוע גזר הדין. גדעון האוזנר דיבר על לב השרים וטען: "אנחנו חייבים את ביצוע העונש לרבבות ניצולי השואה". רוב השרים הצביעו בעד התלייה אך חלקם התנגדו, ולכן לאחר מכן ביקשו להצביע שוב, כדי שיירשם שההחלטה התקבלה פה אחד.

לאחר סירוב הנשיא למתן חנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה (כיום כלא אילון) בלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני. לפני תלייתו ביקש וקיבל בקבוק יין לבן ודחה את הצעתו של הכומר הקנדי ויליאם הל לומר תפילה אחרונה לפני מותו. בתלייתו נכחו קומץ עיתונאים. לפני התלייה, קרא אייכמן: . גופתו נשרפה ואפרה פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.

השלכות והשפעת המשפט
משפט אייכמן זכה להתייחסות נרחבת בתקשורת הישראלית (עיתונות ורדיו) ואף באמצעי התקשורת הבינלאומיים, בעיקר בשלבים הראשונים שלו ובפסק הדין בסיומו. בעולם ציינו את המשפט כמאורע הבא לעשות צדק היסטורי, כשהקורבן דן את תליינו. אולם, יש שטענו שמבחינה משפטית, למדינת ישראל לא הייתה הזכות לדון את אייכמן והוא היה צריך להישפט בפני בית דין נייטרלי או בינלאומי.

בכניסה לבית העם המתינו אנשים לכרטיס כניסה במשך שעות. כרטיסי הכניסה לשבוע הראשון של המשפט אזלו עוד לפני פתיחתו. בבית המשפט הוצבה מצלמה במעגל סגור שהעבירה את הדיונים אל אחד מאולמות מנזר רטיסבון הסמוך, שגם הוא היה מלא בצופים.
עדויות ניצולי השואה עוררו רושם עז בציבור הישראלי ורבים נצמדו למקלטי הרדיו כדי לשמוע בשידור ישיר את העדויות ולקרוא עליהן בעיתונים. עד אז לא הרבו לשמוע את עדויות ניצולי השואה וחלק גדול מהם העדיף שלא לספר על העבר. המשפט, שהעלה לתודעה את הניצולים כיחידים דרך סיפורם האישי, נחשב אחד מהגורמים הראשונים שהביאו לשינוי תודעת השואה, כשהחלו להבחין כי גבורה התרחשה לא רק במרד גטו ורשה או בלחימה אקטיבית בנאצים אלא גם אצל רבים אחרים, שנאבקו כדי לשרוד ולהינצל. ההאשמה "מדוע הלכתם כצאן לטבח?" שהועלתה בעבר החלה להתפוגג, ואצל רבים הובעה תחושה של שותפות גורל עם הניצולים ואף הרגשת אשמה על ההתייחסות הלא מתחשבת מספיק כלפיהם מצד ילידי ארץ ישראל. דוגמה לכך כתב נתן אלתרמן תחת הכותרת 'קלסתר-הפנים' בעיתון דבר ב-9 ביוני 1961:

ביקורת המשפט
ביקורתה של חנה ארנדט
פולמוס אקדמי נרחב, שהוזכר רק מעט בישראל באותה תקופה וזכה לפרסום רב עם השנים, התעורר סביב ביקורתה הקשה של הפילוסופית היהודייה חנה ארנדט בספרה "אייכמן בירושלים". טענתה הופנתה כנגד ניהול המשפט, שנועד לדבריה להעצים את המיליטריזם הישראלי ולהוכיח את עוצמת המדינה היהודית בהווה, אל מול כוח רשע ועולם אדיש שחוו קורבנות השואה בעבר. ארנדט טבעה את הביטוי "הבנאליות של הרוע". מארגני המשפט, לדעתה, לא לקחו מספיק בחשבון את אחריות הבירוקרטיה הגרמנית לשואה והבנאליות שנוצרת במשטר טוטליטרי לגבי חיי אדם.
לדעתה, אייכמן הוצג במשפט כמפלצת, אף על פי שהיה אדם ממוצע שהפך למרצח עקב אי יכולתו להבחין בין טוב ורע, בתוך המנגנון שהוא היה חלק ממנו. נגד ארנדט טענו הוגי דעות יהודים כמרטין בובר וגרשם שלום כי המשפט הצדיק השמעת עדויות וכי מי שחולל את השואה הם אנשים כאייכמן ושותפיו. הטענה על אחריות כוללת של החברה בכללותה מתעלמת, לטענתם, מאחריות היחידים, וכי התמקדות במעשיהם הכרחית גם אם סביבתם נתנה להם אישור לכך. בספר שיצא לאור בשנת 2014 יצאה החוקרת בטינה שטנגנט נגד העובדות שבבסיס גישתה של ארנדט, וטענה שאייכמן "היה אנטישמי חולני ונאצי קנאי, שהתייחס לתפקידו המרכזי ברדיפת מיליוני יהודים ורציחתם כהגשמת שאיפת חייו".

בתקופת המשפט הפולמוס הוזכר מספר פעמים בעיתונות הישראלית אך באופן מועט בהשוואה לעיתונות היהודית-אמריקאית. עיתון הארץ פרסם שני קטעים מספרה של ארנדט, וכן פורסמו גינויים מפי החוקר גרשם שלום, השופטים גדעון האוזנר ומייקל מוסמאנו, וכן פורסם מאמר ביקורת נגד ארנדט בביטאון של יד ושם.

ביקורתו של ישעיהו ליבוביץ
שנים רבות לאחר המשפט, אמר ישעיהו ליבוביץ: "כל משפט אייכמן היה כישלון טוטלי. אייכמן אכן היה רק בורג קטן וחסר כל ערך במערכת הגדולה. אני חושב שהייתה זו קנוניה בין אדנאואר לבן-גוריון כדי לטהר את העם הגרמני. בתמורה הם שילמו לנו במיליארדים ... (אייכמן) הוא הפרודוקט של אלפיים שנות היסטוריה של הנצרות, שכל משמעותה היא השמדת היהדות... הוא למעשה ביצע את רצון האנושות כלפי העם היהודי!".

במחזה 'אנדה'
בשנת 2008 העלה המחזאי הלל מיטלפונקט מחזה בשם "אנדה". ההצגה בנויה על בסיס הטענה שהעדים במשפט אייכמן סוננו על ידי הממסד, ובין היתר כי לא ניתן לניצולים מהונגריה להעיד, כדי לא לעורר מחדש את הטענות נגד הנהגת היישוב ומפא"י שהועלו במשפט קסטנר. המחזה שנוי במחלוקת ויש שראו בו סילוף של העובדות ההיסטוריות (במשפט העידו שלושה מגיבורי פרשת קסטנר, בהם עמיתו יואל ברנד) או ספקולציה שאינה מסתמכת על מקורות אלא על דעה אישית.

 בנימין מורמלשטיין 
בשנות ה-70 של המאה ה-20 ראיין הבמאי קלוד לנצמן את בנימין מורמלשטיין שהכיר את אדולף אייכמן. לדעתו של מורמלשטיין הוא לא נקרא לעדות במשפט אייכמן מכמה סיבות: מבחינה מסוימת  וגם מוזרה בתקופת השואה אייכמן עזר למורמלשטיין ולבת זוגו להישאר בחיים. סיבה נוספת היא שלמורמלשטיין היה הרבה מידע על התנהלות נפשעת של מנהיגי הקהילה היהודית בגטו טרזיינשטאט. בסרט יש למורמלשטיין טענה שאנשי רוח ישראלים גינו אותו בצורה מחפירה בעוד שאנשי רוח אחרים ביקשו מנשיא המדינה לתת חנינה לאייכמןבנימין מורמלשטיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

לקריאה נוספת
 מקורות
 משפט אייכמן באתר ארכיון המדינה
 גדעון האוזנר, משפט בירושלים (2 כרכים), הוצאת בית לוחמי הגיטאות, 1980, מהדורה מחודשת ומורחבת 2011
 חיים גורי, מול תא הזכוכית, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
 איסר הראל, הבית ברחוב גריבלדי, תל אביב 1975.
 חנה ארנדט, אייכמן בירושלים - דו"ח על הבנאליות של הרוע, הוצאת בבל.
 שישה מיליון קטגורים: מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, משואה והוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2011.
 מחקרים
 יעקב רבינסון, העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי, ירושלים 1967.
 חנה יבלונקה, מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
 אורה הרמן, הכבשן והכור, מאחורי הקלעים של משפט אייכמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
 שרון גבע, "ועכשיו את נשואה ויש לך שני ילדים": נשים עדוֹת במשפט אייכמן, יד ושם: קובץ מחקרים כרך מ"ז [2], 2019.
 יוסי המי, לשכה 06 - חקירתו של אדולף אייכמן במשטרת ישראל, הוצאת משטרת ישראל, 2020.
 שרון גבע, בצֵל התביעה: משטרת ישראל (לשכה 06) בפרשת משפט אייכמן, משפט חברה ותרבות ד (2021), עמ' 106-83.
 שרון גבע, נוכחות נפקדות: נשים ומגדר ב"לשכה 06", משטרה והיסטוריה 5 (2023), עמ' 74-49.
 ליאורה בילסקי, איך אומרים ג'נוסייד בעברית? שלוש קריאות במשפט אייכמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
 חנה יבלונקה, מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, ידיעות ספרים, 2003
 ויץ יחיעם, "'האב המייסד' ומשפטו של הצורר: בן-גוריון ומשפט אייכמן", יד ושם קובץ מחקרים לו 1, 2008, עמ' 212-181.

קישורים חיצוניים

 ציטוטים של חנה ארנדט על משפט אייכמן – אתר ויקיציטוט



רשומות:
 , 
 ת"פ (י-ם) 40/61 היועץ המשפטי לממשלה נ' אדולף בן קרל אדולף אייכמן, ניתן ב-15 בדצמבר 1961
 רשומות משפטו של אדולף אייכמן באתר משרד המשפטים
 תמצית דבריהם של רוב העדים במשפט אייכמן, באתר יד ושם

 : קטעים מתוך המשפט

וידאו:
אייכמן - ההקלטות האבודות - סדרה דוקומנטרית, יוצר ומפיק קובי סיט 

 עדים במשפט אייכמן - לקט עדויות, סרט מתוך אתר ארכיון שפילברג 

עדות חיה: 50 שנה למשפט אייכמן: סרט מקורי בשלושה חלקים ובו עדויותיהם של גבריאל בך, חבר בצוות התביעה, מיכאל גולדמן-גלעד, קצין משטרה שחקר את אייכמן, וישראל גוטמן, עד במשפט אייכמן, באתר יד ושם


 צפו: קטע מספר ה"תניא" במשפט אייכמן אתר שטורעם טבת תשע"ח
 עדות של גדליה בן-צבי
כתבות:
 גבריאל בך, מחשבות והרהורים 30 שנה לאחר משפט אייכמן, אתר יד ושם
 חנה יבלונקה, משפט אייכמן והישראלים: מקץ 40 שנה' מרכז המידע אודות השואה, יד ושם בית הספר המרכזי להוראת השואה




 משפט אייכמן בראי העיתונות הישראלית באתר משואה
 חמישים שנה למשפט אייכמן: תערוכת מולטי-מדיה באתר יד ושם
 ליאור שדמי שפיצר, השופט גבריאל בך בכנסת: "יש התעניינות גוברת במשפט אייכמן, גם לאחר 50 שנה", באתר "תקדין", 8 באפריל 2013

 בין ההיסטוריה של המשפט למשפט ההיסטוריה, משפטי שואה: בין צדק ומשפט "אמת היסטורית" ו"אמת משפטית" מאמר מאת פרופ' אביעד הכהן יוני 2015
 ריאיון עם מיכאל גולדמן-גלעד, קצין חקירות בלשכה 06 (היחידה המיוחדת שהוקמה לשם ניהול החקירה) ועוזרו האישי של התובע גדעון האוזנר

  - על ישיבת הממשלה שדנה בבקשת החנינה של אייכמן
 מתיה קם, משפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן, אתר מטח
 משפט אייכמן, אתר מטח


תצלומים:
 תצלומיהם של כל 108 העדים במשפט אייכמן, באתר יד ושם
 ארכיון המדינה, תמונות ואיורים שקשורים למעצרו ולמשפטו של אייכמן
 אלבום תצלומים ממשפט אייכמן באתר הספרייה הלאומית
ספרים ומאמרים:
 על הדיון בשואת יהודי הונגריה במהלך משפט אייכמן, באתר יד ושם
 אפרים לפיד, לשכה 06 - חקירתו של אדולף אייכמן במשטרת ישראל, ישראל דיפנס, 3 בפברואר 2021

הרצאות:

מיצג משפט אייכמן בית העם (ירושלים) יוצר קובי סיט 
 על משפט אייכמן, עם חנה יבלונקה, מתוך הפודקאסט של יד ושם (עם תמלול)

הערות שוליים

*
קטגוריה:עשיית דין בנאצים ובעוזריהם
קטגוריה:משפטים של פושעי מלחמה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:פסקי דין פליליים בישראל
קטגוריה:פסקי דין של בית המשפט המחוזי בירושלים
קטגוריה:פסקי דין של בית המשפט העליון