Autokaupunki

Autokaupunki on kaupunki, jonka liikenne perustuu suurelta osin tai käytännössä kokonaan yksityisautoiluun. Autokaupunki kannustaa ihmisiä liikkumaan autolla rakentamalla kehittynyttä autoinfrastruktuuria, kuten leveitä ja korkean nopeusrajoituksen teitä, tieliikennesiltoja sekä -tunneleita ja pysäköintipaikkoja. Usein nämä tapahtuvat muiden liikkumismuotojen kustannuksella, esimerkiksi vilkkaiden teiden jalankululle ja pyöräilylle luoman estevaikutuksen vuoksi. Kehittyneen autoinfrastruktuurin kaupungissa autoilu on myös usein julkiseen liikenteeseen verrattuna nopeampi liikkumismuoto.

Autokaupunkien kehityksen voidaan katsoa alkaneen 1920-luvun Yhdysvalloista, jossa kasvavat automäärät yhdistettynä vielä kehittymättömiin liikennesääntöihin johtivat usein autoilijan ja jalankulkijan törmäyksiin. Samalla kun liikenneturvallisuus nousi huoleenaiheeksi, autoteollisuus taloudellisten intressiensä ohjaamana alkoi entistä enemmän lobata kaupunkeja muuttamaan katuverkostoaan autoystävällisemmäksi. Autokeskeisen kaupunkisuunnittelun tulos näkyy erityisen hyvin Yhdysvalloissa, koska se oli monia vuosikymmeniä autoteollisuuden johtava maa.

Autokaupungit ja niiden vaikutus ympäristöön ja ihmisiin ovat saaneet osakseen kasvavaa kritiikkiä viime vuosikymmeninä. Uuden urbanismin oppien mukaan katujen ja rakennetun ympäristön tulisi olla suunniteltu ihmisiä, ei pelkästään autoja varten. Monet kaupungit etenkin Euroopassa ovat ottaneet käyttöön toimia, joiden tarkoituksena on vähentää tai rajoittaa autoliikennettä.

 Suomessa 
Suomessa autokaupunkien kehitykseen vaikutti suuresti sodanjälkeinen tieliikennesuunnittelu. Yksi merkittävimmistä alan asemakaava-arkkitehdeistä oli Lahdessa ja Turussa vaikuttanut Olavi Laisaari, joka oli saanut paljon vaikutteita Yhdysvalloista. Laisaaren suunnitelmissa Turun keskustan kaduille tehtäisiin lisää tilaa autoille, samalla kun jalankulkijat ohjataan kortteleiden sisäpihoille jalankulkuväylille.

Suomessa muun muassa Espoota on usein kutsuttu autokaupungiksi. Espoon kaupungin mukaan mielikuva on vanhentunut, ja 2010-luvusta lähtien kaupunki on keskittynyt enemmän myös muiden liikkumismuotojen palvelemiseen.

Mittavia toteutumattomia suunnitelmia Helsingin autoiluinfrastruktuurin kehittämiseksi olivat muun muassa Smithin–Polvisen liikennesuunnitelma ja Alvar Aallon keskustasuunnitelma. Vuosina 2011–2021 Helsingin moottoriajoneuvoliikenne väheni kaikilla kaupungin laskentalinjoilla yhteensä 11 prosenttia, ja Helsinginniemen laskentalinjalla 27 prosenttia.

 Katso myös 
 SCAFT

 Lähteet 

Luokka:Kaupunkisuunnittelu
Luokka:Liikenneinfrastruktuuri
Luokka:Autoilu