המערה הכחולה

המערה הכחולה (באיטלקית Grotta Azzurra) היא מערה קרסטית, הממוקמת על קו המים בחופו של האי קאפרי, לחופה של העיר נאפולי, באיטליה. הכניסה למערה אפשרית רק מן הים, באמצעות סירות, דרך קשת אבן שגובהה פחות ממטר. קרני השמש הנשברות במים יוצרות אפקט אופטי של הילה כחולה המאירה את חלל המערה. המערה משתרעת לאורך כ-60 מטרים, רוחבה הוא 30 מטרים, והתקרה מתנשאת ל-15 מטרים מעל פני הים, מה שמעניק תחושה של אולם גדול, ובעל אקוסטיקה מרשימה.

 גישה 
רוחבו של פתח המערה הוא שני מטרים וגובהו הוא כמטר אחד בזמן השפל. בשעות הגאות, או כאשר הים סוער, אין כלל דרך בטוחה להיכנס למערה. עם זאת, זהו אחד מאתרי התיירות המבוקשים בעולם ומאות רבות של אנשים מצטופפים בכניסה למערה, ומחכים לתורם להיכנס לאתר. הכניסה נעשית באמצעות סירות משוטים קטנות, המכילות ארבעה אנשים האחת. במהלך המעבר בפתח, על המבקרים לשכב בקרקעית הסירה, כדי שראשם לא יוטח בסלע. הספן משתמש בשרשרת מתכת המחוברת לדפנות המערה כדי להוביל את הסירה פנימה.

הרחצה במערה אסורה.

 צבעה המיוחד של המערה 
המערה הכחולה היא אחת משורה של מערות ימיות ברחבי העולם המוצפות באור כחול או ירקרק-אזמרגד עז. איכות הצבע ואופיו תלויים בשילוב ייחודי של עומק, רוחב, צלילות המים ומקור האור.

במערה הכחולה של קאפרי, האור נכנס משני מקורות: דרך פתח הכניסה הצר והקמור, ודרך פתח גדול הרבה יותר מתחת לפני המים, שהוא המקור העיקרי לתאורה במקום.

במעבר האור דרך המים, הקרניים האדומות מסוננות ורק האור הכחול מאיר את חלל המערה. חפצים שמושלכים למים מקבלים גוון כסוף, תוצאה של בועות זעירות העוטפות את החפץ מתחת למים ושוברות את האור, ומי שמכניסים את ידם למים מגלים שהיא זוהרת.

האי קאפרי העניק את שמו לצבע "כחול קאפרי".

 היסטוריה 
בין השנים 27–37 לספירה, התגורר באי קאפרי הקיסר הרומי טיבריוס והמערה הכחולה שימשה אותו כבריכה פרטית. פסלים של אלי הים, נפטון הרומי וטריטון היווני, מלמדים שהמקום שימש אותו גם כנימפאיום. בשנת 1964 התגלו במערה שלושה פסלי אלים והם מוצגים במוזיאון באנקאפרי. שבעה בסיסי פסלים אותרו בקרקעית ב־2009, דבר המרמז כי לפחות ארבעה פסלים נוספים עדיין מחכים להתגלות.

ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן תיאר את המערה כמקום שבו שוכן טריטון "המנגן על קונכייה". פסל טריטון שאותר במקום התגלה כשהוא נטול זרועות, אותן זרועות שעל פי פליניוס החזיקו בקונכייה, כך שהארכאולוגים מניחים שאלו הם אותם פסלים שהוא ראה במאה הראשונה לספירה.

בימי הביניים, נחשבה המערה למעונם של שדים ומפלצות. אגדה עממית מספרת ששני כמרים, שהחליטו לגרש את הרוחות הרעות, נכנסו אליה בשחייה, אך כעבור דקות ספורות נמלטו בבהלה כאילו ראו את פני השטן. מאז אותו יום החלו השניים למלמל ולהזות, והמערה זכתה לכינוי "המערה הארורה", ואיש לא נכנס אליה שנים ארוכות.

"גילויה" מחדש לציבור התרחש בשנת 1826, עם ביקורו של הסופר הגרמני אוגוסט קופיש וחברו ארנסט פריז, אשר הובלו אל המערה בידי דייג מקומי.

 השפעה תרבותית 
ביקורם של קופיש ופריז במערה הכחולה תועד בספרו של קופיש Entdeckung der blauen Grotte auf der Insel Capri, שיצא בשנת 1838. מאז, שימשה המערה השראה ליצירות בספרות, באמנויות הפלסטיות, במוזיקה ובמחול.

בין השאר, בחר הכוריאוגרף הדני אוגוסט בורנונביל למקם את המערכה השנייה של הבלט "נאפולי" (1842) במערה.

מארק טוויין ביקר במערה בשנת 1867 ותיאר את חוויותיו בספר The Innocents Abroad, (שחלקו תורגם לעברית, תחת השם מסע תענוגות לארץ הקודש).

"מערת ונוס", שחצובה עד היום בטירת לינדרהוף בגרמניה, נבנתה בשלהי המאה ה-19 על ידי לודוויג השני, מלך בוואריה. במערה, שנועדה לשמש תפאורה למערכה הראשונה של טנהויזר מאת וגנר, שוחזר אפקט הצבע של המערה הכחולה מקאפרי, באמצעות נורות קשת וזכוכית תאורה כחולה ייעודית.

קישורים חיצוניים

 תמונות מהמערה הכחולה בפרט ומקפארי בכלל

הערות שוליים

קטגוריה:מערות ימיות
קטגוריה:קאפרי