יפו

ממוזער|270px|מבט על יפו העתיקה
שמאל|ממוזער|270px|כנסיית פטרוס הקדוש, בראש "גבעת יפו"
ממוזער|270 פיקסלים|סירות בנמל יפו
יָפוֹ (, בערבית: يَافَا, "יאפא") היא עיר נמל עתיקה בארץ ישראל, לחוף הים התיכון. יפו התקיימה כעיר עצמאית במשך אלפי שנים עד שאוחדה ב-1949 עם תל אביב, ומאז היא מהווה את אחד מרובעי תל אביב-יפו.

בזמן מסעי הצלב הייתה יפו מחוז בממלכת ירושלים הצלבנית. מאז ועד המאה העשרים שימשה העיר כנמל חשוב בארץ ישראל. הקמת נמל תל אביב בסמוך, והשימוש בנמלים אחרים, הביאו לכך שהנמל ירד מגדולתו. בימי המנדט הייתה העיר מרכז חשוב לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל. במלחמת העצמאות של מדינת ישראל, כבשו את העיר כוחות האצ"ל וההגנה: מעל 90% מתושבי יפו הערבים נמלטו, ומאוחר יותר עולים חדשים ויהודים ותיקים התיישבו לצד המיעוט הערבי שנשאר במקום.

אטימולוגיה ומקורות
שמאל|ממוזער|250px|מראה כללי של שכונת עג'מי
האזכור הקדום ביותר לעיר הוא בתעודות מצריות מהמאה ה-15 לפנה"ס. המילה "יאפו" מקורה בשפות שמיות צפון-מערביות והיא קשורה ליופי. החל בכיבוש הערבי של ארץ ישראל מוזכר המקום בשם יאפה, שם המקום בפי דוברי הערבית עד היום. בנוסף היא זכתה לכינוי "ערוס אל-בחר" (=כלת הים). המסורת ההלניסטית מייחסת את השם "יפו" ל"יופיאה", היא קסיופאה, אמה של אנדרומדה.

יפו מוזכרת בארבעה מספרי התנ"ך. בספר יהושע מוצבת העיר בתחום נחלת שבט דן, "וּמֵי הַיַּרְקוֹן וְהָרַקּוֹן עִם הַגְּבוּל מוּל יָפוֹ." אך נראה כי השבט לא הצליח לכבוש את כל נחלתו. בספר דברי הימים ב, בתיאור בניית המקדש על ידי שלמה המלך נאמר כי דרכה הגיעו הארזים ששימשו לבניין בית המקדש: "וַאֲנַחְנוּ נִכְרֹת עֵצִים מִן הַלְּבָנוֹן כְּכָל צָרְכֶּךָ וּנְבִיאֵם לְךָ רַפְסֹדוֹת עַל יָם יָפוֹ וְאַתָּה תַּעֲלֶה אֹתָם יְרוּשָׁלָ‍ִם". בתיאור המקביל בספר מלכים, יפו אינה מוזכרת, אך בתיאור בניית המקדש בספר עזרא מובאת יפו בהקשר דומה: "לְהָבִיא עֲצֵי אֲרָזִים מִן־הַלְּבָנוֹן אֶל־יָם יָפוֹא כְּרִשְׁיוֹן כּוֹרֶשׁ מֶלֶךְ־פָּרַס עֲלֵיהֶם: בספר יונה בתיאור בריחתו משליחותו אל נינוה של יונה הנביא, נאמר כי הוא החל בה את מסעו: "וַיָּקָם יוֹנָה לִבְרֹחַ תַּרְשִׁישָׁה מִלִּפְנֵי ה' וַיֵּרֶד יָפוֹ וַיִּמְצָא אֳנִיָּה בָּאָה תַרְשִׁישׁ וַיִּתֵּן שְׂכָרָהּ וַיֵּרֶד בָּהּ לָבוֹא עִמָּהֶם תַּרְשִׁישָׁה מִלִּפְנֵי ה'".

על פי אגדה המצויה בכתבי עולי רגל נוצריים בימי הביניים, שמה של העיר ניתן לה מכיוון שנבנתה על ידי יפת בן נח (על שמו קרוי גם רחוב יפת בעיר).
האגדה הקדומה מציינת כי יפת בנה את העיר עוד לפני המבול, ושקברו של נח מצוי תחת הסלע שבתוך הים של יפו. וכך כותב פרופ' נחום סלושץ: .

על פי התלמוד הירושלמי, בזמן הבריאה עלה האוקיינוס להציף את היבשה. גלי הנחשול הימי נעצרו בסלעי יפו. בדור אנוש ובדור הפלגה נעצרו הגלים בסלע אנדרומדה, על ידי מאמרו של אלוהים המוזכר בספר איוב: "עד פה תבוא" – עד יפו.

בברית החדשה מוזכר סיפורו של פטרוס שהתגורר בבית שמעון הבורסקאי ביפו, והעלה מן המתים את האלמנה טביתא. ביפו הופיע מלאך בפני פטרוס, וציווה לאכול מ"כל בהמת הארץ וחיה ורמש ועוף השמים". ביתו של שמעון הבורסקאי ואתרים נוספים הקשורים בסיפור זה נמצאים ביפו, ומקודשים כיום לנצרות. עם זאת, בתחילת ימי הנצרות לא קנתה הדת אחיזה ביפו. רק במאה החמישית הייתה ביפו לראשונה קהילה בהנהגת בישוף.

גאוגרפיה
שמאל|ממוזער|250px|הנוף מגבעת יפו
שמאל|ממוזער|250px|מדרון יפו (2009)
יפו העתיקה נבנתה על צוק רם, מעין חצי אי שחודר אל הים המורכב מגבעת כורכר. הגבעה מהווה חלק מרכס הכורכר המערבי, אחד משלושת רכסי הכורכר החוצים לאורך את שפלת החוף של ארץ ישראל. סלע אנדרומדה והסלעים סביבו המבצבצים מעל פני המים אף הם חלק מרכס זה, שכורסם על ידי גלי הים. רכס הכורכר בחוף הים חשוף לפעולות גלי הים ולכן הוא עובר תהליך של גידוד ונחשפות בסלע טבלאות גידוד, בצורת לוחות גדולים שגלי הים שחקו אותם. בחוף הים צפונה מיפו ניתן להבחין בלוחות אלה לאחר שהוצאו מהחוף כאשר הוכשר לרחצה.

מזרחית לרכס הכורכר ביבשה נוצרה "מרזבה" – שטח נמוך הכולל אדמות סחף. בשקע זה היה מצוי אצטדיון באסה שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד. לפני הקמת המגרש היו במקום ביצות (בערבית: "אל-באסה"). בדיקות גאולוגיות שנערכו במקום העלו כי ייתכן שמוצא נחל איילון היה באזור זה. מכך ניתן להניח כי לאחר שהתגבש רכס הכורכר השני (כיום שכונת אבו כביר) נחסם מוצא הנחל לים, והאיילון המשיך לזרום צפונה והיה ליובל של נחל הירקון. היותו של באסה אזור טופוגרפי נמוך, העלתה את הרעיון להקים בו מעגנה פנימית. הבִּקעה בין רכסי הכורכר במזרח יפו, בעורף העיר, משכה אליה חקלאים. באזור זה נמצאת אדמת סחף פורייה מאפיק נחל האיילון. הקרקע ניתנת לעיבוד רב שנתי בתנאי חקלאות הבעל המסורתית ומאופיינת במקורות מים זמינים קבועים כגון בארות.

שרידים לעידן החקלאי של האזור נמצאים בבתי הבאר החרבים שנמצאו באזור יפו. בתי הבאר היו מבנים חקלאיים ששימשו את ענף ההדרים של יפו, והפכו לארמונות מפוארים של עשירי העיר. בית באר (בערבית: ביארה) היה מבנה חקלאי שתחילתו בבאר, בריכת אגירה ומערכת התעלות ששימשו להשקיית הגידולים. עם התפתחות ענף הפרדסנות, גדל המתחם ונבנו בו מבנים לאחסנה ואריזת תוצרת חקלאית ומגורי פועלים. החל מאמצע המאה ה-19 החלו עשירי יפו הערבים, פקידי שלטון ובעלי נכסים זרים, לבנות על-גבי המבנים החקלאיים או בקרבתם בתי מגורים מפוארים שנקראו "קאסרים" (בתעתיק מדויק מערבית: קַצְר), ששימשו בתחילה כבתי קיט ובהמשך הפכו למגורי קבע מפוארים, "ארמונות" בתוך הפרדסים. בסקר אותרו מעל ל-30 מבנים כאלה.

נמל יפו מכונה "נמל ללא נמל". הוא מצוי במפרץ טבעי קטן שנוצר על ידי חצי אי. הסלעים המזדקרים במפרץ שימשו כעין שוברי גלים ואפשרו לאוניות לעגון במפרץ ולפרוק את נוסעיהן ומטענן לסירות שבהן הגיעו למזח החוף. עם זאת, הייתה טמונה בכך סכנה: בעת סערה עלולות האוניות להתנפץ אל הסלעים. בעורף הנמל צוק בגובה שלושים וארבעה מטרים מכונה "גבעת יפו", עליו בנויה יפו העתיקה. הגבעה המשקיפה אל הים ונוחה לביצור ולהגנה, שימשה בסיס להתיישבות ביפו. השטח בין נמל יפו לחוף גבעת עלייה שהיה מלא בפסולת בניין הפך לפארק מדרון יפו ששטחו 200 דונם ולאורכו טיילת.

שכונות יפו הן: יפו העתיקה, צפון יפו-שכונת שוק הפשפשים, יפו א' (דקר), יפו ג', יפו ד', גבעת עלייה, עג'מי, מנשייה, המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, צהלון, גבעת הרצל, גבעת אנדרומדה.

היסטוריה

תקופת הברונזה הקדומה
ממוזער|250px|שחזור שער מימי רעמסס השני. על השער נמצאו 5 תאריו של רעמסס, שם הלידה, שם ההכתרה וכדומה.
העדות הקדומה ביותר להתיישבות אנושית ביפו היא מספר קטן של חרסים המתוארכים לתקופת הברונזה הקדומה א' (האלף הרביעי לפנה"ס). מיעוט הממצאים מתקופה זו נובע ככל הנראה מכך שהשרידים הקדומים קבורים עמוק מתחת לשכבות יישוב מאוחרות יותר. במהלך תקופת הברונזה הקדומה ג' (בערך 2850–2400 לפנה"ס) התפתחו קשרי מסחר בין ממלכת מצרים הקדומה לעיר גבל (שבלבנון של ימינו). אף שאין ראיות ישירות – ארכאולוגיות או היסטוריות – חוקרים סבורים כי הנמל הטבעי של יפו עשוי היה לשמש כחלק מרשת המסחר הזו.

 תקופת הברונזה התיכונה 
השרידים הקדומים המשמעותיים ביותר של יישוב באתר מתוארכים למאה ה־18 לפנה"ס. יפו מצטרפת בכך לדפוס התיישבות רחב יותר באזור מישור החוף המרכזי, שכלל כפרים קטנים, מצודות ומגדלי שמירה, כגון תל אפק, תל גריסה ויבנה־ים. בחפירות בשטחים B–D במדרון הצפוני של התל נחשפו ביצורים, ובהם סוללת עפר שככל הנראה נשאה עליה מבנה־על מלבני בוץ, שלא השתמר. בשטח A, במדרון המזרחי של התל, נמצאו שרידים של שער המתוארך למאות ה-17–16 לפנה"ס. הביצורים שנחשפו אופייניים לאתרי תקופת הברונזה התיכונה בלבנט. היישוב ביפו היה צנוע יחסית בגודלו, השתרע על פני כ־30 דונם, אך מוקם בעמדה אסטרטגית על דרכי הסחר הימיות שחיברו בין הלבנט, מצרים וקפריסין. עדויות לסחר זה כוללות כלי חרס קפריסאים מטיפוס Black-on-Red ו־White-Painted, וכן חותמות חרפושיות מהשושלת החיקסוסית המצרית שנמצאו באתר.

באזור מוזיאון יפו לעתיקות נמצאו השרידים הקדומים ביותר שהתגלו ביפו: שרידי חלקלקה שהקיפה את גבעת יפו מתקופת החיקסוס, במאה ה-18 לפנה"ס. בשטח הנמצא כיום בתוך "גן שער רעמסס" התגלו שרידי יישוב משלהי המאה ה-17 לפנה"ס והמחצית הראשונה של המאה ה-16 לפנה"ס. 

 תקופת הברונזה המאוחרת 
מתקופת הברונזה המאוחרת (המחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס והמאה ה-15 לפנה"ס התגלו שרידי בניינים מלבנים על יסודות אבן.

האזכור הראשון של יפו בכתובים הוא באגרות מצריות משנת 1470 לפנה"ס, המתפארות בכיבושה על ידי הפרעה תחותמס השלישי, שהשתמש בתחבולת "סוס טרויאני" – הסתרת אנשי מלחמה חמושים בתוך סלים, ומתן הסלים למושל העיר כמתנה. תיאור מפורט של מלחמה זו מובא בפפירוס האריס 500 המוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון. גם במכתבי אל-עמארנה נזכרת יפו, בשמה הפרעוני יא-פּוּ. המצרים שלטו על יפו ועל דרך הים עד המאה ה-12 לפנה"ס. 

 תקופת הברזל 
כאשר פלשו הפלשתים לארץ ישראל, כנראה במאה ה-12 לפנה"ס, הם השתלטו על שפלת החוף ובכללה על יפו.

במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב בלבנט, מוזכרת העיר יפו יחד עם בני ברק, בית־דגן ואזור כאחת מערי צדקא מלך אשקלון שכבש סנחריב וכן ב־.

 התקופה הפרסית 
בתקופה הפרסית הייתה יפו, ככל ערי יהודה, תחת שלטון ממלכת פרס, שמסרה אותה לפיניקים, במסגרת חזרת הפיניקים הכנענים לאזורי החוף הדרומיים שנלקחו מהם בתום תקופת הברונזה ("דרום פיניקיה"). על פי כתובת אשמונעזר, אשמונעזר השני מלך צידון קיבל אותה לשליטתו מידי הפרסים, והפך את חבל יפו ל"אסם התבואה" של ממלכתו. בספר עזרא מוזכר כי דרך נמל יפו הביאו הפיניקים גם הארזים לבניין בית המקדש השני: "ויתנו-כסף לחצבים ולחרשים ומאכל ומשתה ושמן לצדנים ולצרים להביא עצי ארזים מן-הלבנון אל-ים יפוא כרשיון כורש מלך-פרס עליהם".

 התקופה ההלניסטית והחשמונאית 
בשנת 301 לפנה"ס נכבשה יפו בידי שליט מצרים תלמי הראשון, שהפך את העיר לנמל חשוב בממלכתו. בית סלאוקוס סיפח את העיר אל הממלכה הסלאוקית אולם איפשר לתושביה עצמאות בענייני פנים.

בימי מרד החשמונאים התנכלו תושבי העיר ההלניסטים ליהודים והטביעו כמה מאות מהם בים. כתגובה פשט יהודה המכבי על יפו והשמיד את הנמל והספינות בו. אחיו יהונתן כבש שוב את העיר מידי אפולוניוס, שר הצבא של סוריה.
השלטון בעיר התחלף מספר פעמים,
ב-143 לפנה"ס כבש שמעון התרסי את העיר. היא הייתה לנמל חשוב לממלכת החשמונאים, ושימשה את אלכסנדר ינאי ואשתו שלומציון המלכה.

 התקופה הרומית 
בשנת 63 לפנה"ס עברה ארץ ישראל לשלטונה של רומא, והמצביא פומפיוס החליט להוציא את יפו מהשלטון היהודי של הורקנוס השני. בשנת 47 לפנה"ס הוחזרה יפו לידי היהודים, בתוקף החלטת יוליוס קיסר בנוגע להורקנוס השני.

יוסף בן מתתיהו מספר כי יפו יושבה בימי המרד הגדול על ידי יהודים שגורשו מערים אחרות. אספסיאנוס, שר הצבא הרומאי בארץ ישראל, החליט להילחם ביהודי יפו, שנהגו לפשוט על יישובים ולשדוד אוניות. כששמעו על בואו, ברחו היהודים אל אוניותיהם, אך אלו טבעו בסערה, ומי ששרדו אותה הומתו על ידי הרומאים. לפי בן מתתיהו נפלטו מהים 4,200 גופות. הרומאים בנו מחדש את העיר שנחרבה בקרב, וקראו את שמה "פלאביה יופיי", על שם משפחת פלאביוס, שושלת הקיסרים מבית אספסיאנוס. בעיר הייתה אז אוכלוסייה יהודית, והיא מוזכרת במספר מקומות במשנה ובתלמוד.

ב-1871 ביקר באבו כביר הארכאולוג והמדינאי הצרפתי שארל קלרמון-גנו. הוא חפר באזור המנזר הרוסי שהוקם אז וחשף בגבעה ממזרח ליפו נקרופוליס – עיר קבורה יהודית, ובה 34 מצבות שיש ועוד עשרות מצבות אחרות, שעליהן חרותים אותיות בעברית וביוונית וסמלים יהודיים כגון: לולב, מנורה והמילה "שלום". קלרמון-גנו קבע כי הן מהמאה ה-1 עד המאה ה-3 וכי היו חלק מבית העלמין העתיק של יהודי יפו.

התקופה הביזנטית, המוסלמית המוקדמת והצלבנית
שמאל|ממוזער|250px|בסיס שיש של סביל ליד מסגד מחמודיה
מעט ידוע על יפו בימי הביזנטים. הכיבוש המוסלמי של הארץ בשנת 638 הביא לירידת חשיבותה של יפו, ואוכלוסייתה התמעטה מאוד, בד בבד עם התחזקות שכנתה רמלה, שהפכה לבירת ג'ונד פלסטין.
עם זאת, אליעקובי ציין שיפו היא הנמל של ג'ונד פלסטין.

לפני הגעת מסע הצלב הראשון ליפו הרסו המוסלמים את העיר ואת הנמל והתושבים נטשו את העיר. הצלבנים, בראשות גוטפריד מבויון, שיקמו אותה. הם הכירו בחשיבות הנמל, שדרכו נשמר הקשר עם אירופה והגיעה אספקה ותגבורת צבאית. כמו כן היה נמל יפו לשער לעולי הרגל. שימוש מיידי היה לנמל כאשר הגיעו אליו אוניות עם הציוד הדרוש להקמת מגדלי המצור שהיו דרושים לכיבוש ירושלים. חשיבותו של נמל יפו נשמרה עד לכיבוש נמלי עכו וצור.

בשנת 1101 הגיע לנמל יפו צי של 32 אוניות מהנמל האיטלקי בג'נובה שסייע לצלבנים בכיבוש. הוא הביא עמו סוחרים ותושבים מהעיר והוענק להם רובע עצמאי.

בשנת 1191 הגיע ליפו מסע הצלב השלישי בראשות ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, וניצח את צבאו של צלאח א-דין. העיר נשארה בשלטון הצלבנים עד שפשטו עליה הממלוכים ב-1268.

בשנת 1227 במסע הצלב השישי, הגיע לעיר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והחל בביצור חומותיה. הוא הפסיק את הבנייה כאשר הוברר לו כי יהיה זה מכשול לכריתת ברית שלום עם המוסלמים. ב-1252 הגיע ליפו לואי התשיעי, מלך צרפת במסע הצלב השביעי והורה לשקם את החומות, לבנות 24 מגדלים ולהקים את המנזר והכנסייה הפרנציסקנים הצרפתיים ביפו, ואז חזר לצרפת.

במחצית השנייה של המאה ה-12 שגשגה יפו הודות לסוחרי פיזה. ב-1173 ביקר ביפו בנימין מטודלה ומצא בה יהודי אחד, המתפרנס מצביעה. היישוב היהודי גדל, בעלי המלאכה נזכרים כבעלי מונופול בייצור כלי זכוכית וחרס מצופה, שתפסו מקום חשוב בייצוא לאירופה.

ב-1268 כבש את העיר ביברס, הסולטאן הממלוכי של מצרים וסוריה. הוא הגלה את התושבים והרס את העיר.

התקופה העות'מאנית
שמאל|ממוזער|250px|מגדל השעון נבנה על ידי השלטון העות'מאני לרגל מלאת 25 שנים לשלטון הסולטאן עבדול חמיד השני. בנייתו הושלמה ב-1906.
ממוזער|שמאל|350px|שער ירושלים בחומות יפו העתיקה ומאחוריו "המצודה" באזור של רחוב יפת, לימים פינת רחוב מפרץ שלמה
העיר עמדה חרבה עד המאה ה-17, אז התיישבו בה נזירים פרנציסקנים נוספים והקימו בה אכסניה, במקום שבו נמצאת כיום כנסיית פטרוס הקדוש. העיר איבדה מחשיבותה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. מלחמות הפחות הביאו לחורבנה ולהרג רבים מתושביה.

בשנת 1776 כבשו את העיר צבאות "מוחמד בֶּךּ אבו דהב" הממלוכי, וטבחו בתושביה. לאחר מכן השתקמה העיר. ב-1799 צר עליה נפוליאון במהלך מסעו בארץ ישראל, כבש אותה, והורה לטבוח בחיילים הטורקים, שנכנעו ורוכזו בחוף יפו. 2,440 שבויים, בהם מושל העיר, אגא עבדאללה, הוצאו להורג. מגפות שפרצו בשל אי-קבורת הגופות הפילו חללים רבים בקרב תושבי העיר הנותרים ובקרב חיילי נפוליאון, ונפוליאון הורה להמית כל חייל שנדבק במגפה כדי למנוע את התפשטותה.

ב-1806 כבש את העיר סולימאן פאשה בעזרת מוחמד אבו נבוט, ובתמורה לכך מינה אותו סולימאן פאשה ב-1807 למושל יפו. אבו נבוט פעל רבות לפיתוח העיר. ב-15 שנות שלטונו שוקמה העיר, נבנתה והורחבה. נבנתה חומה לכיוון הים, שופצה חומת היבשה, נבנה שער ראשי במזרח העיר בשם: "שער ירושלים", שממנו יצאה הדרך הראשית אל ירושלים (כיום רחוב עולי ציון ואחריו דרך בן-צבי). מאחורי השער הוקמה: "מצודה". לצידו של השער הוצבו מספר תותחים. המצודה נבנתה מחדש ושתי מצודות נוספות הוקמו ליד הנמל, בגבעת יפו של היום. מסגד מחמודיה נבנה מחדש ברחבה המכונה היום כיכר השעון. מעמד העיר שוקם, והצרפתים והאנגלים שיכנו בה קונסוליות. ב-1818 הודח אבו נבוט, ובמקומו מונה בן אחיו של סולימאן פחה, צאלח מוצטפה בק, כשליט מחוז יפו. מסביב לחומה המערבית הוקם: "חפיר" (כיום כיכר השעון ורחוב יפת).

ב-1824 ביקר ביפו הנוסע היהודי דוד דבית הלל ותיאר את העיר ואת יושביה: "יפו היא עיר על שפת הים התיכון ובה קונסול אנגלי וקונסול צרפתי. היא עיר גדולה ויפה מאוד ומוקפת חומה, ובה מים טובים מאד ופירות משובחים. אני בעצמי לא הייתי בה, אבל ראיתי את פירותיה, והם תפוחי זהב ולימונים שכל אחד מהם גדול מאגרופו של אדם. הם בזיל הזול. והאבטיחים גדולים מאוד וביניהם אבטיחים שאין איש אחד יכול לשאתם. הם אדומים ומתוקים כמיני מתיקה. אין יהודים יושבים ביפו. כמעט מחצית התושבים נוצרים הם. כל יהודי או נוצרי הבא לשם בפעם הראשונה בדרכו ירושלימה חייב לשלם חמישים גרוש לסוכן עדתו שבירושלים, מלבד אירופי או שיש בידו פקודה מהשלטון או הפחה… מושל יפו הוא בדרגת מתסלם הכפוף לפקודת הפחה מעכו".

ב-1831 השתלט השליט המצרי אברהים פחה על העיר ללא קרב. יפו שימשה לקשר עם מצרים, מרכז לחילותיו, ובה נגבו מיסים. פחה ביקש להפוך את ארץ ישראל לאזור התיישבות מצרי ובבוסתנים שסביב יפו קמו שכונות ערביות מוסלמיות של מהגרים ממצרים. כך התיישבו באזור המרזבה כ-12,000 מהגרים מצרים שהגיעו עם הצבא המצרי. המהגרים התפזרו גם למחוזות עזה וחיפה. הם הקימו שכונות או כפרים קטנים בשם "סכנאת" וכך נבנו בסביבת יפו סכנת דנייטה (בין רחוב הרצל וסלמה), סכנת אל דרוויש (גבעת התמרים), סכנת אבו כביר, סכנת אל מוצרייה (מנשייה), סכנת שיח' אברהים (עג'מי) וסכנת חמד (דרום רחוב הרצל). יחסו של פחה לנוצרים היה סובלני, כדי להשיג את תמיכת מעצמות אירופה בשלטונו. הוא התיר למעצמות זרות להקים בעיר מוסדות דת וחינוך. האוכלוסייה המוסלמית התנגדה לגישתו ומרדה בשלטון המצרי, והשלטון חזר לממשל העות'מאני.

משנת 1840, לאחר עזיבת המצרים, שלט בעיר "קאימקאם" (ממלא מקום), מושל מטעם הפחה של ירושלים. ב-1854 ירד בה שלג.

לדברי ויליאם פרנסיס לינץ', בשנת 1848 מנתה אוכלוסיית יפו כ-13,000 נפש: 8,000 מוסלמים, 2,000 יוונים, 2,000 ארמנים, 700 מרונים וכ-300 יהודים. אולם אוכלוסיית העיר בשנת 1860 נאמדת בכ-6,250 נפש: 4,475 מוסלמים, 1,375 נוצרים ו-400 יהודים.

באמצע המאה ה-19 עדיין היה ליפו שער אחד בלבד. בשנת 1869 נפרץ פתח חדש בחומה והושלם לאחר שנתיים בחומה המזרחית, הפתח החדש נקרא בשם:"השער החדש". ב-1868, ובשנים שאחריה, פורקו, וגם נהרסו, חומות העיר. בתוואי החומה, והחפיר, הוקמו בתים רבים וחנויות, תוך שימוש משני באבני החומה. המצודה הצפונית נהרסה חלקית ועל ההריסות נבנה בית החולים הצרפתי של האחיות סנט ג'וזף. העיר התפשטה דרומה וצפונה (ממזרח לה היו בוסתנים). בדרום החלו להיבנות שכונת עג'מי וג'באליה (כיום גבעת עלייה) ובצפון הוקמה שכונת מנשייה.

ב־1871 הוקמה ביפו עירייה. בתחילה מונו למועצת העירייה ארבעה מוסלמים וארבעה נוצרים, אולם לאחר פניית הקונסולים, מונו גם שני נתינים זרים, ובעקבות פנייתו של ראש כל ישראל חברים ביפו צורף אליה גם נציג יהודי.

אוכלוסיית העיר בשנת 1880 נאמדת בכ-10,000 נפש: 6,730 מוסלמים, 2,070 נוצרים ו-1,200 יהודים. בשנת 1886 דווח שמספר תושבי יפו היה 17,000 נפש. אוכלוסיית העיר בשנת 1900 נאמדת בכ-30,000 נפש: 18,000 מוסלמים, 7,200 נוצרים ו-4,800 יהודים.

הבחירות הראשונות בעיר נערכו ב־1913.

ההתיישבות האמריקאית והגרמנית
שמאל|ממוזער|250px|בית עץ מהמושבה האמריקאית, שעבר שחזור
ספינות קיטור שהגיעו לנמל הביאו מתיישבים חדשים, טמפלרים מארצות הברית ומגרמניה.

הקבוצה הראשונה הגיעה ב-1852, ובראשה קלורינדה מינור מפילדלפיה. אנשיה קראו ליישובם "הר התקווה" (Mount Hope). היישוב התקיים חמש שנים ונעזב. ניסיון התיישבות נוסף היה בהקמת "חוות מודל פרם", על ידי נוצרי שביקש להקים משק חקלאי לדוגמה. מבנה החווה שוחזר ומצוי היום בחצר משרדי חברת החשמל בתל אביב.

בשנת 1865 ניסו חברי "כנסיית המשיח" (אנגלית: Church of Messiah), בראשות א. אדמס וי. ג'ייקובס, להתיישב ביפו כדי "לעזור לבנות את בית המקדש". הקבוצה כללה 158 נוצרים ממדינת מיין בארצות הברית, שהביאו עמם לוחות עץ לבניית בתים. חלק מהבתים שוקמו ומשמשים לאכסון עד היום. התיישבות האמריקאים עודדה את היהודים, שקיוו כי תשפיע לטובה על היישוב היהודי, אך המושבה נעזבה ב-1868.

אחריהם הגיעו גרמנים. תחילה הקימו שכונה זעירה בשם "ולהאלה", בדרך יפו-תל אביב של היום. אבל את מרכזם הם בנו במקום שבו הייתה המושבה האמריקאית.

בשנת 1878 הצטרף אליהם ציר רוסיה ביפו, הברון פלאטון פון אוסטינוב, שהתגורר ביפו עד 1913. ב-1895 הוא פתח את "מלון פארק", שמבנהו עומד על תלו עד היום. בנובמבר 1898 התארח בבית המלון וילהלם השני, קיסר גרמניה בביקורו בארץ ישראל. הברון היה חובב עתיקות ובחצרו נאספו מצבות בית העלמין היהודי שהתגלו באבו כביר. הוא נטע גן עצי פרי, שנתן השראה לטמפלרים, שהחלו לגדל פרי הדר בפרדסים במושבות שרונה ווילהלמה ושיווקו את תפוזיהם דרך נמל יפו במותג "Jaffa Oranges" הקיים עד היום.

חידוש הקהילה היהודית

שמאל|ממוזער|250px|שלט מחוץ לבית הכנסת היפואי לעולי לוב
שמאל|ממוזער|230px|חותמת הקהילה היהודית של יפו
230px|ממוזער|הרב יהודה מרגוזה יליד סרייבו עלה לארץ ישראל ב-1801 ולימים שימש כרבה של יפו
ממוזער|250px|בית הכנסת המרכזי ביפו
ממוזער|250px|שער בית הקברות היהודי הראשון ביפו
בשנת 1740 הקים ועד פקידי קושטא בסמוך לנמל יפו אכסניה ליהודים העולים לרגל לירושלים, ואשר היה החאן היהודי היחיד שפעל בעיר עבור עולים יהודים. המבנה נודע גם בשם "בית זונאנה" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה. בין המזכירים את המקום נמצא החיד"א, שביקר במבנה ב-1757, עם זאת, כעבור מספר שנים השתלטו ערביי יפו על המבנה, והתירו ליהודים להתפלל בו רק בשלושה ימים בשנה. מאוחר יותר נאסר על היהודים לעשות בו שימוש כלל ועיקר. במשך השנים שימש המבנה לצרכים שונים, כולל בית חרושת לסבון, אך האוכלוסייה הערבית המשיכה לכנותו "הבית היהודי". המקום חזר לבעלות יהודית רק לאחר מלחמת העצמאות לכשהוקם בו בית הכנסת לעולי לוב. בשלהי המאה ה-18 פקדו את העיר מלחמות תכופות ומגפות מה שהביא לדלדול הקהילה היהודית.

שמאל|ממוזער|250px|חוף יפו, 1837
שמאל|ממוזער|250px|יפו, בסביבות שנת 1899
שמאל|ממוזער|250px|יפו בציור של האמן האמריקאי הארי פן, 1908

בשנת 1825 נתמנה הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה מטעם רבני ירושלים כנציגם ביפו לקבל את פני העולים היהודים. בימים ההם לא היה ישוב יהודי ביפו והיהודים שעלו דרך נמל יפו לא פעם סבלו בגלל חוסר עזרה יהודית. ישיבתו של הרב בבדידות, בעיר שאין בה יהודי אחר לא הייתה נוחה ונעימה כל עיקר, ואפילו אם עלה מפעם לפעם לשבת קצת בירושלים. בשנת 1829 השפיע הרב על 12 הניצולים של אוניית עולים יהודים ממרוקו שטבעה ליד עכו להיות היהודים הראשונים להצטרף אליו ולהתיישב ביפו. במשך הזמן התלקטו עוד יהודים ליפו והקהילה כללה הן אשכנזים והן ספרדים.

בשנת 1832 תחת שלטון מוחמד עלי, שהגביר את הביטחון הפנימי בארץ, החל היישוב היהודי ביפו לגדול. ב-1834 רכשה הקהילה חלקת שדה בעיר בכדי להקים בו בית עלמין יהודי.

לפי מפקד שערך משה מונטיפיורי ב-1839, היו ביפו 122 יהודים. אליהם הצטרפה ב-1840, גם חלק מקבוצת העולים ממרוקו ואלג'יר שעלתה בראשות אברהם שלוש. ב-1848 דיווח ויליאם פרנסיס לינץ' כי ביפו 300 יהודים.

בשנת 1842 רכש הרב יהודה מרגוזה, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון, צפונית-מזרחית ליפו, כיום שכונת מונטיפיורי ומגדלי עזריאלי. הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים. בשנת 1853, שלח הרב יהודה מרגוזה מכתב למשה מונטיפיורי, השריף של לונדון, וכתב: "בחסד האל, הריני מצהיר בזה, שאני הישראלי הראשון שבא הנה ליפו אחד משבט דן... אני התחלתי יחידי לעבד את האדמה על-ידי נטיעת גן, כפי שאני עומד לספר לכבודו, ואילו יכולתי לבצע את תוכניתי, הייתי גורם לכך שיהודים אחרים היו עושים כמוני, לפי הדוגמה שלי. אלא שידוע לכל אחד, שההתחלות של כל דבר חדש קשות מאוד הן, ואף הישמעאלים כאן השתוממו לראות יהודי מעבד את האדמה... אעשה ככל שביכולתי לעודד עבודת אדמה בין אנשי קהילתי מונה שבעים משפחות. כל זה נכתב על ידי הרב הנמצא כאן, והוא הפקיד הממונה על היהודים המתפללים לאל לשלומך. רפאל יהודה מנחם לוי, יפו 28 ביולי 1853". יהודה מרגוזה המשיך להנהיג את הקהילה עד מותו בשנת 1879.

בשנת 1856 אחרי מלחמת קרים וקביעת ההסדרים לגבי השליטה על כנסיית הקבר בירושלים, נחתמו הסכמים בין מעצמות אירופה לבין האימפריה העות'מאנית על הנהגת משטר הקפיטולציות, שסיפקו ביטחון פיזי לאזרחים הזרים שבאו לתחום האימפריה. כך גדל מספר עולי הרגל הנוצרים לארץ הקודש, שרובם הגיעו דרך נמל יפו. העיר זכתה להתפתחות כלכלית ופיזית מהירה. היא הייתה זירה של התערבות אירופית מתעצמת, דבר שבא לידי ביטוי בהקמת נציגויות קונסולריות, כנסיות, בתי-ספר, שירותי-רווחה ומוסדות-מסחר. בעקבות ריבוי עולי הרגל והגידול במסחר החליטו מספר ירושלמים, ובראשם חיים אמזלאג, להשתקע ביפו. בעקבותיהם ירדו לעיר אשכנזים נוספים וכך נוסדה העדה האשכנזית ביפו.

ב-1863 החלה הקהילה היהודית ביפו להתמסד. הרב יהודה מרגוזה יזם את הקמת "ועד העיר יפו". פעולתו הראשונה הייתה הקמת סניף של "כל ישראל חברים", שנשיאו היה אמזלאג. ב-12 במרץ 1868 ייסדה החברה בעיר בית-ספר לבנים. בשנת 1866 הקים ר' חיים שמואל שמרלינג, מן האשכנזים, יליד חברון, את עמילות המכס שמרלינג. בשנת 1869 החלו לנסוע לירושלים בעגלות רתומות לסוסים במקום על חמורים. בעגלה הראשונה שעלתה לירושלים נסע פרנץ יוזף הראשון קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית. במסע הקיסר חנכו את הדרך החדשה לעיר ואת הקמת פונדק הדרכים בשער הגיא. כך החלה תנועה ערנית של נוסעים ותיירים במסלול יפו-ירושלים: תוך שש שנים נסעו בדרך לירושלים חמישים עגלות. בין השנים 1868–1879 גדלה אוכלוסיית העיר ונהרסו החומות שהקיפו אותה.

עיתון המגיד מפרסם בי"ד טבת תרמ"ח (1887) על ידי לייב ישעיהו ראובן'ס את הכתבה הבאה: "עובדות ומספרים על יפו", ובהמשך הידיעה: "זאת העיר יפו העומדת על חוף הים התיכון, אשר לפני ארבע או חמש שנים עוד לא נמצאו בה אך כעשרה יהודים אשכנזים כדי לצרפם למניין, בה תשב עתה קהילה לא קטנה מאחינו האשכנזים, והא לך מספרים אשר אספתי על מכסת בעלי המלאכה והסוחרים אשר בתוכה: חרשי עץ - 24, חרשי ברזל ומסגרים - 6, חייטים - 10 (בתוכם שלושה שיש להם חנויות גדולות), מנגנים על הכנור - 3, סנדלרים - 5, בעלי ריחים של קיטור - 2, שוחטים ובודקים - 2, בעלי עגלות ועגלונים - 20, רוקחים - 5, דרעקסלער - 2, כורכי ספרים - 2, מעבדי עורות - 2, מפתח אבנים ומתכות - 1, מסתתי אבנים - 3, סופר סת"ם - 1, מתקני מורי שעון - 7, מחזיקי בתי אכסניא - 5, חנויות שונות - 20, והעוסקים בהן - 45, אופים - 2, בית חרושת לעשית בורית - 1, בתי משרפי יין - 2, בית עשית מאקאראגאן - 7, עושי כובעים, ונוסף על כל אלה בית-המסחר הגדול אשר להאדון הנכבד הערצענשטיין כי בביתו בית-חרושת המעשה לעשית נרות סטערין, ימצאו רבים מאחינו את לחמם לנפשם".
ממוזער|מבט על יפו מכיוון הים, 1911
העיתון החבצלת מדווח בז' כסליו תרמ"ט (1888), "מועדון אכסקלוסיבי ביפו", ובהמשך הכתבה: "לפני איזו שבועות נפתחו ביפו שתי בתי מרזח ! האחת יהודית, מבעל בית-המלון "אשל ירושלים", הוא האדון הנכבד ר' ליפא קאמעניץ, הנודע בכישרונו הנפלא בהערכת בתים כאלה, כחוק בתים כאלה באייראפא, והשנית כונן האדון באסט הצרפתי עבור "צרפתים. האדון באסט לקח נער עברי אחד ושמו אברהם לנדא לשרת שם.

בשנת 1887 הוקמה השכונה היהודית הראשונה בפרברי יפו, נווה צדק ובשנת 1890 – השנייה, נווה שלום. בהמשך הוקמו שכונות נוספות, בהן שכונת שבזי, שעתידות היו להיכלל בתל אביב כשזו הוקמה ב-1909.

יהדות יפו הייתה לקהילה מגובשת בשנות השמונים של המאה ה-19. בתחילה נבחר יהודה ליב חפץ, מהקנאים שבחוג הרב יהושע לייב דיסקין, כרב העיר, אך לאחר שישה חודשים שב לירושלים. אחריו נבחר הרב נפתלי הרץ הלוי, גם הוא ירושלמי מחוגו של דיסקין, ונשאר בתפקידו עד מותו בי"ב בסיוון תרס"ב. עוד קודם לכן פרשו מן הקהילה חלק מהחסידים אשר הביאו לעצמם רב נפרד בשנת תר"ס-1900, הרב הוא רבי שניאור זלמן סלונים. אברהם יצחק הכהן קוק היה רב העיר מתרס"ד עד תרע"ט, על אף שבפועל לא נכח בעיר החל משנת תרע"ד, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.

שמאל|ממוזער|250px|מגדלור יפו
שמאל|ממוזער|250px|תחנת הרכבת יפו
ב-1889 דווח מרדכי בן הלל הכהן שביפו כ-2,000 יהודים.
ב-1890 חיו בעיר 16,000 איש, מהם 2,700 יהודים: 1,100 ספרדים ו-1,600 אשכנזים. בעיר היו אז שלושה בתי מלון, וקונסוליות של עשר מדינות. בקרבת העיר היו 300 פרדסים, שמהם נשלח פרי הדר רב לחו"ל. באותה שנה עברו בנמל יפו 399 אוניות קיטור ו-554 אוניות מפרש. דרך עתיקה הובילה מן הנמל אל ירושלים, שבחומתה היה קבוע שער יפו. דרך זו הייתה במאה התשע עשרה לרחוב משגשג, שבו הוקמו בתי הארחה ובתי תפילה. בשנים אלו היה נמל יפו מרכז לבואם של עולי העליות הראשונות לארץ ישראל. היזם הירושלמי יוסף נבון האמין כי קו רכבת בין ירושלים לשפלת החוף יניב רווח גדול. ב-28 באוקטובר 1888 קיבל נבון זיכיון להנחת מסילת רכבת מיפו לירושלים ולהפעילה במשך 71 שנים. המסילה נמתחה מתחנת הרכבת יפו עד תחנת הרכבת ירושלים. מסילת הרכבת יפו–ירושלים הושלמה באוגוסט 1892. ב-26 בספטמבר 1892 יצאה הרכבת הראשונה מיפו לירושלים כשהיא עטורה בדגלי האימפריה העות'מאנית. משך הנסיעה בקו החדש היה כארבע שעות.

באוקטובר 1898 ביקר בעיר בנימין זאב הרצל. בתקופה זו ישבו ביפו 32,000 תושבים, מהם 3,000 יהודים. ב-26 ביולי 1903 נפתח ביפו סניפו הראשון של "בנק אנגלו-פלשתינה", לימים "בנק לאומי" (הבנק העתיק את עסקיו לתל אביב ב-1921) בקרן הרחובות שדרות ירושלים מספר 1 פינת רחוב אילת 2 ורחוב אפ"ק (אנגלו פלסתינה קומפני) מספר 1. ב-1905 ייסדו ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן ואשתו, פניה לבית ברומר, את "הגימנסיה העברית" ביפו. תחילה למדו בגימנסיה 17 תלמידים. לאחר שעלה מספר התלמידים עבר בית הספר לנווה שלום. בשנת 1909 הועברה הגימנסיה לרחוב הרצל בתל אביב ואז נקראה הגימנסיה העברית "הרצליה", על שם בנימין זאב הרצל. השפעתה של הגימנסיה העברית על הקהילה היפואית ומחוצה לה דרבנה את חרדי יפו, בעידוד הרב יהודה לייב פישמן מימון, ליזום הקמת מוסד דתי מקביל. מימון ביקר בארץ ישראל בקיץ תרס"ח 1908 והמליץ לאנשי "המזרחי" להעניק חסות לבית ספר "תחכמוני", כיוון שראה בבית הספר בלם פוטנציאלי להתפתחות הגימנסיה. עם הקמת תל אביב עבר בית הספר לרחוב לילינבלום.

ב-1907 התגוררו ביפו כ-8,000 יהודים מתוך 40,000 תושבים. יפו הייתה מרכז המושבות היהודיות בארץ ישראל. אליה הגיעו היהודים מהגולה וממנה פנו למושבות הראשונות. ביפו קיבלו את המידע על קרקעות שעמדו למכירה ועל מקומות עבודה פנויים. פעילות זו התרכזה סביב חאן מנולי, אכסניה לעוברי אורח בבעלות ארמני בשם מנוּלי. הייתה זו תחנה מרכזית של העגלות שנסעו למושבות הראשונות. אליה הגיעו בני המושבות ליפו לשם קניית מוצרים ושיווק תוצרתם. אל החאן הגיעו גם העולים החדשים ובו פגשו סוחרי קרקעות. משה סמילנסקי כינה את החאן "מרכז המושבות ביפו". בסביבתו היו גם מוסדות שסייעו לקליטת העולים: ועד חובבי ציון והמשרד הארצישראלי.

בשנת 1908 פרץ גל מעשי איבה נגד יהודים. ביפו, בניגוד ליתר הערים, לא חיו היהודים ברובע נפרד, אלא בקרב האוכלוסייה הערבית והנוצרית. בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים השתנו היחסים בין הקהילות. באותה תקופה החלו גם להתפרסם עיתונים אנטי-ציוניים. היה זה אות שבישר את הידרדרות היחסים בין שתי האוכלוסיות ב-1921.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו בעיר כארבעים וחמישה אלף תושבים, ובהם כ-15,000 יהודים. העיר שימשה מרכז לבאים לארץ. היו בה אכסניות רבות לעולים, ותעסוקה רבה שסיפקו הפרדסים, הנמל, ותנועת התיירים המתמדת. ב-30 במרץ 1917 (ז' בניסן – שבוע לפני חג הפסח) גירשו הטורקים את תושבי יפו, יהודים כערבים (ראו: גירוש תל אביב), בשל החשש כי הבריטים יכבשו את העיר. תושבי יפו הערבים יצאו לכפרים שבסביבת העיר וחזרו לבתיהם במהרה.

תקופת המנדט הבריטי
ממוזער|250px|הסראיה ב-1918
ממוזער|464x464 פיקסלים|יפו בתוכנית החלוקה – מובלעת בשטח המדינה היהודית
ממוזער|250px|מימין לשמאל: שבתי לוי (ראש עיריית חיפה), עומר אל-ביטאר (ראש עיריית יפו), הנציב העליון הרולד מקמייקל, מוסטפא אל-ח'אלידי (ראש עיריית ירושלים) וישראל רוקח (ראש עיריית תל אביב), 1942
שמאל|ממוזער|250px|תחנת טרנספורמציה שהוקמה ברחוב יפת בשנת 1923 בתכנונו של האדריכל אלכסנדר ברוולד – כיום ב"גן השניים"
ב-16 בנובמבר 1917 כבשו הבריטים את העיר. לאחר ששבו אליה רבים מתושביה היהודים שהתפזרו לשאר חלקי הארץ ולמצרים, נמנו 8,740 יהודים ביפו ועוד 1,248 בתל אביב.

פרעות ביהודים בשנים 1920–1921 הביאו לבריחת התושבים היהודים שהתרכזו עתה בתל אביב שהפכה למרכז העירוני היהודי החשוב ביותר. תחילתן של פרעות תרפ"א במצעד שנערך ביפו ב-1 במאי 1921 והפך להתפרעות-דמים: בין היתר התנפלו הפורעים על "בית העולים" בעיר, והרגו ביושביו. בהרוגים בפרעות היה גם הסופר יוסף חיים ברנר אשר נרצח עם חמישה מחבריו סמוך לבית הקברות המוסלמי "שייח מוראד", כיום דרך קיבוץ גלויות בתל אביב.

במפקד 1922 מנתה אוכלוסיית העיר 32,523 נפש: 20,621 מוסלמים, 6,808 נוצרים ו-5,087 יהודים. בסוף אותה שנה חיו בתל אביב כ-15,000. ב-1927 חיו בתל אביב כ-38,000 איש. בתחומי העיר יפו נותרו כמה אלפי יהודים, שרובם התרכזו בשכונות על הגבול עם תל אביב. יפו הערבית הייתה כמעט ריקה מיהודים. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 היו בשתי הערים יחדיו כ-80,000 איש. במפקד 1931 מנתה אוכלוסיית העיר 51,866 נפש: 35,506 מוסלמים, 9,132 נוצרים ו-7,209 יהודים. בשנת 1936 היו ביפו 50,000 תושבים, מתוכם 10,000 יהודים, לעומת 130,000 תושבים בתל אביב.

המרד הערבי הגדול ("מאורעות תרצ"ו") הפתיע את היישוב. ארבעה ימים לפני פריצתו הותקף רכב יהודי ובהלוויית אחד ההרוגים הותקפו הולכי רגל ערבים. ביפו הופצה שמועת שווא, כאילו היהודים רצחו ארבעה ערבים. ב-19 באפריל 1936 הוכרזה שביתה כללית בנמל יפו, ואחריה החלו אירועי הדמים בארץ. לאחר זמן מה נאסף המון ערבי נזעם ליד בית הסראייה ותקף יהודים. גם תושבי השכונות שבגבול תל אביב ויפו, נווה שלום, שכונת שפירא ושכונת התקווה, הותקפו בבתיהם ומן המארב. במסגרת השביתה הכללית הושבת גם נמל יפו לשישה חודשים, דבר שנתן תמריץ לפתיחת נמל תל אביב.

כדי לדכא את המאורעות ביפו, העיר הראשונה שבה פרצו מהומות, הכינו הבריטים את "מבצע עוגן", במטרה להשתלט על מרכז העיר תוך פיצוץ מאות בתים, חלקם מהאוויר, כדי לפלס דרכים בשטח העירוני הצפוף. נתיבים אלו הם דרכי המעבר המודרניות של העיר העתיקה.

ב-1946 מנתה אוכלוסיית העיר 101,580 נפש: 43,930 מוסלמים, 30,820 יהודים ו-16,800 נוצרים.

במאי 1947 מינה האו"ם את ועדת אונסקו"פ, "הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל", לדון בשאלת ארץ ישראל. הנציב העליון הבריטי שאל את אמין אל-חוסייני, מנהיג ערביי ארץ ישראל, האם יתמכו הערבים בתוכנית החלוקה אם תשונה ההצעה כך שיפו תישאר בידי הערבים, אך זה סירב נחרצות. עם פרסום המלצות הוועדה החלה המערכה על יפו.

סירובו של המופתי התבסס על כך שיפו הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר של האוכלוסייה הערבית בארץ. ישבו בה חלק גדול ממערכות העיתונים והמוסדות המפלגתיים הערביים וגם הריכוז המתקדם ביותר של האוכלוסייה. בינתיים עקבה "ההגנה" אחר הלך הרוחות בעיר. בסתיו 1947 ביצרה "ההגנה" עמדות בשכונות הדרומיות של תל אביב, שגבלו ביפו, ואיישה אותן במגויסים.

בספטמבר 1947 התבקשה משלחת ארצות הברית לאו"ם "לעשות הכל כדי שתמצא פתרון לבעיית ארץ ישראל". כך הוצע כי יפו, שאמורה הייתה להיכלל במדינה היהודית, תהיה מובלעת השייכת למדינה הערבית. ואכן, כך נקבע בסופו של דבר בתוכנית החלוקה, על אף שהתנאי לא התקיים: הערבים לא ראו במחווה "פתרון לבעיית ארץ ישראל". לקראת ההצבעה באו"ם על החלטת החלוקה הקים הוועד הערבי העליון, המוסד העליון של ערביי פלשתינה, "ועד לאומי" למען ניהול המאבק.

המערכה על יפו
יום לאחר החלטת האו"ם נרצח יהודי בגבול תל אביב יפו. אחריו נפגעו יהודים רבים נוספים מצליפות, בעיקר ממבנים גבוהים מסביב לתל אביב, דוגמת מסגד חסן בק, לעבר חלקים של רחובות הרצל, העלייה ואלנבי שהיו חשופים לאש הצלפים. פעילות המסחר בתל אביב עברה למרכז העיר. בהמשך הצטרפו מתנדבים מעיראק לצלפים מהמינרטים (צריחי המסגדים) וגם כבשו בתים נטושים באזורי ספר. "ההגנה" העריכה כי הצלפים הם אנשי צבא לשעבר ואנשים שאומנו במיוחד. בין דצמבר 1947 לאפריל 1948 נפגעו למעלה מ-1000 מתושביה היהודים של תל אביב, מהם כ-170 הרוגים. כ-17,000 מתושבי השכונות שגבלו ביפו, נאלצו לברוח למרכז תל אביב וצפונה. הצליפות מיפו הובילו לפעולות נגד, ואלה בוצעו בחלקן על ידי האצ"ל והלח"י.

תושבי יפו היו מפולגים: חלקם תמך במופתי וחלקם היו נגדו. הזרים שהיו בעיר, ופגעו באוכלוסייה האזרחית, תרמו להורדת המורל ברחוב הערבי. הם הבחינו היטב בסכנה הצפויה. וכך כתב העיתון היפואי "א-דיפע" במאמר ראשי: "לשרתוק ניתן הכל מה שביקש...הוא קיבל את יפו, המוקפת חומה של אדמות יהודיות ומוצפת נחשול של איבה יהודית". יפו הייתה נחותה צבאית: הדרכים לעיר היו בשליטה יהודית, ותושביה הערבים ללא פיקוד צבאי מסודר או מטרת לחימה מוגדרת. אם כי הם קיבלו סיוע עקיף מערביי רמלה ולוד שחסמו את הדרך לירושלים בפני היהודים, ומערביי סלמה ויאזור, שתקפו את השכונות המזרחיות של תל אביב.

בסוף שנת 1947 היו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כחמשת אלפים איש. מיד לאחר 29 בנובמבר 1947 החלו ערביי אבו כביר לפגוע בתחבורה לירושלים ולמושבות הדרום עד שנאלצו לסלול כביש עוקף. הערבים המשיכו לירות ולצלוף מאבו כביר על רחוב הרצל, שכונת שפירא ושכונת פלורנטין. עם תחילת מעשי האיבה בין אנשי מיליציה מיפו לבין חברי ארגוני המחתרת מתל אביב, החלה יציאתם של ערבים מיפו. כבר ב-2 בדצמבר דווח על יציאתם משכונות הספר מנשיה ואבו כביר, בעיקר אל מרכז העיר אך גם ליישובים ערביים אחרים. היציאה ההמונית של תושבי שכונות הספר השפיעה גם על התושבים האחרים בעיר. ב-8 בדצמבר הותקפה לראשונה שכונה בתל אביב באופן מאורגן ובכוחות גדולים. 300 ערבים מיפו ומסלמה תקפו את שכונת התקווה: 32 צריפים עלו באש, 300 אנשים נשארו ללא קורת גג ו-2,500 תושבים ברחו מהשכונה. אולם הערבים לא ניצלו את הצלחתם בשל עיסוקם בביזה. רבים מתושבי יפו, שכלכלתם התבססה על גידול וייצוא פרי הדר, ביקשו להפסיק את הפעולות הצבאיות לפחות בתקופה זו של השנה. ב-9 בדצמבר, יום אחרי הקרב ב"שכונת התקווה", נחתם הסכם בין ראשי הערים להחזיר את השקט למשך עונת ההדרים.

ב-13 בדצמבר פשט האצ"ל לראשונה על יפו. רוב הכוח היה משכונת התקווה ומכרם התימנים. היו חדירות יבשתיות ליפו ונחיתה מהים בחוף מנשייה ובנמל יפו. אירועי החודש הראשון ללחימה הוכיחו שתושבי תל אביב אינם ערוכים להגנה ותושבי יפו לא היו מוכנים כלל לבאות: הנמל הושבת והפרדסים לא טופלו. הבריטים העריכו כי אנשי "ההגנה" ינסו לגרום לבריחת הערבים מיפו ומחיפה כדי לאכלס את בתיהם ביהודים. הש"י קבע כי יוקרת "ההגנה" בעיר מעטה, בהיעדר תגובה מספקת על הפרעות.

בית הממשלה הטורקית ביפו (בית הסראייה) היה מסמלי הממשל, בין השאר הודות למיקומו במרכז המנהלי של העיר – כיכר השעון. בבניין שכנו משרדי "הוועדה הלאומית של החוסיינים", ששימשה מרכז פיקוד לכל הכנופיות שפעלו באזור תל אביב וקיבלה הוראות ישירות מחאג' אמין אל-חוסייני – מנהיג ערביי ארץ ישראל. ב-4 בינואר 1948 הביאו אנשי לח"י לקרבת המבנה מכונית תופת ופוצץ אותה. בפיצוץ נהרגו עשרה ונפצעו למעלה ממאה, בהם חברי ה"ועדה הלאומית", ובתושבים אחזה בהלה. מושל המחוז הבריטי דיווח על כך לנציב העליון, הצבא סגר את מבואות העיר והשאיר רק מוצא אחד פתוח לשאר חלקי הארץ.
לפיצוץ בניין העירייה הייתה השפעה עצומה בערעור המורל של התושבים. השירותים העירוניים התמוטטו והיה מחסור חמור במזון. בריחתם של בני מעמדות הביניים והמעמד העליון הביאה לסגירת בתי עסק ובעיר פשטה אבטלה, שהחמירה עוד יותר משום שבהשפעת מעשי האיבה חדלו מעסיקים יהודים להעסיק עובדים ערבים.

בסוף ינואר הגיעו לעיר קבוצות לוחמים מצבא ההצלה הערבי שכללו מתנדבים עיראקים ובוסנים שלקחו עליהם את האחריות להגנת העיר.

שמאל|ממוזער|220px|הנפת דגל ישראל על מגדלור יפו מיד לאחר כיבושה
כיתורה של יפו החל בכיבוש שכונת אבו כביר, ששלטה על הכניסה היחידה לעיר. הכיתור הושלם בשלבים: ב-12 בפברואר 1948 נפרצה הדרך אל מפקדת הערבים במרכז השכונה. "ההגנה" נסוגה עם שני הרוגים. ב-12 במרץ 1948 הופעלו לראשונה מרגמות "דוידקה" והפגיזו את אבו כביר. השפעתם הפסיכולוגית של העשן וקולות הנפץ גרמה לערבים לנטוש את העמדות, וביפו נפוצו אגדות ומעשיות על "הפצצות המעופפות" ועל "פצצות האטום" שהם הנשק הסודי של היהודים. ב-31 במרץ 1948 חודשה ההתקפה על אבו כביר. בשלהי אפריל 1948 נטשו כל התושבים והלוחמים את אבו כביר. המעבר ליפו היה תלוי בנוכחות כוחות שיטור בריטיים.

ההגנה המתינה לשעת כושר להשלים את כיבוש יפו. ניתוק יפו משאר חלקי הארץ קבע את גורל העיר ונותרה רק שאלת העיתוי. האצ"ל החליט לא להמתין ופתח במתקפה על יפו ב-25 באפריל 1948, בניסיון לנתק אותה מהשכונה הצפונית שלה מנשייה שחצצה בין יפו לבין תל אביב. במהלך ההתקפה הומטרה אש מרגמות על יפו במשך שלושה ימים רצופים. ביום השני להפגזות נחתו על מרכז יפו תשע טונות של חומר נפץ. מטרות ההפגזה, לפי תדרוכו של עמיחי פאגלין, היו "למנוע תנועה צבאית סדירה בעיר, לשבור את רוחם של חיילי האויב ולגרום אנדרלמוסיה באוכלוסייה האזרחית, כדי שתקום בה תנועת בריחה המונית". הפגזת המרגמות יצרה בהלה בקרב הצוות הרפואי של יפו, וחלקו נטש את בית החולים ונמלט מהעיר. כוחות האצ"ל נתקלו בהתנגדות ערבית שגובתה בעזרה צבאית מסיבית של כוחות בריטיים שהוזרמו לעיר. הבריטים דרשו מהאצ"ל לפנות את השכונה, ובמשא ומתן עם "ההגנה" והבריטים סוכם, כי "ההגנה" תיכנס לשכונה והבריטים יקבלו את יפו תחת חסותם ויפרידו בין היהודים לערבים.

מבצע חמץ הביא לסיום המערכה על יפו. הוא החל בעקבות התקפות של האצ"ל על שכונת מנשייה. כך החלה הנטישה של תושבי יפו אשר נמשכה עד ל-13 במאי 1948 עם כניעת האוכלוסייה הערבית.

כוח "ההגנה" מחטיבת אלכסנדרוני החל לכתר את יפו ב-28 באפריל 1948, כדי להשתלט על מבואותיה המזרחיים והדרומיים של תל אביב. ההנחה הייתה שכיתור יפו יביא לכניעת תושביה מבלי שיגרור התנגשות עם הכוחות הבריטיים. ב-30 באפריל הוכרע הקרב ומפקד "צבא ההצלה" בעיר נמלט ממנה בדרך הים. כדי למנוע את עזיבת התושבים, הטילה "הוועדה הלאומית הערבית" ביפו מס מיוחד על היוצאים. לאחר שהעזיבה לא קטנה, איימה המליציה העירונית בהחרמת רכוש העוזבים ואף בעונש מוות. למרות זאת, רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה. בתחילת מאי כבר נמלטו מיפו 65,000 מתוך 70,000 תושביה.

ב-13 במאי חתמה ועדת החירום הערבית של יפו על הסכם כניעה עם "ההגנה", וב-14 במאי עזבו את העיר המשטרה והצבא הבריטיים. מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, 1400 מהם גברים, מכל שכבות החברה. כיבוש יפו מתואר במספר יצירות של סופרים פלסטינים, בהם ע'סאן כנפאני ("ארץ התפוזים העצובים"), סמירה עזאם ("תרועות"), ומוחמד סעיד אל דין אל איראני ("כיכר לחם").

לאחר הקמת מדינת ישראל
שמאל|ממוזער|250px|בניין ארמון הממשלה העות'מאנית - בית הסראייה וכיכר השעון לאחר שיפוצם
ב-13 במאי 1948 נותרו ביפו 3,665 מוסלמים בלבד. בקרבות ביפו ערב קום המדינה, נפגעו בתים רבים וחלק נהרסו כליל. רוב התושבים הערבים נמלטו ויפו העתיקה הייתה לעיי חורבות. הבתים הריקים שנותרו על כנם יושבו ביהודים. קצינים ואנשי צבא אחרים נכנסו ביולי/אוגוסט 1948 ליפו שהוגדרה כשטח צבאי ותפסו לעצמם בתים. בימי העלייה ההמונית שלאחר הקמת מדינת ישראל יושבו עולים רבים ביפו. חלקם השתכנו בבתים שנטשו התושבים הערבים, ואחרים התיישבו בשיכונים שהוקמו לקליטתם. במהלך השנים נהרסו בהדרגה חלק מהבתים הנטושים ובמקומם נבנו שיכונים חדשים. משפחות עולים רבות, רובן מבולגריה, התיישבו ביפו החדשה, בשדרות ירושלים. רבה של העיר היה הרב משה זאב פרידמן.
ממוזער|333x333 פיקסלים|מבט על חוף תל אביב מיפו, ב־1949 אוחדו הערים, בהחלטת ממשלת ישראל

במאי 1949 הוסר הממשל הצבאי מן העיר. עוד במרץ 1949 החליטו גורמים בממשלה לספח את יפו לתל אביב ויפו הפכה ל"מִינהל יפו" במסגרת עיריית תל אביב. ב-24 באפריל 1950 הוכרז רשמית על ביטול עיריית יפו למפרע מ-1 בינואר 1950, העברת חלק משטחיה לתחומי חולון ובת ים, והעברת שאר השטח וכלל הנכסים וההתחייבויות של עיריית יפו לעיריית תל אביב, בשם תל אביב-יפו. מספר התושבים בעיר המאוחדת עמד אז על 335 אלף. ראש עיריית יפו הערבית האחרון היה ד"ר יוסוף הייכל, שעבר עם משפחתו לירדן לאחר הסיפוח לתל אביב.

במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתנו לרבים מרחובות העיר שמות עבריים, במקום המספרים שהיו נהוגים שם עד אז. בחלק העתיק של העיר, סביב כיכר קדומים של היום, היו רוב התושבים החדשים משכבות עניות. בשל תנאי המחיה הירודים והמרקם החברתי הבעייתי הפכה יפו העתיקה לאזור נחשל. כדי לשפר את איכות החיים בעיר הוקמה בשנת 1960 החברה לפיתוח יפו העתיקה. לצורך עבודת השיקום והפיתוח הוקמו צוותי אדריכלים ובהם יעקב יער, יונה פייטלסון, סעדיה מנדל ואליעזר פרנקל. הישג בולט שלה הוא שיקומו של מתחם יפו העתיקה ושל האזור הסמוך לכיכר השעון והפיכתו למרכז תיירות תוסס. ב-1966, עם פתיחת נמל אשדוד, חדלו נמלי יפו ותל אביב לשמש כנמלי מסחר, והפכו לנמלי דייגים ולאזורי בילוי. בשנת 1999 הקימה עיריית תל אביב את "המישלמה ליפו", מסגרת ארגונית המובילה את שיקומה ופיתוחה של יפו.

 תרבות 
בשנות ה-50 וה-60 תססו חיי התרבות והחברה ביפו, ומרכזם היה בשדרות ירושלים, רחובה הראשי. בתי הקולנוע של יפו: יפאור, נגה, צליל ואילת, שקקו חיים וסרטים, המיטב של הוליווד הוקרן בבתי קולנוע אלה.ממוזער|המזרקה ביפו
קולנוע יפאור הפך להיות תיאטרון אלהמברה, בשנת 1963 החכיר גיורא גודיק את מבנה הקולנוע, שיפץ אותו לאולם תיאטרון של 1200 מושבים ופתח בו את תיאטרון ג"ג (ראשי תיבות של שמו).

היסטוריה דומה יש לקולנוע צליל, במקור "סינמה ראשיד" שנפתח ביפו בשנת 1947. לאחר קום המדינה שונה שמו לצליל. בשנות ה-60 שופץ והוסתרה חזיתו המקורית. בין השנים 1997–2021 פעל כאולם אירועים ומופעים בשם "מועדון התיאטרון".

תיאטרון גשר פועל כיום באולם שהיה בית קולנוע נביל לפני 1948, והוסב לקולנוע נגה לאחר 1948, עד שהוסב לתיאטרון עם ירידת הפופולריות של בתי הקולנוע.

בית הספר התיכון העירוני ז שהוקם בשנות החמישים ברחוב אדם מיצקביץ 14 שקק חיים ורבים מבוגריו התפרסמו לימים בתחומים שונים, במשפט, בתיאטרון, בעסקים וברפואה. בשנת 1964 עבר בית הספר לכתובתו החדשה ברחוב חידושי הרי"ם.

סמי בורקס וגלידה קוזו היו מזללות ידועות שמשכו בליינים מרחבי תל אביב ולא רק מיפו. המזרקה ביפו, במרכז שדרות ירושלים מול קולנוע יפאור, הייתה מוקד מפגש בערבי שבת ובמוצ"ש לצעירי העיר, הלונה פארק ביפו פעל מ-1952 בדרך בן צבי, פינת רחוב עזה, בסמוך לבניין משכנות רות דניאל משנת 2007. האתר הוקם כשנתיים אחרי מלחמת העצמאות, על ידי נכי המלחמה בשיתוף משקיעים, ובשנים הראשונות הגיעו אליו כ-300 אלף איש מדי שנה. בין המתקנים עם פתיחת הפארק היו קרוסלת סוסים, שיט בסירות ומכוניות מתנגשות. בהמשך הצטרפה רכבת הרים חשמלית, שכינוייה היה "רכבת השדים".
ממוזער|מפה המציגה את הלונה פארק ביפו שפעל מ-1952 עד שנות הששים, מסומן במרקר צהוב
במשחקי קבוצת הכדורגל מכבי יפו, מגרש הפחים והאצטדיון שהוקם על חורבותיו היו מלאים עד אפס מקום, ותרועות הקהל נשמעו ברחבי העיר.
ממוזער|המזרקה בשדרות ירושלים, בטרם הוזזה ממרכז השדרה אל צידה
כיום ביפו חיי תרבות ואמנות עשירים: פועלים בה שלושה תיאטראות – "תיאטרון הסימטה", "התיאטרון הערבי-עברי ביפו" ותיאטרון גשר, ומתקיימים פסטיבלים כ"פסטיבל דואט" המוקדש לדו-קיום בעיר, ו"אירועי לילות יפו". בעיר צולמו הסרטים "לא בלי בתי" (1991), "סודות המסדר" (2001) ועג'מי (2010), המגולל סיפור המתרחש ביפו.

יפו במאה ה-21 
שמאל|ממוזער|270px|מסגד חסן בק במנשייה לאחר שיפוץ (2001) שהכפיל את גובה הצריח (המינרט)
נכון ל-2022, מנתה האוכלוסייה הערבית בכלל תל אביב-יפו כ-22,200 תושבים, המרוכזים ברובם ביפו. בתוך כך, אחוזם באוכלוסיית תל אביב-יפו עלה מ-1% ל-5% מתחילת שנות ה-60 ועד 2021. הנתון הזה גם מהווה עלייה מ-2008, אז מספר הערבים בתל אביב-יפו עמד על 16,800 והם היוו 4% מאוכלוסיית העיר.

בדומה לאזורים נוספים בדרום תל אביב-יפו, החלה גם יפו לעבור תהליכי ג'נטריפיקציה – מעבר של אוכלוסיות חדשות, צעירות או מבוססות יותר, לאזור, ועליית מחירי הנדל"ן. בקרב הקהילה הערבית ביפו קיימות טענות כי מנסים לדחוק את רגליהם מהמקום באמצעות הקמת פרויקטים יוקרתיים (כגון גבעת אנדרומדה) אשר מאוכלסים בעיקרם על ידי יהודים. במרץ 2008, במסגרת אירועי יום האדמה, התקיימו עצרות והפגנות של ערביי יפו נגד מגמות אלו.

על פי הערכות במחקר מ-2009 רק כ-30% מהתושבים הערבים גרים בדירה בבעלותם. כמעט 40% גרים בבתים שהם רכוש נפקדים שנמצא בבעלות רשות הפיתוח, וכנגד כשליש מהם יש צווי פינוי. כ-20% גרים בשכירות פרטית, וכ-10% בדיור ציבורי. המגורים בנכסי רשות הפיתוח הן במעמד דייר מוגן שניתן במקרים מסוימים להעברה לדור השני, אך לא לדור השלישי. ב-1996 הוחלט על מכירת בתים אלה לדיירים עליהם בהנחות של עשרות אחוזים. אולם במקרים רבים הדיירים לא יכולים לעמוד גם במחירים אלה, ובמקרים כאלה הבתים יכולים לעמוד למכירה במכרז פומבי, והדיירים עלולים לעמוד בפני פינוי.

מאמצע שנות התשעים חלה עלייה ברמת המתיחות בין היהודים והערבים במקום. ב-1994, לאחר טבח מערת המכפלה, החלו מהומות של ערבים כנגד יהודים בעיר שכללו זריקות אבנים על מכוניות ואוטובוסים ברחוב יפת. באירועי אוקטובר 2000, התרחשו אירועי אלימות דומים נגד יהודים. מנגד, התרחשו מקרים של התפרעויות וזריקת אבנים של יהודים על מסגד חסן בק. הפגנות נערכו גם בתקופת מבצע עופרת יצוקה בסוף 2008. בשנת 2007 הוקם בעיר גרעין חברתי תורני על ידי הרב יובל אלפרט ושנה לאחר מכן את ישיבת שירת משה שנועדו על פי מארגניהם לחזק את הקהילתיות והזהות היהודית ציונית ביפו, ולמנוע התבוללות ולימודים משותפים של ילדים יהודים וערבים. גורמים פוליטיים באוכלוסייה הערבית טוענים לעומת זאת כי מדובר בהתנחלויות קיצוניות שגורמת לערעור הסטטוס קוו.

בספטמבר 2018 פרסם מגזין התיירות Time Out רשימה של 50 השכונות "המגניבות ביותר בעולם". המגזין דירג את שוק הפשפשים במקום ה-16 בנימוק: "יפו מתפוצצת משילוב מרהיב בין ישן לחדש".

 תוכניות המתאר של יפו 
במהלך שנות ה-30 הוכנה תוכנית מתאר ראשונה לעיר יפו על ידי השלטון הבריטי. מתכנן התוכנית היה אדריכל בריטי בשם הנרי קנדל. תוכניתו של קנדל נפסלה לאחר זמן קצר, ולאחר מכן בשנת 1946 הוכנה תוכנית מתאר שנייה בקהיר על ידי השלטון הבריטי בארץ בחסות עיריית יפו הערבית. מתכננה של תוכנית מתאר החדשה היה אדריכל מצרי בשם עלי אלמאליגי מסעוד. לפי תוכניתו של אלמאליגי הייתה אמורה העיר להתרחב מזרחה ודרומה על שטח הפרדסים הקיימים, ולהתחבר אל השכונות הערביות שהיו בתוך הפרדסים. לפי תוכניתו של אלמאליגי "העיר העתיקה" הייתה מתוכננת לשכון במרכזה של העיר החדשה ביחד עם שכונת נווה צדק (שהייתה בשטח השיפוט של תל אביב החל ב-1923) ועם תכנון מחודש של שכונת "מנשייה" ששכנה על חוף הים שהן שכנו מצפון אל העיר העתיקה.

הבריטים בקשו להקים עיר גנים אירופית עם שדרות רחבות וכיכרות מרובעות או עגולות. בסופו של דבר, הרעיון מומש רק בשדרות ירושלים ששכנה על גבול הפרדסים. לאחר קום המדינה נהרסו הכיכרות לאורך שדרות ירושלים, וכיכר עיריית יפו ובה מזרקה, הועברה לצידה המזרחי של השדרה. בשנת 1954 נגנזו התוכניות הבריטיות לתכנון יפו על ידי עיריית תל אביב, והעיר תוכננה מחדש לצורך הקמתם של שיכוני עולים, בעיקר מבולגריה.

אתרים
שמאל|ממוזער|250px|בניין הסראיה הישנה שבו שוכנים מוזיאון יפו והתיאטרון הערבי-עברי ביפו
שמאל|ממוזער|250px|מראה בשוק עמיעד, בסמוך לשוק הפשפשים
שמאל|ממוזער|250px|בית סורסוק ברחוב רזיאל מספר 6 בו שכנה הנהלת השק"ם לפני שעברה אל שדרות ירושלים מספר 10
שמאל|ממוזער|250px|סביל סולימאן בחזית מסגד מחמודיה
שמאל|ממוזער|250px|כנסיית מאר מיכאל מהרציף בנמל יפו – הדגל היווני מתנוסס מעל הכנסייה הערבית
שמאל|ממוזער|250px|מנזר אנטוניוס הקדוש המרוני
ממוזער|250px|קולנוע אלהמברה בשדרות ירושלים, לפני ששופץ והפך למכרז לסיינטולוגיה
שמאל|ממוזער|250px|מסגד הים ביפו על רקע הים התיכון

אתרי יפו העתיקה

מתחם יפו העתיקה הוא האזור שבו העיר יפו הייתה ממוקמת לאורך ההיסטוריה. כיום מתייחסים ליפו העתיקה כאל השטח שהיה מוקף בחומות במהלך המאה ה-19. המתחם ממוקם בראש גבעת הכורכר של יפו ובמדרונותיה, והוא נתחם במזרח ברחוב יפת ובדרום ברחוב לואי פסטר, הממוקמים בתוואי החפיר של חומות העיר. המתחם כולל את בתי המגורים וסמטאות יפו העתיקה במדרונות המערבי והדרומי, את גן המדרון במדרון הצפוני, ואת גן הפסגה ("גן אברשה") וכיכר קדומים בראשו. יש הכוללים גם את נמל יפו ואת טיילת יפו במתחם, אולם מכיוון שמתחם יפו העתיקה מנוהל על ידי החברה לפיתוח יפו העתיקה, בעוד שנמל יפו מנוהל על ידי מינהל מקרקעי ישראל ואילו הטיילת מנוהלת על ידי "חברת אתרים", אין הם נחשבים פורמלית לחלק מהמתחם.

מצפון וממזרח לעיר העתיקה
התפתחותה של יפו מחוץ לחומות החלה באמצע המאה ה-19, כאשר אחת העדויות הראשונות לכך היא המושבה האמריקאית-גרמנית, השוכנת בצפון יפו בקרבת שכונת פלורנטין. המושבה הוקמה על ידי נוצרים פרוטסטנטים מארצות הברית, ולאחר מספר שנים עברה לידי מתיישבים גרמנים מתנועת הטמפלרים ששיפצו את הבתים, הפכו אותה למושבה גרמנית ובנו את כנסיית עמנואל. בסמוך, הוקם בית הקברות הפרוטסטנטי, אתר קטן ובלתי פעיל ששירת את הקהילה במאה ה-19. באותה תקופה של ראשית היציאה מהחומות, התפתח אזור מסחרי שכלל את סוק א-דיר (שוק המנזר) ברחוב בית אשל. השטח, השייך לכנסייה היוונית-אורתודוקסית, מסומן בסמל הכנסייה, האותיות טאו ופי, ראשי התיבות של המילים "טאפוס פילאקס", שמשמעותן ביוונית היא "שומרי הקבר הקדוש". במקום ניצב גם חאן מנולי ששימש תחנת מעבר לרבים מראשוני העולים ומרכז לסוחרים. בהקשר זה, הוקם "שביל העולים", מיזם ביוזמתו של ד"ר שמואל גילר, הכולל שלטים המציינים 19 נקודות בנתיב עלייתם של העולים לארץ דרך נמל יפו, לרבות בית העולים.

לקראת סוף המאה ה-19 הואצה ההתפתחות התשתיתית והמסחרית בעיר. בשנת 1892 נחנכה תחנת הרכבת יפו, תחנת הרכבת הראשונה במזרח התיכון, נחכה בב-26 בספטמבר 1892 ושימשה כתחנת הקצה של המסילה לירושלים עד 1948. לימים שופץ האתר וב-2010 נפתח מתחם התחנה לצורכי בילוי. במקביל, התבססו רחובות מסחריים מרכזיים: רחוב רזיאל, שהיה הרחוב הראשי עד לפתיחת שדרות ירושלים, חולק למקטע מזרחי על שם נג'יבּ בוסטרוס ערבי נוצרי שבנה שם שורת חנויות, ומערבי על שם אלכסנדר הווארד (איסכנדר עוואד) ערבי מרוני אמיד. רחוב יפת הראשי הוקם על תוואי החומות בחלקו הצפוני, וביטא את הרחבת העיר מזרחה ודרומה. לצידם התפתח שוק הפשפשים כשוק עתיקות וחפצים משומשים. בראשית המאה ה-20 הוקמה כיכר השעון, שהפכה לסימן ההיכר המפורסם של יפו ולסמל העיר החדשה בזכות מגדל השעון במרכזה.

בתקופת מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטונו של המושל חסן בק, נבנו מונומנטים נוספים. בשנת 1916 הוקם בשכונת מנשייה מסגד חסן בק, שנועד לבלום את התפשטות תל אביב והפך לימים למוקד חיכוך. במקביל נסללו שדרות ירושלים (במקור נקראו על שם ג'מאל פאשה, ובימי הבריטים על שם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת), שדקליהן ניטעו על ידי תלמידי מקוה ישראל, והן משמשות עד היום עורק היסטורי ומסחרי ראשי. בשנות ה-30, תחת המנדט הבריטי, נבנה אולם אלהמברה בסגנון אר דקו מפואר. המבנה עבר גלגולים רבים: מקולנוע יפאור בשנות ה-50 וה-60, דרך תיאטרון בניהולו של גיורא גודיק, ועד לנטישתו ולבסוף חידושו כמשכן המכון לסיינטולוגיה.

ההיסטוריה הצבאית והמודרנית של האזור מונצחת במספר אתרים. מוזיאון האצ"ל בתש"ח ("בית גידי") מתעד את פעילות הארגון מכ"ט בנובמבר ועד השתלבותו בצה"ל, בדגש על כיבוש יפו. ליד מתחם התחנה שוכן מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל. את פני העיר המודרנית משלימה טיילת יפו, המוליכה מנמל יפו ועד פארק צ'ארלס קלור בתל אביב, ומחברת בין ההיסטוריה העשירה להווה המתחדש.

מדרום לעיר העתיקה
שכונת עג'מי מדרום לעיר העתיקה קמה במחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי ערבים מרונים אמידים, שהקימו את רחובותיה במקביל לחוף הים, ובנו בה כנסייה ואת מנזר אנטוניוס הקדוש.
מדרון יפו הוא פארק חופי לאורך חופי הים של שכונת עג'מי, שטחו 200 דונם, אורכו מצפון לדרום הוא כקילומטר, ורוחבו ממזרח למערב מגיע ל-300 מטרים לכל היותר. ביצוע המיזם החל בחודש דצמבר 2005 והוא נחנך רשמית באפריל 2010.
גבעת עלייה.
בית קברות טאסו – אתר בית הקברות הממוקם ברחוב תל גיבורים בצמוד לנתיבי איילון, הוא בית הקברות המוסלמי הפעיל היחיד בעיר והנתון כיום בסכנת הריסה, כולל גם מערכת מים קדומה אשר שרדה כמעט בשלמותה בלב האתר. במקום ניתן להתרשם וללמוד כיצד פעלו מערכות המים שנועדו להשקות את פרדסי הסביבה, שהודות להם זכו העיר ותפוזיה לפרסום בינלאומי במאה ה-19.
גבעת אנדרומדה – גבעת אנדרומדה היא שכונת מגורים סגורה ויוקרתית השוכנת בין כנסיית גאורגיוס הקדוש ויפו העתיקה מצפון ובין שכונת עג'מי ובית העלמין היהודי ביפו מדרום. השם ניתן לפרויקט על שם סלע אנדרומדה ואנדרומדה המיתולוגית.
בית העלמין היהודי ביפו היה בית העלמין הראשון של יהודי יפו, ותחילתו ב-1840. הוא נסגר בשנות ה-20, ורבה של יפו, יהודה מרגוזה, אשר יזם את הקמתו, נקבר גם הוא במקום.

מזרח יפו
האזור שנודע היסטורית בשם אבו כביר, וכיום מזוהה עם נווה עופר (תל כביר) וגבעת הרצל, מאגד בתוכו מספר מוקדי עניין בולטים. אחד מהם הוא סביל אבו נבוט, סביל עות'מאני שהוקם בשנת 1815 על ידי מושל יפו, מחומד אגא א-שאמי, וניצב על תוואי הדרך העתיקה לירושלים. הסביל ממוקם במרכזו של גן אבו נבוט, המעוטר במבחר פסלים פרי יצירתו של האמן יגאל תומרקין. בסמיכות למקום שוכנים גני הטבע, מתחם הכולל גן בוטני וגן זואולוגי המתמקדים בחי ובצומח של ארץ ישראל. גנים אלו היוו בעבר מוסדות אקדמיים שמהם צמחו החוג לזואולוגיה והחוג לבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב, אך עם הקמת הקמפוס החדש ברמת אביב וייסוד גנים חדשים בצמוד אליו, הוסרה החסות האוניברסיטאית מהמתחם הוותיק.

מסגדים
מסגד מחמודיה – ג'אמע יאפא אל-כביר – נבנה על ידי אבו נבוט, כיום המסגד המרכזי לתושבי יפו. במסגד אולם מרכזי ומסגדים קטנים נוספים בחצרות המבנה. שלושה מקירותיו החיצוניים היו חלק מחומת העיר. בחזית הדרומית של המסגד נבנה סביל סולימאן, גם הוא בידי אבו נבוט.
מסגד עג'מי – הוקם במאה ה-19, נקרא על שם הקבר הסמוך אליו, המיוחס לאבראהים אל-עג'מי. במהלך השנים הוזנח המסגד, ובשנות השבעים שוקם.
מסגד חסן בק – בשכונת מנשייה, בקצהו הדרומי של רחוב הירקון, ליד כרם התימנים בתל אביב, על קו החזית שבין יפו לתל אביב. את המסגד בנה מושל יפו, חסן בק בצרי אלע'אבי, בשנת 1916. בשנת 1983 קרס הצריח, ובשנת 2000 החל שיקום המסגד, שבסופו חזר לפעילות מלאה.
מסגד הים – סמוך לים בצמוד לנמל. שוקם ב-1997 וחזר לפעילות מלאה.
מסגד סיקסיק – ברחוב בית אשל שנקרא קודם רחוב סיקסיק. מהמסגד נותר הצריח (המינרט) והסביל הצמוד אליו.
מסגד ג'באליה – שוכן בגן קידרון בשכונת גבעת עלייה.
מסגד אל-נוזהא – שוכן ברחוב שדרות ירושלים 82 במרכז שכונת נוזהה (אל נוזהא). נבנה ב-1933 הודות לתרומתו של חאג' עלי ח'מיס. המבנה שימש גם את הספרייה המוסלמית הגדולה בארץ ואת בית הדין השרעי של יפו. המסגד פעיל גם כיום.
מסגד הגבול (מסג'יד אל אביאד) – על גבול יפו–בת-ים, לא הושלם מעולם. על שלד הבניין הוקם בית הכנסת "זיכרון קדושים" בשנת 1948.

כנסיות ומנזרים 
כנסיית פטרוס הקדוש – קתולית-פרנציסקנית.
כנסיית אנטוניוס הקדוש – קתולית-פרנציסקנית.
כנסיית גאורגיוס הקדוש – יוונית-אורתודוקסית.
כנסיית מאר מיכאל – יוונית-אורתודוקסית.
מנזר אנטוניוס הקדוש – מרוני.
כנסיית עמנואל – לותרנית.
הכנסייה האנגליקנית – אנגליקנית (סגורה).
מנזר אנטוניוס הקדוש – קופטי (סגור).
מנזר ניקולאס הקדוש – ארמני (סגור).

תיאטרון
תיאטרון גשר באולם נגה
תיאטרון הסימטה
מיומנה
התיאטרון הערבי-עברי ביפו
תיאטרון "נא לגעת" – במה לחירשים-עיוורים

אתרים ומוסדות ציבור בעבר
קולנוע אלהמברה בשדרות ירושלים – כיום מרכז סיינטולוגיה.
קולנוע נגה – (לשעבר "קולנוע נביל") – פעל בשדרות ירושלים במקום שבו נמצא כיום "אולם נגה", אולם הבית של תיאטרון גשר.
קולנוע צליל (לשעבר "קולנוע ראשיד") – פעל בשדרות ירושלים, מול קולנוע נגה, כיום זהו "מועדון התיאטרון".
קולנוע פארוק (נהרס בחלקו) בשדרות ירושלים בצמוד אל קולנוע אלהמברה – כיום על חצי מן השטח עומד בניין מגורים
מועדון אריאנה – מועדון לילה שהיה אבן דרך במוזיקה המזרחית בארץ, בו הופיע לראשונה הזמר היווני אריס סאן.

ספורט
אצטדיון בלומפילד – אצטדיון הכדורגל המרכזי והגדול של תל אביב.
אצטדיון באסה – שהיה מגרשה הביתי של הפועל תל אביב מאז שנת 1950, בשטחו נחנך ב-1962 אצטדיון בלומפילד.
אצטדיון גאון – שהיה מגרשה הביתי של מכבי יפו מאז שנת 1977, נהרס בשנת 2009.
המרכז לטניס בישראל - יפו.

 ראשי העיר 
ראש עיריית יפו מונה לראשונה לאחר הקמת העירייה בסוף 1871. לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים ב-1918 ועד סוף שנת 1926 מונה ראש העיר בידי רשויות המנדט.
 והבה אל-דבאג
 חוסני בק אל-ארנאוט
 שייח' סאווי אבו ג'בן
 שייח' סלים עלי ביבי
 מוחמד עלי אל-דג'אני
 1908–1915: עומר אל-ביטאר
 1915–1917: חסן בק (מושל צבאי) ובהאא אל-דין (קאימקאם)
 1918–1938: עאסם בק אל-סעיד. נבחר בשנת 1927 בבחירות הראשונות לראשות העיר
 1939–1941: עבד אל ראוף אל-ביטאר
 1941–1945: עומר אל-ביטאר
 1945-1948: יוסוף הייכל. נבחר בשנת 1947 בבחירות חופשיות ברוב גדול.

 גלריית תמונות 

ראו גם
 חומות יפו
 יפו העתיקה
 בניין עיריית יפו
 היסטוריה של תל אביב
היישוב היהודי ביפו בעת החדשה
 יפו הגלילית

לקריאה נוספת

מקורות
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א' וכרך ב':
פרק י"א, ראשית ההתחדשות היישוב היהודי ביפו, ר' י. ש. אלישר, במחצית הראשונה של המאה ה-19
פרק י"ב, עולי מרוקו מחדשים את היישוב היהודי ביפו, זכרונות זקני יפו מפי ש. בן ציון, 1838
פרק כ"ג, יפו וירושלים והתחבורה ביניהן, פ. כהנוב, 1877–1885 – הנסיעה בין יפו וירושלים, יפו בשנת תרל"ז, ישראל דב פרומקין, חברת "עזרת אחים".
פרק ס"ב, חאן מנולי מרכז המושבות ביפו, משה סמילנסקי 1890 – כרך ב'

הדרכה
זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל – תל אביב, השרון, השפלה והנגב, הוצאת "תור" ירושלים, 1941, מהדורה שלישית – 1950
יעקב ינון: סביב כיכר השעון – לסייר ביפו עם יד בן צבי, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2001.

מחקרים
יעקב קפלן, "יפו – עונת החפירות החמישית", חדשות ארכאולוגיות, ב', 1962, עמ' 8–10.
שמואל אביצור, נמל יפו בגאותו ובשקיעתו 1865–1965, הוצאת מלוא, 1972
ישראל ברטל, לראשית הקהילה האשכנזית ביפו במאה התשע-עשרה, שלם, ג', 1981, עמ' 351–361
אלי שילר, יפו ואתריה, קרדום, מרץ–אפריל 1981
מירון בנבנשתי, ערי ארץ ישראל ואתריה בתקופה הצלבנית, ירושלים, הוצאת אריאל, 1984 – יפו, עמ' 63–66
מרדכי אלקיים, יפו-נוה צדק, ראשיתה של תל אביב. הוצאת משרד הביטחון, 1990.
מנחם בגין, "כיבוש יפו", בתוך: המרד, תל אביב: הוצאת אחיאסף, 1992.
רות קרק, יפו, צמיחתה של עיר 1799–1917, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשמ"ה – 1995
שרון רוטברד, עיר לבנה, עיר שחורה, תל אביב: הוצאת בבל, 2005
שמואל יבין, באוהאוס ביפו: אדריכלות מודרנית בעיר יפת ימים, תל אביב: הוצאת מרכז באוהאוס, 2006
איתמר רדאי, בין שתי ערים: הערבים הפלסטינים בירושלים וביפו 1947–1948, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015
דניאל מונטרסקו, עיר שסועה לה יחדיו: דו-לאומיות בחיי היומיום ביפו, הוצאת בבל ומשכל – הוצאה לאור, 2020
רחל הרט, קרובים - רחוקים, יחסי יהודים וערבים ביפו ובתל אביב, 1930-1881, הוצאת רסלינג, 2014.
איתמר רדאי, "בין הפטיש לסדן: קריסתה של החברה הערבית־פלסטינית ביפו ונפילתה של העיר", בתוך: מרדכי בר-און ומאיר חזן (עורכים), אזרחים במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות, יד בן צבי, המכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב, העמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, ירושלים תש"ע (2010)
 רחל
Kaplan, J.', The Fifth Season of Excavation at Jaffa, JQR 54, 1963-4, pp. 113-114

קישורים חיצוניים

 אתר החברה לפיתוח יפו העתיקה
 אתר מדרשת יפו לתיירות

 מדריך יפו , באתרו של צור שיזף
 על יפו, באתר מט"ח
 אתר גרעין חברתי יפו
 יפו לדורותיה, מאמרים באתר רשות העתיקות
 מפת נמלי ארץ ישראל, 1918, משאב הוראה מאתר החינוך של הספרייה הלאומית
 בתי הבאר - הארמונות הנעלמים של יפו - אוניברסיטת תל אביב - משרד המדע, התרבות והספורט










 מפה של אזור יפו, 1918, אתר חינוך של הספרייה הלאומית
 תוכנית העיר יפו, 1:6,000, 1918. אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית.
  פרק 52 – דבר היום: זוהי יפו ילדה, זוהי יפו – על כיבוש יפו בידי המצרים בפודקאסט דברי הימים בהגשת אילן אבקסיס
 יפו לחוף ימים - כנס יפו 2020 - בערוץ היוטיוב של רשות העתיקות.
 כמה עתיקה העיר יפו?, באתר אנציקלופדית אאוריקה


הערות שוליים

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תל אביב-יפו
קטגוריה:מקומות במכתבי אל-עמארנה
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה
קטגוריה:יישובי המקרא
קטגוריה:נחלת שבט דן
קטגוריה:ערי פלשתים
קטגוריה:פיניקים: מושבות
קטגוריה:אתרים הלניסטיים בארץ ישראל
קטגוריה:מסע נפוליאון בארץ ישראל
קטגוריה:יישובים יהודיים-ערביים בישראל
קטגוריה:ישראל: ערי נמל
קטגוריה:יפו: היסטוריה
קטגוריה:ארץ ישראל: ערים עתיקות
קטגוריה:קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה החשמונאית
קטגוריה:ישראל: ערים לשעבר
קטגוריה:קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
קטגוריה:יישובים שהוקמו באלף ה-2 לפנה"ס