יעקב

יַעֲקֹב, המכונה במסורת היהודית יַעֲקֹב אָבִינוּ, ונקרא גם יִשְׂרָאֵל, הוא דמות מקראית, השלישי בשלושת האבות, בנם של יצחק ורבקה ונכד לאברהם ושרה. אחיו התאום של עשו, ואביהם של שבטי ישראל.

תולדות חייו מסופרים במקרא, ותופסים נתח גדול מספר בראשית, בפרקים –.

על פי המסורת היהודית יעקב נולד בערב חג סוכות בשנת  (1653 לפנה"ס), ונפטר בערב סוכות בשנת  (1506 לפנה"ס) בגיל 147.

חלק ממדרשי חז"ל מתייחסים ליעקב ועשו כאל אבות-טיפוס של לאומים. יעקב מייצג את עם ישראל ועשו את אדום, או לחלופין התנהגות טיפוסית של חייל רומאי (שכן בתקופות מאוחרות זיהו את אדום עם רומא).

לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס ליעקב והאבות, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי תקופת האבות אינה תקופה היסטורית, ולפיכך אין לדעת דבר ברור על יעקב וקורותיו. שמות הכוללים את הרכיב "יעקב" נפוצו באוצר השמות האמורי מתקופת הברונזה, ואחד ממלכי החיקסוס נקרא יעקב־הר, אולם איש מהם לא זוהה עם יעקב המקראי.

שמו
יעקב מתפרש כשם תאופורי מעיקרו, שהתקצר מיעקבאל או מצורה דומה אחרת. שמות דומים הגזורים מן השורש ע־ק־ב מצויים באוצר השמות הפרטיים השמי המערבי: השם "יעקב־אל" מופיע בתדירות בנהריים באלף השני לפנה"ס;ראו למשל  אחד הפרעונים החיקסוסיים נקרא יעקב-הר ואולי גם "יעקב־בעל" (שם הידוע גם כשם מקום מרשימה מימי תחותמס השלישי); שמות כגון "עקבא" ו"עקבתו" נמצאו גם הם ברשימות מצריות; כן מופיע כשם פרטי אוגריתי בתעתיק אכדי Abdi-ya-qub-bu (*עבד־יעקב), וניתן להשוות את הרכיב "יעקב" גם לרכיבים בשמות אמוריים. השם יעקב־אל נזכר גם בכתובות של רעמסס השני ורעמסס השלישי ברשימת המקומות שהם כבשו בכנען. במקרא מצויים השמות יַעֲקֹבָה ועַקּוּב, ובמשנה ובתלמוד: עקיבא, עקביא, עוקבא ועוקבן. משמעות השורש, לפי השפות האתיו-שמיות שפות דרום-ערב העתיקות, היא "לשמור, להגן", ולכן מקובל שהשם יעקב הוא צורה מקוצרת של שם תאופורי שמשמעותו "יגן האל".שמאל|ממוזער|240px| המאבק עם המלאך על פי גרסת רמברנדט, ציור משנת 1659 מוצג בגמלדה-גאלרי, ברליןבמקרא נדרש שמו בכמה אופנים. יעקב נולד "וְיָדוֹ אֹחֶזֶת בַּעֲקֵב עֵשָׂו", כלומר הוא נאבק עמו על הבכורה עוד מבטן. המאבק על הבכורה הוא תמה מרכזית במחזור סיפורי יעקב ובסיפורי האבות בכלל. השורש עק"ב עשוי להתפרש גם במשמעות של עָקְבָּה, מרמה, שאף היא תמה בולטת בתיאור קורותיו של יעקב. מדרש שם זה מובע במפורש בפי עשו בהמשך הכתוב: "הֲכִי קָרָא שְׁמוֹ יַעֲקֹב וַיַּעְקְבֵנִי זֶה פַעֲמַיִם, אֶת בְּכֹרָתִי לָקָח וְהִנֵּה עַתָּה לָקַח בִּרְכָתִי!" (בראשית כז לו), והוא תורם למתח האירוני בין אפיונו המפורש של יעקב כ"איש תם יושב אוהלים" לבין מעשיו שאינם תמיד כה תמימים.

קורותיו במקרא
לידה

המקרא מספר כי רבקה הייתה עקרה. עתירתו של יצחק לאל לנוכח עקרותה של רבקה נענתה ורבקה הרתה. הריונה של רבקה היה קשה, הבנים "מתרוצצים בקרבה".

רבקה הלכה לשאול את האל לפשר העניין, ותשובתו הייתה כי הריונה מבשר את הולדתם של שני עמים יריבים שיתחרו אחד בשני, אשר הצעיר שביניהם יהיה אדון לבכור. תשובה זאת היא שיא של מגמה ברורה בספר בראשית של "היפוך הבכורות" - העדפת הבן הצעיר על פני הבן הבכור.

לימים רבקה אכן יולדת תאומים: הראשון אדמוני כולו כאדרת שער ושמו עשו מפני שנולד עשוּי, ואחריו אחיו שנולד כשידו אוחזת בעקב עשו בניסיון לעכב את יציאתו - ושמו יעקב, על שם האחיזה בעקב. חייו של יעקב התאפיינו במאבקים והתמודדויות רבות, עם עשו אחיו ועם דודו לבן, עם יושבי ארץ כנען, ואף עם בניו.

היריבות מלידה מתפתחת בבגרותם ומתאפיינת בעיסוקים שונים ובמשתמע גם באופיים: יעקב הוא "איש תם, יושב אהלים", כלומר רועה צאן, ואילו עשו הוא "איש יודע ציד". היריבות משתקפת גם בהעדפות שונות של ההורים: יצחק אוהב יותר את עשו "כי ציד בפיו" ואילו רבקה אוהבת יותר את יעקב.

מכירת הבכורה וגנבת הברכות

שמאל|ממוזער|260px| יצחק מברך את יעקב המחופש לעשו. ציור מעשה ידי לוקה גיורדאנו. שמן על קנבס. מוצג במוזיאון הלאומי לאמנות יפה בבואנוס איירס
באחד הימים, כאשר עשו חזר מצֵידו והוא עייף, הוא ביקש מיעקב להלעיט אותו מנזיד העדשים שהכין. בכך המקרא תולה את שם האומה שתחילתה בעשו – "אדום" בבקשת עשו "הלעיטני נא מן האדום האדום הזה". יעקב מסכים למלא את הבקשה בתמורה לכך שעשו יוותר על הבכורה ויעביר אותה אליו. עשו מזלזל בבכורה ואומר: "הנה אנכי הולך למות, ולמה זה לי בכורה?".

זמן מה לאחר מכן ביקש יצחק לברך את עשו קודם מותו. לשם כך קורא לו ומבקש ממנו לצוד לו ציד כאשר אהב, ולאחר שיאכל ממטעמי בנו יברך אותו. רבקה, שרצתה שהברכות יוענקו ליעקב דווקא, מצווה ומשדלת את יעקב החושש להתחפש לאחיו עשו ולקבל את הברכות במרמה. יצחק אמנם חשד מעט שאין זה עשיו העומד לפניו, אך כאשר מישש את יעקב (שעטה על עצמו מבעוד מועד עורות עזים, כעצתה של אימו) השתכנע שהוא עשו, בשל שעירותו. בהזדמנות זו טבע את המשפט המפורסם "הקול קול יעקב, והידיים ידי עשו".

ברכת יצחק ליעקב מגשימה את דברי האל לרבקה "וְרַב יַעֲבֹד צָעִיר", מאחר שיצחק שם את יעקב גביר לכל אחיו. כאשר יעקב יוצא מאת פני אביו מגיע עשו מצידו ושניהם מגלים את התרמית, אך יצחק לא מתחרט ואף מאשש את הברכה "ואברכהו, וגם ברוך יהיה". לאחר תחנונים של עשו, נותן יצחק לעשו ברכה פחותה, שבסופה משפט עמום: "ועל חרבך תחיה ואת אחיך תעבוד, והיה כאשר תריד ופרקת עולו מעל צוארך". היחסים במשפחה לאחר המקרה עכורים, עד כדי רצונו של עשו להרוג את יעקב לאחר מיתת יצחק על גזלת הברכות.

חוקרי מקרא רואים בכך שתי גרסאות שמאשרות שיעקב זכה לבכורה אף שלא היה הבכור הביולוגי: בגרסה הראשונה הוא קונה אותה באופן לגיטימי, גם אם אפשר לבקר את הנסיבות בהן נערכה הקנייה, ואילו בגרסה השנייה הוא מרמה את אביו כדי לזכות בה. פרופ' יאיר זקוביץ רואה גם באזכור היריבות ב הד למאבק בין מסורות שונות בנוגע לדמותו של יעקב והדרך בה הגיע לבכורה, כמו גם שני השמות שלו, יעקב וישראל. לפי זקוביץ, השם השני מרמז לשורש י.ש.ר., ונועד לטהר את רבב הרמייה שדבק ביעקב.

חלום יעקב

על פי עצת אמו ובקשת אביו לקחת אישה דווקא מבנות לבן אחי אמו, נמלט יעקב לחרן ולמעשה הוא גולה ממולדתו לארץ זרה בה הוא נחשב לזר ונכרי.

בדרכו מבאר שבע לחרן במסעו צפונה, הוא שוכב לישון באזור היישוב לוז וחולם על סולם מוצב ארצה וראשו בשמים ומלאכים עולים ויורדים בו. בחלום מתגלה האל אל יעקב ומבטיח לו את הארץ אשר הוא שוכב עליה כמו גם הגנה בדרכו. יעקב קם נפעם בבוקר מהחלום, מצהיר שזהו בית אלוהים ושער השמים וקורא למקום "בית אל" ומקים שם מצבה. בנוסף נודר יעקב נדר שאם אלוהים ישמור ויגן עליו, הוא יקבע את המקום כאשר יחזור כבית אלוהים ויתן מעשר מרכושו לאל. היישוב בית אל הוקם במקום זה ומכאן שמו.
שמאל|ממוזער|250px| חלום סולם יעקב, מיכאל לוקס לאופולד ווילמאן, 1691
שמאל|ממוזער|150px|חלום יעקב בתבליט בקתדרלת מילאנו

לבן ובנותיו
בחרן פוגש יעקב על שפת הבאר את רחל, בת דודו שהמקרא טורח לציין את יופייה הרב, ומתאהב בה במה שנראה אהבה ממבט ראשון. כבר ליד הבאר ניכרת האקטיביות שלו, כאשר יעקב הזר מציע לרועים להשקות את הצאן וללכת למרעה. שם מקבל את התשובה שהאבן המונחת על פי הבאר כבדה ונהוג שכולם ביחד גוללים את האבן, משקים את העדרים ומחזירים אותה למקומה. אך, כאשר יעקב רואה את רחל הוא פורץ את המנהג המקובל, גולל לבדו את האבן הכבדה מעל פי הבאר, ומסייע לרחל להשקות את צאנה. לאחר מכן הוא מתקבל בבית לבן אחי אמו בהתרגשות רבה, ולאחר שהוא שוהה בביתו חודש ימים, הוא מציע ללבן לעבדו שבע שנים תמימות ברחל בתו הקטנה.

לבן אומנם מסכים להצעתו של יעקב, אך לא עומד בסיכום ומגניב במרמה את לאה לאהל יעקב. אחד ההסברים במדרש למרמה של לבן את יעקב הוא מידה כנגד מידה: כיוון שרימה יעקב את אביו בעת חלוקת הברכות, קיבל עונש ולבן רימה אותו. למחרת ולאחר שמתגלה התרמית, לאחר דין ודברים עם לבן, מקבל יעקב בעל כורחו את לאה, האישה הלא אהובה ביחס לרחל. מכאן ואילך נפתח הפתח ליחסים בעייתיים במשפחה בין רחל ללאה ובין צאצאיהם. בנוסף לכך נאלץ יעקב לעבוד שבע שנים נוספות, על מנת לקבל את רחל, אם כי לפי הסיכום עם לבן מתקיימת חתונתו עמה מיד לאחר שבעת ימי משתה חתונת לאה. עם רחל ולאה מגיעות שתי שפחות: זלפה ובלהה.

במשך שנים אלה נולדים ליעקב 11 בנים ובת אחת, כאשר מכל אלה לרחל – אהובתו היחידה, שאף היא עקרה כאימו של יעקב, יש רק בן אחד - יוסף: . בן נוסף ושמו בנימין ייוולד מאוחר יותר בארץ כנען.

לאחר 14 שנים אלה, עובד יעקב שש שנים נוספות תמורת שכר משתנה עם צאן לבן. יעקב מחזיר בעורמה מלחמה שערה כנגד רמייתו של לבן והחלפת שכרו, ומתעשר בשל כך. שילוב של התעשרותו המהירה של יעקב, יחסים עכורים עם לבן ובניו וחלום שבו מתגלה האל ליעקב ומצווה אותו לשוב לכנען גורמים לבריחה נוספת של יעקב, הפעם מחרן בחזרה אל ארץ כנען. לבן דולק אחריו ובפיו טענות רבות ואחת מהן היא שיעקב גנב את אלוהיו, בעוד שידה של רחל הייתה במעל ללא ידיעת יעקב. לאחר חיפוש שמסתיים בלא כלום, והתנצחות של יעקב עם לבן, המפגש הטעון ביניהם מסתיים בברית יעקב ולבן ובהקמת "גל-עד", המציין את טוהר כוונותיו של כל אחד מהצדדים.

הפיוס עם עשו

שמאל|ממוזער|280px|פגישת עשו ויעקב, ציור מאת פרנצ'סקו אייץ, 1844
בהמשך מסעו של יעקב בחזרה לכנען, מספר המקרא על מפגש טעון שני, והפעם עם עשו - שלו חשבון פתוח עם יעקב. יעקב משוכנע שעשו שיוצא לקראתו בראש ארבע מאות איש, רוצה להורגו על נשיו וטפיו ומכין את עצמו לקראת כך. הוא שולח אליו מנחה גדולה של עדרי בעלי חיים כדי לפייס את דעתו של עשו, ואף מחלק את משפחתו לשני מחנות, כדי שלא כולם יפגעו במידה ויתחולל קרב. טרם המפגש מתפלל יעקב לאל ומבקש ממנו עזרה:  (בראשית, ל"ב, 11–12). לקראת המפגש הטעון, יעקב מסדר את משפחתו באופן מדורג, השפחות ובניהן ראשונות, לאחר מכן לאה וילדיה ולבסוף רחל ויוסף כאשר המועדפים אחרונים, כדי להרחיקם מהמפגש ככל שאפשר. בסופו של דבר פחדו של יעקב לא מתגשם, הוא מקבל את עשו בכניעה, עם מתנות רבות ומשתחווה לו שבע פעמים:  (בראשית, ל"ג, 3). המפגש בין השניים הופך למפגש פיוס מרגש, שבו הם מתחבקים ובוכים, ובמהלכו עשו שוויתר על כל מתנות הפיוס, לוקחם בכל זאת בשל הפצרותיו של יעקב, וכך הם נפרדים לשלום איש מעל אחיו, כאשר עשו נוסע לשעיר.

שינוי השם מיעקב לישראל
ממוזער|יעקב כנגד המלאך. ציור מאת גוסטב דורה משנת 1855

שינוי שמו של יעקב ל"ישראל" הגיע בעקבות פרק נפרד, במסגרת ההכנה של יעקב לפגישה הצפויה עם עשו, כנראה כהקדמה לחזרתו לארץ כנען והתבשרותו של סוג הנהגה חדשה שינסה לממש מכאן ואילך. יעקב מעביר את נשיו וילדיו בלילה את מעבר היבוק ונשאר בעברו השני של הנחל. איש נאבק עמו עד עלות השחר ולא יכול לו. האיש מבקש מיעקב שישלחו, ויעקב מסכים בתנאי שיברך אותו. האיש קורא ליעקב בשמו ומשנה אותו לישראל "כִּי-שָׂרִיתָ עִם-אֱלֹהִים וְעִם-אֲנָשִׁים, וַתּוּכָל" (). מכאן ואילך המקרא יקרא ליעקב לעיתים גם ישראל. במהלך המאבק, האיש נוגע בכף ירך יעקב וגורם לו לצליעה. המקרא מציין כי בשל כך לא אוכלים בני ישראל את גיד הנשה אשר על כף הירך. בעוד שהשם יעקב מציין את התנהלותו של יעקב באופן עקוב (התנהלותו עם עשו ולבן), השם ישראל שאפשר לקרוא אותו גם באופן "ישר-אל" מציין את התנהלותו בצורה ישרה ללא כל מראית עין. צאצאיו של יעקב נקראים בשם עדת יעקב אך בעיקר בשם בני ישראל. יש מן הפרשנים וההוגים, שסברו כי השם יעקב מציין התנהלות של צאצאיו בגולה, ואילו השם ישראל מציין את צאצאיו בהתנהלותם בארץ ישראל בשלטון ריבוני ועצמאי.

לשינוי שמו מביאים הפרשנים את הטעמים הבאים:
 רש"י מפרש: "לא יאמר עוד שהברכות באו אליך בעקבה ובמרמה כי אם בשררה וגילוי פנים" ().
 רמב"ן וספורנו מפרשים שיעקב לא ייקרא עוד "יעקב" מלשון עקב ושפלות, אלא "ישראל" – לשון שררה וגדולה לעתיד לבוא.
 השם ישראל הוא ראשי התיבות של שמות שלושת האבות וארבע האמהות – יצחק/יעקב, שרה, רחל/רבקה, אברהם, לאה.

 מעשה שכם ונקמת שמעון ולוי 

יעקב מגיע לכנען ונוטה את אהלו בשכם, אך גם כאן הוא איננו יושב בשלוה כפי שדימה. שכם בן חמור – נסיך העיר חוטף את דינה בת יעקב ואונס אותה ("וישכב אותה ויענה"), מתאהב בה ומחזיק בה בכוח. יעקב שומע על המאורע ומחריש וכאשר בניו חוזרים הם עצובים וכועסים על מעשה הנבלה. הנשיא אדון המקום, חמור שמו, בא לדבר עם יעקב. הדיון מתרחב, ובמעמד של יעקב ובניו האב ובנו מפצירים בהם לתת את בתם ואחותם לשכם לאישה, כאשר בתמורה להסכמה הם מציעים יחסי שלום ומסחר ואף מוהר גדול, בזמן שדינה החטופה מוחזקת כבת ערובה בביתו של חמור.

קולו של יעקב לא נשמע במשא ומתן, ובמקומו בניו עונים במרמה לאנשי שכם כי יאותו לנישואין בין דינה לשכם רק בהימול כל זכר בעיר, כי הערלה בעיניהם היא חרפה. חמור ובנו משתכנעים בכנותם ומשכנעים את כל אנשי שכם לדרישה ונימולים. ביום השלישי למילתם שמעון ולוי בני יעקב, באים בטח על העיר והורגים כל זכר ומשחררים את אחותם השבויה, כאשר יתר בני יעקב בוזזים את רכוש העיר, על נשם וטפם.

יעקב מוחה בפני שמעון ולוי כנגד הפעולה המיליטנטית בטענה פרגמטית, שהוא המיעוט ועלול להשמד בעקבות תגובת נקם של עמי הכנעני והפריזי, והם עונים לו בתגובה: "הכזונה יעשה את אחותנו?". לימים פעולתם תזכה לתגובה נחרצת יותר, כאשר יעקב בברכותיו לבניו בטרם מותו, מזכה את בניו הנוקמים בקללה נמרצת, ומבשרם שכעונש על מעשיהם הם יפוזרו בכל ישראל, ולא יהיו מקובצים כשאר השבטים.

מות רחל
שמאל|ממוזער|250px|קבר רחל על גלויה מתחילת המאה ה-20
לאחר העימות עם אנשי שכם, יעקב מצטווה על ידי האל לעקור ולעבור לבית אל שם חלם את חלום הסולם המפורסם. יעקב מבקש מאנשי ביתו להכין את עצמם ולהטהר לקראת עלייתם לבית אל, במה שנראה כעין מנהג של עלייה לרגל. הם נותנים לו את הצלמים שבידיהם ("אלוהי הנכר") והוא טומנם תחת האלה בשכם, בניסיון לקרב את כולם לאלוהיו אשר נגלה בפניו, בעוזבו את ארץ כנען. בהגיעם לבית אל הוא מקים מזבח וזוכה להתגלות נוספת של אלוהים. אך מסיבה לא מוסברת יעקב מחליט לא להשתקע במקום כפי הציווי האלוהי ("קוּם עֲלֵה בֵית-אֵל וְשֶׁב שָׁם") אלא לנדוד דרומה לאפרת. בבוא יעקב לבית לחם כורעת רחל ללדת בן שני לאחר יוסף, אך מתקשה בלדתה ומתה, לאחר שהיא קוראת בשם הולד "בן אוני", יעקב משנה את שמו ל"בנימין" שהופך להיות שמו הרשמי. היא נקברת בדרך, במה שנקרא "קבר רחל". המדרש וחלק מהפרשנים טוענים שמותה היה בשל העובדה כי גנבה את התרפים של אביה, והתגשמות ההסתייגות הנחרצת של יעקב מהמעשה, "עִם אֲשֶׁר תִּמְצָא אֶת אֱלֹהֶיךָ, לֹא יִחְיֶה נֶגֶד אַחֵינוּ". תפיסה זאת נשנית אחר כך אצל בני יעקב, כאשר שליחו של יוסף מאשימם בגנבת גביע הכסף של אדונו, הם מוקיעים את המעשה בדרך דומה ומשיבים לו: "אֲשֶׁר יִמָּצֵא אִתּוֹ מֵעֲבָדֶיךָ, וָמֵת". נראה שהחומרה שהם מייחסים למעשה איננה רק בשל הגנבה, אלא גם בשל כפיות הטובה והחזרת רעה תחת טובה.

מכירת יוסף

250px|ממוזער|שמאל|האחים מביאים את כתונת יוסף ומציגים אותה בפני יעקב, ציור מעשה ידי דייגו ולאסקס
לאחר מות רחל יעקב מגלה העדפה ברורה בין בניו ויוסף – בן אשתו האהובה זוכה ליחס מפלה לטובה מצד אביו שמקבל גם ביטוי ממשי – כתונת פסים. יוסף עוד מבעיר שמן למדורת הקנאה, בהביאו את דיבתם הרעה של האחים אל אביו, ובחלומותיו אודות גדולתו ושלטונו על האחים, שהתגשמו בסופו של דבר בהיותו השר הבכיר במצרים. יחסו של יעקב והתנהגותו של יוסף גוררים את משטמת שאר האחים, ובעיקר בני לאה שמרגישים מקופחים, ויוסף ברגע שהשעה לא משחקת לו מופשט מכתנתו, נזרק לבור, נמכר לעבד לשיירת סוחרים ומורד מצרימה. למעשה האחים ביקשו לרצוח נפש את "בעל החלומות", אך הרעיון סוכל בידי יהודה שהמתיק את המעשה למכירת עבד. לאחר המכירה האחים מביימים את מותו, מכתימים את מושא הקנאה - כתונת הפסים בדם שעיר עזים, ושולחים אותו ליעקב במסר מתריס כאילו אמרו - הדבר שבו ייחדת את יוסף, הוא המבשר לך על מותו. יעקב שמסיק ממראה הכותנת המוכתמת בדם כי יוסף נטרף, מתאבל על בנו המיוחד ימים רבים וממאן להינחם – "כי ארד אל בני אבל שאולה". אין מי שיגלה לו כי למעשה בנו חי, אפילו לא אביו יצחק. שנים רבות לאחר מכן יראה יעקב את יוסף כנגיד על מצרים טרם מותו, ויברכו ברכה אחת אפים על אחיו, אך את שנות היגון והצער הרבות שהיו מנת חלקו כאב שכול הוא לא שכח.

ראובן ובלהה פילגש אביו

לאחר מות רחל, הולך ראובן ושוכב עם בלהה פילגשו של אביו. המקרא מתאר את תגובת יעקב למעשה זה בכך ששמע אודותיו ונמנע מלהגיב. ברם יש המפרשים שתגובת יעקב הושמטה בכוונה. תרגום יונתן אף מוסיף שיעקב חשד כי גורלו של ראובן יהיה כשל ישמעאל ועשו, שנדחקו מסגולתו של ישראל. המעשה שיש לו מקבילה תנכית בשכיבת אבשלום עם פילגשי דוד אביו, מוסבר בכך שראובן קינא לאימו שהוזנחה בידי יעקב וניסה לחלל את שפחת רחל, ובכך לחבר בכוח בין אביו לאימו. טרם מותו מאשימו יעקב בעליה על משכב אביו ובחילול יצועו ומדירו מהמעמד השלטוני הבכיר אותו הוא מועיד ליהודה, ומלקבל שני חלקים בארץ ישראל על פי משפט הבכורה אותם הוא מעביר ליוסף. יש דעות במדרש שראובן מודר אף מהכהונה שעוברת ללוי. לעצם גוף המעשה חז"ל אמרו: "כל האומר ראובן חטא אינו אלא טועה", ובעקבותיהם רוב פרשני המקרא הסבירו בצורה מעודנת יותר את החטא ופירשו שלא ממש שכב עם בלהה, אלא רק בלבל את היצועים והעביר את מיטת אביו לאהל לאה אימו.

ברכת יעקב לבניו

ברכת יעקב לבניו, אשר מצאצאיהם יקום עם ישראל נאמרות כאשר יעקב אבינו חש שקרב יומו למות. הוא הציב לעצמו מטרה להגיד לבניו את אשר יקרא אתכם – דבר נבואה לעתיד, אך בסופו של דבר הציג את תכונותיהם, הראה את המשמעות הנובעת מכך ומכאן גם המסקנה לעתיד. הברכות האישיות נאמרו רק בסוף דבריו לאחר הצגת הסיכום: "כָּל-אֵלֶּה שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל שְׁנֵים עָשָׂר וְזֹאת אֲשֶׁר-דִּבֶּר לָהֶם אֲבִיהֶם (עד כאן, ומעתה) וַיְבָרֶךְ אוֹתָם אִישׁ אֲשֶׁר כְּבִרְכָתוֹ בֵּרַךְ אֹתָם" () – כלומר הברכות נאמרו בנפרד לאחר דבריו לכל שבט ושבט.

ירידתו למצרים ומותו

שמאל|ממוזער|250px|יעקב מברך את מנשה ואפרים לפני מותו מאת רמברנט
לאחר שיעקב מתבשר כי בנו יוסף חי והוא מושל על כל ארץ מצרים, הוא מבקש להתאחד איתו ומקבל מאלוהים הסכמה ועידוד לעזוב את ארץ כנען, שסבו אברהם נדד אליה במטרה להתיישב בה. משפחתו של יעקב - שכבר מונה כ-70 נפש יורדת למצרים. במצרים יעקב זוכה לראות את יוסף בתפארתו ובגדולתו מגשים את חלומותיו, להפגש עם פרעה ואף לברכו ולהפגש עם נכדיו מיוסף ולהוסיף להם חלק בירושת הארץ, כאשר הוא מעדיף בדרך האופיינית לו את הצעיר על פני הבכור. במפגש עם פרעה יעקב מסכם את חייו "כמעטים ורעים". יעקב ומשפחתו מקבלים אחוזה נוחה להתגורר בה על פי ציוויו של פרעה. לפני מותו קורא יעקב לבניו ומבקש שלא יקברו אותו במצרים אלא בקבורת אבותיו במערת המכפלה (דבר אשר עליו יוסף נשבע בעבר). ואכן, לאחר מותו אנשי מצרים חונטים את יעקב, ולאחר גמר האבל בפמליה גדולה עם כל מכובדי מצרים עולים לארץ ישראל וקוברים את יעקב בחברון. על פי המקרא מאורע זה עורר רושם כל כך גדול, שעל שמו קראו לעיר חדשה בעבר הירדן בשם "אָבֵל מִצְרַיִם".

 עץ משפחה 

יעקב ועשו כסמל
ביהדות
יעקב אצל חז"ל הוא חלק בלתי נפרד מעשו. תשובתו של האל לרבקה כי המדובר בשני לאומים הציתה את דמיונם של הפרשנים הקדומים. היות שיעקב הוא סימלו של עם ישראל, הפך עשו ליריב המר ביותר של ישראל בכל דור. המן הוא מצאצאיו של עשו, כל ממלכת רומי היא אדום – עמו של עשו. טיטוס שהחריב את המקדש, הוא "רשע בן רשע, בן בנו של עשו הרשע" ובכלל כל התייחסות לעשו תהיה מלווה במילה "רשע".

המאבק בין עשו ליעקב נושא אופי מיסטי, והוא מרומז בבירכת יצחק לעשו "ואת אחיך תעבוד והיה כאשר תריד ופרקת עולו מעל צוארך". השליטה מועברת על ידי חז"ל לעולם הבא. שלטונו המוחלט של עשו/אדום/רומי בעולם הזה, מיוחס על ידי חז"ל לעובדה, שעל אף היותו רשע, כיבד את אביו ללא גבול.

בנוסף, חז"ל מכירים בעובדה שיעקב אכן לקח את הברכות במרמה ומייחסים לזעקתו של עשו בגלותו את התרמית, את העונש שבא בסופו של דבר על עם ישראל בדמות גזירת המן. הסיבה החותמת את הגולל על אי שלטון יעקב בעשו היא חטאיו של יעקב – כלומר חטאיהם של בני ישראל. המשפט שיצחק אומר לעשו על פריקת עול יעקב מפורש על ידי חז"ל כהתניה.

אם יעקב (דהיינו, בני ישראל) לא ימלא את התפקיד שהועיד לו האל בעולם אזי ישלוט עשו. יעקב של חז"ל כמו עשו של חז"ל, איננו מייצג את עצמו בלבד כי אם את כל התפיסה היהודית של אותו זמן מול כל התפיסה האלילית. חומרנות לעומת רוחניות, יראת האל לעומת עבודת אלילים ועוד כיוצא באלה דיכוטומיות.

בנצרות

 בחקר המקרא 

המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא שולל בדרך כלל את ההיסטוריות של תקופת האבות משום שהסיפור המקראי גדוש בפרטים אנכרוניסטיים המשקפים את תקופת המלוכה המאוחרת, ולזמן זה מתארכים את כתיבת סיפורי האבות.נדב נאמן, פרשת 'כיבוש הארץ' בספר יהושע ובמציאות ההיסטורית. בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים (1990), עמ' 284–347, ובפרט 299–301.איתמר זינגר, מצרים, כנענים ופלשתים בתקופת ההתנחלות והשופטים, בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים (1990), עמ' 402–438.John van Seters, Abraham in History and Tradition, New Haven and London, 1975ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן, ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי, אוניברסיטת תל אביב, 2003, עמ' 45–63. ייתכן שמדובר בשילוב של מסורות מקומיות על אבות יושבי יהודה, הנגב וישראל הצפונית, כאשר יעקב הוא האב הקדמון של ישראל הצפונית.Martin Noth, A History of Pentateuchal Traditions, 1948 (English: B.W. Anderson, 1972) Englewood Cliffs NJ

על פי ניתוחים נפוצים בחקר המקרא, הטקסטים העוסקים ביעקב, כמו גם יצחק, מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל, להבדיל מהטקסטים העוסקים באברהם, המקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה. על פי ניתוחים אלו סיפורי המסורות של יעקב עתיקים יותר מאלו של אברהם, ובשלב מאוחר יותר, לאחר חורבן ממלכת ישראל או אף לאחר מכן, אוחדו המסורות ליצירת מסורת שלושת האבות. נטען גם שמיקומו של יעקב כאחרון האבות נקבע על ידי הסופרים היהודאים שהעדיפו את אברהם כראשון כדי להדגיש את עליונותה של ממלכת יהודה.

חוקר המקרא יגאל בן-נון מציע ניתוח לפיו בראשיתן של הממלכות התחרו ביניהן 3 מסורות נפרדות משלושה מקומת פולחן שונים – בית אל, שילה וירושלים – כאשר מסורת בית אל, הרואה ביעקב אב קדמון, מוצאה מכנען וחרן, מתייחסת לאליהו ואלישע כנביאים קדמונים, למלכי ישראל כגיבורים ולאל כאל הקדמון של ממלכת ישראל.

שמאל|ממוזער|226x226px|חרפושית מתל שקמונה עם הכתובת "בן רע, יעקב־הר, נחון בחיים".

שמות הכוללים את הרכיב "יעקב" נפוצו באוצר השמות השמי מערבי של האמורים מתקופת הברונזה התיכונה, אם כי איש מהם לא זוהה במחקר כיעקב המקראי. ראוי לציין כי אחד ממלכי החיקסוס נקרא בשם שבתעתיק עברי הוא יעקב־הר (𓇌𓂝𓈎𓃀𓉔𓂋, Meruserre Yaqub-Har). היו שהציעו אף לקרוא את השם הכתוב בהירוגליפים בתור יעקב-אל או יעקב-בעל, הגם שחוקרים חשובים התנגדו לקריאות אלה. . בסרט "פענוח יציאת מצרים" הובעה ההשערה כי יעקב-הר הוא יעקב המקראי או יוסף בנו, אך אין לטענה זו אחיזה במחקר.

ראו גם

 עץ משפחה של דמויות מקראיות – מתרח ועד שלמה
 הצילני נא
 מכירת הבכורה

לקריאה נוספת
 יאיר זקוביץ, יעקב – הסיפור המפתיע של אבי האומה, אור יהודה: דביר, 2012.
 יונתן גרוסמן , יעקב – סיפורה של משפחה, ידיעות ספרים, 2019.


קישורים חיצוניים


 לידת יעקב ועשו אצל הושע, בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך
 על ספרו של יאיר זקוביץ: יעקב – סיפורו המפתיע של אבי האומה, בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך
 זאב ח. ארליך (ז'אבו), "מסלול בריחת יעקב" בראי הושע הנביא, מקור ראשון, 27 בנובמבר 2007
 יעקב אבינו, באנציקלופדיה "דעת".
 דניאל שרשבסקי, המפגש בין יעקב לרחל על הבאר, בתוך 'קריאות מדרשיות'
 הרב חגי לונדין, מושגים ביהדות – אבות האומה, אתר "ערוץ מאיר"


 אהוד נאמן, זהו אדם! – יעקב – אישיותו, קורותיו ותולדותיו
 חיי יעקב, והיה ה(י)עקב למישור, על דמותו של יעקב, בפודקאסט עושים תנ"ך, באירוח ד"ר חיים חיון



ד"ר אלי אשד, יעקב אבינו כוכב קולנוע ,בלוג "המולטי יקום של אלי אשד"

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:אבות ואמהות עם ישראל
קטגוריה:נביאים בתנ"ך
קטגוריה:אישים שהועלו לקבורה בארץ ישראל
קטגוריה:נביאי האסלאם
קטגוריה:אישים בתנ"ך שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:עשו
קטגוריה:תאומים תנ"כיים
קטגוריה:שבעת הרועים
קטגוריה:אושפיזין
קטגוריה:אישים שחיו באלף ה-2 לפנה"ס
קטגוריה:יורדי מצרים
קטגוריה:אישים בתנ"ך שהגיעו לגיל 110
קטגוריה:שבעה שקיפלו את העולם